Справа  №2-158/2007  рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

18    червня
2007    року   Малиновський   районний
суд   м. Одеси   у складі:

головуючого  судді
-  Погорєлової  С.О.
при  секретарях  -
Коваль   І.С. ,    Холод
О.М.  за  участю
прокурора  -  Вяткіної
С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одеси
цивільну

справу за позовом ОСОБА_1 що діє в своїх інтересах

та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 до
ОСОБА_3,  ОСОБА_4,             ОСОБА_5,                                           ВАТ        «Одеський

домобудівельний
комбінат»,  Управління
житлово-комунального господарства Одеської міської ради,  КП «Міське агентство з приватизації житла»
Одеської міської ради,  КП «ОМБТІ та РОН»
Одеської міської ради,  Суворівського РВ
ОМУ УМВС України в Одеській області в особі ВГіРФО про визнання недійсним акту
прийому-передачі,  угод та розподіл
спадкового майна; позов ОСОБА_3 до ВАТ «Одеський домобудівельний
комбінат»,  Управління
житлово-комунального господарства Одеської міської ради,  КП «ОМБТІ та РОН» Одеської міської ради,  ОСОБА_1,
треті особи - ОСОБА_5,
ОСОБА_4,  КП «Міське агентство з
приватизації житла» Одеської міської ради про визнання недійсним реєстраційного
посвідчення про право власності на квартиру; позов ОСОБА_4,  ОСОБА_5 до ОСОБА_3,  ОСОБА_1 про стягнення  моральної
шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні
1997 року ОСОБА_1 що діє в своїх інтересах та в інтересах свого неповнолітнього
сина ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3,  ОСОБА_6 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу АДРЕСА_1 (що є спадковим майном її померлого чоловіка ОСОБА_7)
укладеним між відповідачами та ОСОБА_5 , ОСОБА_4; проведенні розподілу вказаної
квартири через визнання за нею та її неповнолітнім сином права власності на 3/4
її частини,  та за ОСОБА_3,  ОСОБА_6 по 1/8 її частини. В обґрунтування
своїх вимог посилалась  на  вчинення
правочину  купівлі-продажу  шляхом
обману.

Справа
розглядалась неодноразово,  позовні
вимоги ОСОБА_1 неодноразово уточнювались. Відповідно до останніх уточнень від
18.06.2007 року (том II.,  арк.212-215),  ОСОБА_4
просить визнати недійсними договір про пайову участь в будівництві житлового
АДРЕСА_1,  укладений між Одеським
домобудівельним комбінатом та ОСОБА_6 від 08.04.1994 року та акт
прийому-передачі квартири №13 цього ж житлового будинку,  визнати недійсним свідоцтво про право
власності за №658 від 17.09.1996 р. виданого УЖКГ    Одеської
міської    ради    на
ім'я   ОСОБА_6 ,     визнати

2

недійсним
договір купівлі-продажу АДРЕСА_1,
укладений 25.10.1996 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ,  визнати за позивачкою право власності на 4/6
частини зазначеної квартири,  на 1/6 її
частини - за її неповнолітнім сином ОСОБА_2 та на 1/6 її частини за ОСОБА_3
Позивачка також просить зняти з реєстраційного обліку та виселити з вказаної
квартири ОСОБА_4,  ОСОБА_5  та усіх членів їх сім'ї,  які проживають за вказаною адресою. В
обґрунтування своїх вимог посилалась на те,
що 11.07.1992 р. вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 Від шлюбу має сина -
ОСОБА_2,  ІНФОРМАЦІЯ_2. Перебуваючи у
шлюбі,  08.04.1994 р. її чоловік уклав
договір про пайову участь в будівництві житлового АДРЕСА_1 з Одеським
домобудівельним комбінатом (нині ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат»).
Відповідно до умов договору,  ОСОБА_8
сплатив вартість квартири №13,  що
розташована в цьому ж будинку. Після чого,  на підставі акту прийому-передачі йому була
передана зазначена квартира,  складений
технічний паспорт та видане на його ім'я реєстраційне посвідчення за №8520,  яке підтверджує його право власності на
зазначену квартиру. 20.04.1996 року ОСОБА_8 помер. Після його смерті,  позивачка звернулась до нотаріальної контори
із заявою про прийняття спадщини,
зазначивши що спадкоємцями майна її чоловіка,  крім неї,
є син померлого - ОСОБА_2,  та
його батьки - ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Однак,
при оформленні спадщини їй стало відомо,
що реєстраційне свідоцтво видане на ім'я померлого чоловіка було
анульовано,  свідоцтво про право
власності на зазначену квартиру видане на ім'я його батька ОСОБА_6,  який за договором купівлі-продажу від
25.10.1996 року продав зазначену квартиру ОСОБА_5  Позивачка стверджує,  що анулювання реєстраційного посвідчення не
відповідало вимогам закону,  її чоловік
не був позбавлений права власності на спірну квартиру,  а ОСОБА_6,
відповідно,  не мав право її
відчужувати,  оскільки не був її власником.  Таким чином,    угода
купівлі-продажу  є  недійсною
з  моменту  її
вчинення.

26  лютого
2002   року ОСОБА_9   помер,
у  зв'язку  з   чим
був  виключений  з
числа  відповідачів  по
справі.

ОСОБА_3
неодноразово уточнюючи свої позовні вимоги,
просить суд визнати реєстраційне посвідчення ОМБТІ на право приватної
власності на АДРЕСА_1 від 03.05.1994 р. за №8520 виданого на ім'я ОСОБА_8
недійсним.  В обґрунтування своїх вимог
посилалась на те,  що її чоловік -
ОСОБА_6 08.04.1994 р. уклав договір пайової участі в будівництві житлового
АДРЕСА_1. У виконання умов зазначеного договору,  сплатив повну ринкову вартість АДРЕСА_1,  тим самим в порядку ч.ч.1, 3  ст.  15
Закону України «Про власність»,  набув
право власності на неї. Актом прийому-передачі від 11.04.1994 р. квартира була
йому передана у власність,  17.09.1996 р.
- видане свідоцтво про право власності на житло. Будучі законним власником
квартири,  ОСОБА_6 за її згоди,  розпорядився квартирою №13 в АДРЕСА_1 шляхом
продажу її ОСОБА_5  Таким чином,  укладення договору купівлі-продажу зазначеної
квартири відповідало вимогам закону,  а
видане реєстраційне   посвідчення   на
ім'я   ОСОБА_8    повинне
бути

3

визнано
недійсним,  оскільки яких-небудь доручень
відносно переоформлення документів на ім'я свого сина ОСОБА_6 не давав.

Представник
ОСОБА_3 позов ОСОБА_10 не визнала. Вважає,
що право вимоги про визнання недійсним акту прийому-передачі,  угод та розподіл спадкового майна у вигляді
АДРЕСА_1 у неї не виникло,  оскільки
будь-які письмові докази того,  що її
покійний чоловік - ОСОБА_8 був власником зазначеної квартири відсутні.

21
травня 2001 рокуОСОБА_4 та ОСОБА_5
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_6 про стягнення матеріальної
шкоди  у  розмірі
91220  грн.

ОСОБА_4
уточнивши свої позовні вимоги просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 та
ОСОБА_10 в солідарному розмірі моральну шкоду у розмірі 24 6314 грн.
Вважає,  що моральна шкода завдана йому
неправомірними діями та бездіяльністю відповідачів по відношенню до нього та
його дітей по врегулюванню  їх  внутрі
сімейного  спору.

ПредставникОСОБА_4
в задоволенні позову ОСОБА_10 просив відмовити. Відносно визнання недійсними
договору пайової участі у будівництві будинку,
акту прийому-передачі,  свідоцтва про
право власності та договору купівлі-продажу посилався на ухвалу Верховного суду
України від 11.11.01 р. де чітко зазначено,
що суд першої інстанції при вирішенні даного спору повинен прийняти до
уваги факт оплати спірної квартири ОСОБА_6 згідно до квитанції до касового
ордеру №32 від 11.04.2004 p.,  визнати недійсним реєстраційне посвідчення ОМБТІ за №8529
видане на ім'я ОСОБА_8 від 03.05.1994 p.; відносно визнання за ОСОБА_11 та її неповнолітньої
дитиною права власності на частину спірної квартири посилався на відсутність
для цього яких-небудь підстав; відносно виселення та зняття з реєстраційного
обліку - на те,  що він та ОСОБА_5  є добросовісними набувачами АДРЕСА_1,  а позов про зняття з реєстраційного обліку
повинен  розглядатися  порядку
адміністративного  судочинства.

Представник
ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» у судове засідання не з'явився,  надіслав на адресу суду заяву в якій просив
справу розглядати за його відсутністю. (том II,
а.с. 30) .

Представник КП «Міського агентства з приватизації житла»
та

представник       Управління        житлово-комунального                       господарства

Одеської
міської ради позовні вимоги ОСОБА_10 та ОСОБА_3 не визнала,  посилаючись на те,  що свідоцтво про право власності за №658 від
17.09.1996 р. на АДРЕСА_1 було видане ОСОБА_6 на підставі документів наданих
заявником - договору про пайову участь у будівництві АДРЕСА_1 від 08.04.1994 р.
укладеного між Одеським ДБК фірми «Одесбуд» в особі начальника ОСОБА_12 та
ОСОБА_6,  акту прийому-передачі у
власність ОСОБА_6 трьохкімнатної квартири №13,
яка розташована в зазначеному будинку від 11.04.1994 р. та технічного
паспорту на зазначену квартиру від 17.09.1996 р. складеного ОМБТІ та РОН. Усі
документи були належним чином засвідченні (Том II,
а.с.  3). Таким
чином,  підстав   для
відмови   у   видачі
свідоцтва   про   право
власності   на

4

ім'я    ОСОБА_6
ні    у   міського
агентства    з    приватизації житла,    ні
у  УЖКГ  не
було.

Представник
КП «ОМБТІ та РОН» у судовому засіданні пояснив,
що реєстраційне посвідчення було анульовано державним реєстратором на
підставі листа ДБК або на підставі свідоцтва про право власності на житло
виданого на ім'я ОСОБА_6. На підставі якого з двох документів він пояснити не
може,  оскільки на той час в ОМБТІ не працював,  встановлений порядок анулювання такого роду
посвідчень на той період йому також не відомий,
а особа,  яка проводила реєстрацію
права власності на спірну квартиру  на  даний
час  в  КП
«ОМБТІ  та  РОН»
не  працює.

Прокурор
Малиновської районної прокуратури м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_3
таОСОБА_4,  ОСОБА_5  підтримала. Відносно позовних вимог ОСОБА_10
вважає,  що вони повинні бути залишенні
без розгляду,  оскільки ОСОБА_4 не набула
право власності  на  спірну
квартиру.

Представник
Суворівського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області в особі ВГіРФО у судове
засідання не з'явився,  надіслав на
адресу суду заяву в якій просив слухати справу та приймати рішення  за
його  відсутністю   .
(том  II,    а.с.
203).

Розглянувши
матеріали справи,  вислухавши пояснення
сторін,  третіх осіб,  прокурора,
показання свідків ОСОБА_13 ,
ОСОБА_14,  дослідивши представлені
докази,  суд вважає,  що в задоволенні позову ОСОБА_10 таОСОБА_4
слід відмовити,  а позов  ОСОБА_15
задовольнити.

Судом
встановлено,  що ОСОБА_6 08.04.1994 року
уклав з Одеським ДБК фірми «Одесстрой» (нині ВАТ «Одеський домобудівельний
комбінат») договір про пайову участь в будівництві житлового АДРЕСА_1 (том  І,
а.с.    87).

11
квітня 2004 року ОСОБА_6,  у виконання
умов договору про пайову участь у будівництві,
вніс у касу ДБК фірми «Одессастрой» 470 млн. крб.,  що підтверджується квитанцією до прибуткового
касового ордеру №32 від 11.04.2004 р. (том І а.с.  114) .

11
квітня 1994 року між ОСОБА_6 та Одеським ДБК фірми «Одесстрой» був підписаний
акт прийому-передачі квартири,  згідно
якого,  Одеський ДБК фірми «Одесстрой»
передав із свого балансу у власність ОСОБА_6 одну житлову трьохкімнатну
АДРЕСА_1,  а ОСОБА_6 надав згоду на
прийняття у власність зазначеної квартири
(том  І,    а.с. 88).

17
вересня 1996 року на АДРЕСА_1 був складений технічний паспорт на
ім'яОСОБА_9    (том  І,
а.с.    90-92).

17
вересня 1996 року УЖКГ виконкому Одеської міської ради,  на підставі технічного паспорту та акту
прийому-передачі квартири від 11.04.1994 року,
було видане свідоцтво про право власності на АДРЕСА_1,    за
№658.

В
порядку  ст.  15 Закону України «Про власність»,  член житлово-будівельного кооперативу або
товариства,  який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру набуває права власності на це  майно.

Суд
приймаючи до уваги,  що договір на пайову
участь у будівництві    АДРЕСА_1    був

5

укладений
з ОСОБА_6,  ним же,  відповідно до умов договору та згідно
квитанції,  був внесений пайовий внесок
за квартиру №13 цього ж будинку у повному обсязі,  вважає,
що він набув право власності
на  зазначену  квартиру.

Відповідно
до ч.3  ст.  15 Закону України «Про власність»,  громадянин,
який став власником цього майна,
має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати,  обмінювати,
здавати  в  оренду,
укладати  інші  угоди,
не  заборонені  законом.

ОСОБА_6,  будучі власником АДРЕСА_1,  зі згоди своєї дружини - ОСОБА_3,  розпорядився зазначеною квартирою шляхом
укладення з ОСОБА_5  договору
купівлі-продажу від 25.10.1996 р.
(том  І,    а.с. 15)

Посилання
ОСОБА_10 на те,  що саме між її чоловіком
-ОСОБА_8 та Одеським ДБК фірми «Одесстрой» (нині ВАТ «Одеський домобудівельний
комбінат») був укладений договір про пайову участь в будівництві житлового
АДРЕСА_1,  підписаний акт прийому
передачі квартири №13,  що розташована в
цьому ж будинку,  суд до уваги не
приймає,  оскільки допустимих доказів на
підтвердження факту його укладання суду надано не було,  в матеріалах архівної справи на спірну
квартиру зазначений договір та акт прийому-передачі відсутні.

Показання
свідка ОСОБА_16 про те,  що АДРЕСА_1 була
придбана та перебувала у власності ОСОБА_8,  суд також не може прийняти до
уваги,  оскільки факт укладання договору
про пайову участь у будівництві житлового будинку не може підтверджуватися
показаннями  свідків.

Згідно  ст.  44
ЦК УРСР (в
редакції 1963 р.) угоди на суму понад
сто  крб.   повинні
укладатися  у  письмовій
формі.

Згідно  ст.  46
ЦК УРСР (в
редакції 1963 p.),  недодержання простої письмової форми,  що вимагається законом ( ст.  44 цього Кодексу),  позбавляє сторони право в разі спору
посилатися для підтвердження  угоди  на
показання  свідків.

Відповідно
до  ст.
59 ЦПК України,  суд не бере до
уваги докази,  які одержані з порушенням
порядку,  встановленого законом.

Посилання
ОСОБА_10 на наявність реєстраційного посвідчення на АДРЕСА_1,  виданого на ім'я ОСОБА_8,
як на підтвердження факту укладення договору про пайову
участь у будівництві житлового будинку,
передачі зазначеної квартири у його власність за актом прийому-передачі
від 11.04.1994 року,  суд також не
приймає до уваги,  оскільки реєстраційне
посвідчення,  відповідно до п.23
Інструкції Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР від 31.01.1966 р.,  не є
правоустановчим документом,  у зв'язку з
чим не може підтверджувати право власності ОСОБА_8 на спірну  квартиру.

Таким
чином,  підстав для задоволення вимог
ОСОБА_10 у суду  не  має.

Задовольняючи
вимоги ОСОБА_3 про визнання реєстраційного посвідчення ОМБТІ на право приватної
власності на АДРЕСА_1 від 03.05.1994
р.      за     №8520
виданого     на     ім'я
ОСОБА_17

6

недійсним,   суд виходив з того,   що в матеріалах архівної справи на спірну
квартиру,   відсутні документи,   що послужили підставою його видання.
Існування реєстраційного посвідчення неможливо без наявності правоустановчого
документу на квартиру,   оскільки
відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 р. (яка діяла в
період спірних правовідносин,   та
втратила чинність 13.12.1995 р. на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу за №56
),   воно є невід'ємною його частиною.
Суд враховуючи,   що правоустановчий
документ - свідоцтво про право власності на АДРЕСА_1,   видане на ім'я - ОСОБА_6 ,   приходить до висновку що підстав для видачі
реєстраційного посвідчення на ім'я - ОСОБА_8 не було,   у зв'язку з чим воно повинно бути  визнано
недійним.

Відмовляючи
в задоволенні позовних вимогОСОБА_4 доОСОБА_18,   ОСОБА_10 про стягнення з них у солідарному
розмірі моральної шкоди у розмірі 246314 грн.,
суд виходив з того,   що
відповідно до змісту   ст.   1167 ЦК України,   відшкодування моральної шкоди є формою
цивільної відповідальності за здійснення цивільного правопорушення. Необхідними
умовами настання відповідальності є наявність протиправного діяння,   вини та причинного зв'язку між протиправним
діянням та наявною шкодою. Протиправна дія - це поведінка,   що заборонена законом.   В той же час подання позовів ОСОБА_11,  ОСОБА_18,
їх тривалий розгляд у судах різних інстанції не може розцінюватись як
протиправне діяння останніх,   оскільки у
чинному законодавстві відсутні будь-які обмеження щодо використання права на
судовий захист.   Частина 1   ст.
55 Конституції України містить загальну норму,   яка надає право кожному звернутися до
суду,   якщо його права чи свободи
порушенні або порушується,   створено або
створюються перешкоди для їх реалізації,
мають місце інші ущемлення
прав  та  свобод.

Таким
чином,   відмова в задоволенні позовних
вимог. ОСОБА_10 не може бути підставою для задоволення позовуОСОБА_4 про
стягнення моральної шкоди,   оскільки
згідно   ст.   64 Конституції України,   конституційні права,   в тому числі право на судовий  захист
не  можуть  бути
обмеженні.

Керуючись   ст.
ст.   10,  11,
60,  209,  212,
214-215 ЦПК України,     ст.    ст.
55,  64 Конституції України,     ст.
ст.   44,  46,  59
ЦК УРСР (в
редакції 1963 року),     ст.   1167 ЦК (в редакції 2004 р.),     ст.
15 Закону України «Про власність»,
Інструкцією «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу  Української  РСР
від  31.01.1966  р.,
суд  -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 що діє в своїх
інтересах та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_19 до ОСОБА_3,   ОСОБА_20,
ОСОБА_5,   ВАТ «Одеський
домобудівельний комбінат»,   Управління
житлово-комунального господарства Одеської міської ради,   КП «Міське агентство з приватизації житла»
Одеської міської ради,   КП «ОМБТІ та
РОН» Одеської міської ради,
Суворівського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області в особі ВГіРФО про
визнання недійсним договору про
пайову   участь   в
будівництві   житлового   будинку
№28   по   вул.

7

Ак. Сахарова в м. Одесі,  укладеного між Одеським домобудівельним
комбінатом та ОСОБА_21
від 08.04.1994 року -  відмовити;

про
визнання недійсним акту прийому-передачі квартири №13 житлового АДРЕСА_1
укладеного між Одеським домобудівельним комбінатом та ОСОБА_21
від  11  квітня
1996  року  -
відмовити;

про визнання
недійсним свідоцтва про право власності за №658 від 17.09.1996 р. виданого УЖКГ
Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_22
наАДРЕСА_1 -  відмовити;

про
визнання недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_1,  укладеного 25.10.1996 р. між ОСОБА_21 та ОСОБА_23  -
відмовити;

в
визнанні заОСОБА_24 право власності на 4/6 частини АДРЕСА_1,  за її неповнолітнім сином ОСОБА_26 на 1/6 її
частини,  заОСОБА_27 на 1/6 її  частини
-  відмовити;

в
задоволенні вимог про зняття з реєстраційного обліку та виселення ОСОБА_28,  ОСОБА_5 та всіх членів їх сім'ї,  які проживають в АДРЕСА_1  -
відмовити.

Позов  ОСОБА_29
задовольнити.

Визнати
реєстраційне посвідчення Одеського міського бюро технічної інвентаризації про
право приватної власності на АДРЕСА_1 від 03 травня 1994 p.,
виданого на ім'я ОСОБА_30,  записаного в реєстрову книгу 87 доп.,
під реєстровим № 3051
ст.  58  -
недійсним.

В
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
ОСОБА_1 про стягнення на його корись моральної шкоди у розмірі 246314
грн. -відмовити.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції,  шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги,  або
в порядку ч.4    ст. 295  ЦПК  України.