№ 2-2396/2007 p.
РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ  УКРАЇНИ

24 жовтня 2007 року
Ленінський районний суд м. Луганська у складі:

головуючого - судді
Островської О.П.

при секретарі - Линник Л.М.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у залі суду м. Луганська справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про
визнання

права власності та за
зустрічним позовом    ОСОБА_2 до

ОСОБА_1 про визнання права
власності на нежитлове приміщення, -

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2,  в якому послалася,  що з відповідачем вона знаходиться у
фактичних шлюбних відносинах. У період спільного проживання ними для сумісного
використання було придбано квартиру АДРЕСА_1,
вартістю 15000 грн.,  яка у
подальшому ними була перебудована у нежитлове приміщення магазину-офісу. У
даний час у них з відповідачем виникла суперечка стосовно права власності
позивачки на вказане нерухоме майно. Оскільки договір купівлі-продажу оформлено
тільки на ім'я відповідача,  він
відмовляється визнавати її також власницею цього приміщення нарівні з ним.  Тому позивачка визнати квартиру
АДРЕСА_1вартістю 15000 грн.,  яка на
даний час становить собою нежитлове приміщення магазину-офісу,  спільною сумісною власністю її та відповідача
у рівних частках,  з визнанням за кожним
з них права власності на 1/2 частину цього приміщення.

Відповідач у свою чергу звернувся до суду з зустрічним
позовом до позивачки,  в якому
послався,  що вони під час спільного
проживання з позивачкою спільного господарства не вели та не ведуть,  кожен з них має свій окремий бюджет,  спільні кошти мають тільки на ведення
домашнього господарства,  тобто для
придбання продуктів харчування,
необхідного одягу,  та витрат за
комунальні послуги та утримання житла. Стосовно придбання іншого майна,  то між ними існує домовленість,  що кожен придбаває його на свої особисті
кошти і воно є його приватною власністю. У період проживання з позивачкою на
вказаних вище умовах,  відповідачем було
придбано на підставі договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1,  при цьому позивачка своїми коштами участі у
її придбанні не брала,  квартира була
куплена за його особисті кошти,  тому
договір купівлі-продажу було оформлено на його ім'я. У подальшому ця квартира відповідачем
за свої особисті кошти була переоблаштована та перебудована у нежитлове
приміщення,  та стала складатися з
офісу-магазину з прибудовою,  окремим
зовнішнім входом,  у тому числі:

·
приміщення
літер 1 площею 7, 1 кв.м,

·
зал літер 2
площею 60, 1 кв.м,

·
санвузол літер
3 площею 3, 1 кв.м,

·
приміщення
літер 4 площею 104, 8 кв.м,

загальною вартістю 15000 грн. При цьому ніякої
домовленості з позивачкою щодо визнання за нею права власності на це
новостворене перебудоване приміщення замість квартири,  між ними не було. Позивачка ніякої участі у будівництві
ні своїм трудом,  ні своїми коштами,  не приймала. Також не використовувалися і
їхні спільні кошти. Відповідач вважає,
що таким чином,  є підстави
вважати,  що придбана ним вказана
квартира фактично

перестала існувати,  замість
неї ним особисто створено нову нерухому річ,
а оскільки між відповідачем та позивачкою виник вказаний спір,  це перешкоджає йому на даний час належним
чином оформити документи про дозвіл на переоблаштування і перебудову квартири
та прибудову окремого зовнішнього входу на земельній ділянці,  яка належить до земель міста,  та отримати відповідний правовстановлюючий
документ на це приміщення та отримати у користування земельної ділянки під
входом до приміщення,  тому відповідач
просить визнати за ним право особистої власності на вказане новостворене
нежитлове приміщення.

У судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні
вимоги,  зустрічний позов не
визнала,  але при цьому не
заперечувала,  що дійсно і квартира
придбавалася і подальша її перебудова у нежитлове приміщення провадилася за
кошти відповідача.

Представник відповідача позовні вимоги позивачки не
визнав,  зустрічний позов підтримав,  дав суду пояснення,  аналогічні викладеному у позовній заяві.

Притягнута судом у якості третьої особи Державна
інспекція архітектурно-будівельного контролю м. Луганська заперечень не надала.

Заслухавши пояснення сторін,  дослідивши надані докази,  суд приходить до наступного. Згідно зі  ст.  74
Сімейного Кодексу України майно,  набуте
особами,  які проживають однією
сім'єю,  але не перебувають у шлюбі між
собою,  належить їм на праві спільної
сумісної власності,  якщо інше не
встановлено письмовим договором між ними. При цьому у відповідності зі  ст.
ст.  69,  70 Сімейного Кодексу України частки цих осіб
є рівними,  якщо інше не визначено домовленістю
між ними.

Згідно з тією ж
ст.  ст.  74 та 57 Сімейного Кодексу України
майно,  набуте особами,  які проживають однією сім'єю,  але не перебувають у шлюбі між собою,  за кошти,
які належали їм особисто,  є
їхньою особистою власністю.

