Справа № 2-
РІШЕННЯ

Іменем України

2   листопада 2007 року.

Орджонікідзевський
районний суд м.  Харкова в складі:
головуючого - судді Клименка A.M.,
при секретарі - Лембей О.О.,

3   участю:

позивача -
ОСОБА_1. ,  представника позивача - ОСОБА_2.,  відповідача - ОСОБА_3,  представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши
в відкритому судовому засіданні в м.
Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл
спільного майна подружжя та визнання права власності на частину житлового
будинку,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
звернулася до суду з позовом до свого чоловіка - ОСОБА_3 про розподіл спільного
майна подружжя і просила визнати за нею право власності на 2/3 частини жилого
будинку АДРЕСА_1 посилаючись на те,  що
вона з 21 грудня 1991 року знаходиться з відповідачем у зареєстрованому шлюбі і
від спільного життя в них народилася дитина - ОСОБА_5,  ІНФОРМАЦІЯ_1року народження. 15 червня 2000
року за спільні кошти вони придбали спірний жилий будинок,  з якого у 2004 році відповідач її та дитину
вигнав і перешкоджає їм користуватися ним,
в зв'язку з чим позивачка також просила зобов'язати відповідача не
перешкоджати їй в користування будинком.

Також
позивачка просила визнати за нею право власності на 1А частину трьох легкових
автомобілів,  які були придбані ними
також під час шлюбу на підставі генеральних довіреностей від власників цих
автомобілів,  та виділити їй в натурі
автомобіль „Міцубісі" . державний номер НОМЕР_1. Під час розгляду справи
позивачка від позовних вимог в цій частині відмовилася,  ця відмова була прийнята судом і ухвалою суду
провадження по справі в цій частині закрито (а.с.  37).

Під час
розгляду справи 27 серпня 2007 року позивачка звернулася до суду з заявою про
зменшення позовних вимог,  в якій
фактично змінила підстави позову і просила визнати за нею право власності на
2/3 частини спірного будинку,  залишивши
іншу 1/3 частину відповідачу,  при
розподілі спільного майна подружжя з урахуванням інтересів їх неповнолітньої
дитини,  яка проживає разом з нею,  посилаючись на те,  що відповідач у вихованні їх неповнолітнього
сина участі не приймає,  аліменти не
платить останні 27 місяців,  у зв'язку з
чим в неї бракує коштів для забезпечення фізичного та духовного розвитку
дитини,  на час звернення з заявою
заборгованість відповідача по аліментах становить 4500 грн.

В судовому
засіданні позивачка та її представник позов підтримали.

Відповідач
та його представник позов визнали частково і вважали за можливе при розподілі
спільного майна подружжя визнати за позивачкою право власності на 1/3 частину
спірного будинку посилаючись на те,  що
спірний будинок було придбано не за спільні кошти подружжя,  а за рахунок позики в розмірі 10000 доларів США,
яку особисто відповідачу надав ОСОБА_6 На час припинення
сторонами шлюбних стосунків наприкінці 2004 року,  за рахунок спільних коштів подружжя
позикодавцеві ОСОБА_6. ними було повернуто близько 4000 доларів США,
а 6000 доларів США
він повернув йому вже самостійно,
виключно за свій рахунок. В частині наявності заборгованості по
аліментах відповідач пояснив,  що йому
було відомо про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів на
користь позивачки в розмірі 250 грн. на місяць і деякий час він дійсно їх не
сплачував,  бо вони жили

в одному будинку і він забезпечував дитину усім необхідним та
особисто передавав позивачці гроші з рук у руки. Після прийняття судом рішення
про стягнення з нього аліментів позивачка тривалий час не отримувала виконавчий
лист і не пред'являла його на примусове виконання. Коли вона це зробила,  то державним виконавцем йому і було
нарахована заборгованість по аліментах,
яку він майже відразу,  ще до
звернення позивачкою до суду з заявою про зменшення позовних вимог та зміну
підстав позову,  сплатив шляхом внесення
грошей на рахунок ВДВС у Дзержинському районі м.  Харкова,
а саме - 16 червня 2007 року вніс 4500 грн.,  22 серпня 2007 року - 2000 грн.,  і зараз ніякої заборгованості по аліментах
він не має.

Вислухавши
сторони,  їх представників,  свідків,
вивчивши матеріали справи,  оцінив
надані сторонами докази,  суд
вважає,  що позов підлягає частковому
задоволенню.

Судом
установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

21
грудня 1991 року сторони уклали шлюб,
який було зареєстровано Орджонікідзевським відділом РАЦСу м.  Харкова (а.с.
6). Від спільного життя у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1року народився син -
ОСОБА_5 (а. с.  7).

Під час
шлюбу за спільні кошти сторони придбали житловий будинок АДРЕСА_1,  право власності на який було зареєстровано за
відповідачем (а.с.  11) на підставі
договору купівлі - продажу житлового будинку,
посвідченого 15 червня 2000 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7. і
зареєстровано в реєстрі за № 853 (а.с.
5).

Відповідно
до  ст.
22 КУпШС (в редакції 1969 року),
який діяв на час укладання цього договору „майно,  нажите подружжям за час шлюбу,  є його спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі,  якщо один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства,  доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку".

Згідно
ч. 1  ст.
69 СК України "дружина і чоловік мають право на поділ майна,  що належить їм на праві спільної сумісної
власності".

За таких
обставин слід визнати,  що позивачці та
відповідачу право власності на спірний будинок належить в рівних частках,  тобто по 1А частині кожному,  як набувачами цього майна в зареєстрованому
шлюбі.

Відповідно
до ч.3  ст.  70 СК України „за рішенням суду частка майна
дружини,  чоловіка,  може бути збільшена,  якщо з нею,
ним проживають діти,  а також
непрацездатні повнолітні син,
дочка,  за умови,  що розмір аліментів,  які вони одержують,  недостатній для забезпечення їхнього
фізичного,  духовного розвитку та
лікування".

Суд не
вбачає підстав для збільшення частки позивачки в спільному майні подружжя з
урахуванням інтересів неповнолітньої дитини,
яка зараз проживає з нею,
оскільки на час розгляду судом справи відповідач заборгованості по
аліментах не має і сплачує їх у встановленому рішенням суду розмірі.

Надані
позивачкою письмові докази,  що свідчать
про її витрати на утримання дитини в більшому розмірі,  ніж розмір аліментів,  визначений судом,  не можуть бути підставою для збільшення її
частки при розподілі спільного майна подружжя,
оскільки утримувати дитину повинен не тільки відповідач,  але й сама позивачка,  яка не позбавлена можливості звернутися до
суду з позовом про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання та
виховання їх неповнолітньої дитини.

Та обставина,  що у відповідача була досить значна
заборгованість по аліментах,  яка в
теперішній час повністю ним погашена,
також не є підставою для збільшення частки позивачки в спільному майні
подружжя,  оскільки ця заборгованість
виникла не з вини відповідача. Виникнення цієї заборгованості було обумовлено:
по - перше,  несвоєчасним зверненням
позивачки до виконавчої служби за примусовим виконанням рішення суду,  по -друге; несвоєчасним направленням відділом
виконавчої служби виконавчого листа за місцем роботи боржника,  яке в свою чергу виникло внаслідок
помилок,  допущених судом під час видачі
цього виконавчого листа; по - третє; позивачкою не надано суду жодних доказів,  які б спростували заперечення відповідача
відносно того,  що майже до грудня 2006
року він фактично жив разом з дитиною і надавав їй допомогу у добровільному
порядку і що

наявність
нарахованої державним виконавцем заборгованості перешкоджала повноцінному
фізичному та духовному розвитку їх дитини.

Суд
також не може прийняти до уваги заперечення відповідача відносно того,  що спірний житловий будинок було придбано не
за спільні кошти подружжя,  а за рахунок
наданої йому позики,  більшу частину якої
він повернув вже після фактичного припинення шлюбу з позивачкою за рахунок
власних коштів,  оскільки відповідно
до  ст.
24 КУпШС України (в редакції 1969 року),
який діяв на час придбання сторонами спірного будинку,  „майно,
яке належало кожному з подружжя до одруження,  а також одержане ним під час шлюбу в дар або
в порядку успадкування,  є власністю
коленого з них". Таким чином слід дійти висновку,  що отримана відповідачем позика не є його
роздільним майном,  а є спільною
власністю подружжя.

Відповідно
до  ст.
88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки
сплачений нею по справі судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних
вимог в сумі 199 грн. 76 коп.

Відповідно
до  ст.
ст.  10,  15,
88,  209,  212,
215 ЦПК України,   ст.  22 КУпШС (в редакції 1969 року),   ст.
ст.  69,  70 СК України,   ст.
331 ЦК України,  суд -

ВИРІШИВ:

Позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя та визнання права
власності на частину житлового будинку -задовольнити частково.

Визнати
за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними
будівлям,  розташованого за адресою:
АДРЕСА_1

Визнати
за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними
будівлям,  розташованого за адресою:
АДРЕСА_1,  замість його права власності
на увесь цей будинок,  яке належало йому
на підставі договору купівлі - продажу,
посвідченого 15 червня 2000 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7. і
зареєстрованого в реєстрі за № 853.

Стягнути
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1.  199 грн.
76 коп. сплаченого судового збору та витрати на інформаційно - технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн. на користь Територіально
управління ДСА в Харківській області.

Рішення
може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської
області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення
рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20-ти
днів апеляційної скарги,  з подачею її
копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 4  ст.
295 ЦПК України.