Судом встановлено,
що сторони проживають спільно однією сім'єю,  однак при цьому кожен з них має свій окремий
бюджет,  спільні кошти мають тільки на
ведення домашнього господарства,  тобто
для придбання продуктів харчування,
необхідного одягу,  та витрат за
комунальні послуги та утримання житла. Стосовно придбання іншого майна,  то між ними існує домовленість,  що кожен придбаває його на свої особисті
кошти і воно є його приватною власністю.

Судом встановлено,
що у період спільного проживання з позивачкою на вказаних вище
умовах,  відповідачем було придбано на
підставі договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1,  при цьому відповідачка своїми коштами участі
у її придбанні не брала,  квартира була
куплена за його особисті кошти,  тому
договір купівлі-продажу було оформлено на його ім'я.

Вказані
обставини підтверджуються поясненнями сторін,
договором купівлі-продажу.

Таким чином,  суд
вважає,  що оскільки вказана квартира
придбана відповідачем на свої особисті кошти без участі позивачки,  то вона права власності на неї не
набула,  і ця квартира була власністю
тільки відповідача.

У
відповідності зі  ст.  383 ЦК України   власник квартири   може на свій розсуд здійснювати ремонт та
зміни у належній йому квартирі.

Згідно
зі  ст.
331 ЦК
України   право власності   на нову річ,
яка створена особою,  набувається
нею,  якщо інше не встановлено договором
або законом.

Судом встановлено,
що у подальшому ця квартира відповідачем за свої особисті кошти була
переоблаштована та перебудована у нежитлове приміщення,  та стала складатися з офісу-магазину з
прибудовою,  окремим зовнішнім
входом,  у тому числі:

·
приміщення
літер 1 площею 7, 1 кв.м,

·
зал літер 2
площею 60, 1 кв.м,

санвузол літер 3 площею 3, 1 кв.м,

-    приміщення літер 4 площею 104, 8
кв.м,

загальною вартістю 15000 грн.

Судом також встановлено,
що при цьому ніякої домовленості з позивачкою щодо визнання за нею права
власності на це новостворене перебудоване приміщення замість квартири,  у відповідача не було. Відповідачка ніякої участі
у будівництві ні своїм трудом,  ні своїми
коштами,   не приймала. Також не
використовувалися і їхні спільні кошти.

Вказані обставини підтверджуються позивачем,  фактично не заперечуються позивачкою,  також ця обставина підтверджується технічним
паспортом на вказану квартиру.

Таким чином,  суд
вважає,  що у позивачки також не виникло
право власності і на частку у вказаному новоствореному нежитловому приміщенні.
Власником цього новоствореного приміщення фактично є відповідач.

За таких обставин,
суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивачки та
визнання за нею права власності на 1/2 частку спірного приміщення.

Згідно зі  ст.  392 ЦК України власник може звернутися до суду з позовом про визнання його права
власності,  у разі,  якщо це право не визнається,  оспорюється іншою особою,  а також у разі відсутності
правовстановлюючого документу.

Судом встановлено,
що між відповідачем та позивачкою виник вказаний спір,  що перешкоджає йому на даний час належним
чином оформити документи про дозвіл на переоблаштування і перебудову квартири
та прибудову окремого зовнішнього входу на земельній ділянці,  яка належить до земель міста,  та отримати відцовідний правовстановлюючий
документ про право власності на це приміщення,
зареєструвати це право власності у встановленому порядку,  та отримати у користування земельну ділянку
під входом до приміщення,  а тому суд
вважає,  що у даному випадку у
відповідача є підстави для звернення до суду за захистом свого права,  і є підстави для задоволення його зустрічного
позову.

Керуючись  ст.   ст.
10, 11, 59, 60,  209,  212,
214-215,  218    ЦПК України,  ст.
ст.  57,  69,
70,  74 Сімейного Кодексу
України,   ст.  ст.
331, 383, 392 ЦК
України,  суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
квартири АДРЕСА_1 вартістю 15000 грн.,
яка на даний час становить собою нежитлове приміщення
магазину-офісу,  спільною сумісною
власністю її та відповідача у рівних частках,
з визнанням за кожним з них права власності на 1/2 частину цього
приміщення,  - відмовити за
необґрунтованістю.

Зустрічній
позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на новостворене
замість квартири АДРЕСА_1,  нежитлове
приміщення №17,  яке складається з
офісу-магазину з прибудовою,  окремим
зовнішнім входом,  у тому числі:

·
приміщення
літер 1 площею 7, 1 кв.м,

·
зал літер 2
площею 60, 1 кв.м,

·
санвузол літер
3 площею 3, 1 кв.м,

·
приміщення
літер 4 площею 104, 8 кв.м,  загальною
вартістю 15000 грн.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої
інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження.