Справа №2-306
РІШЕННЯ

Іменем України

1 жовтня 2007
року.

Орджонікідзевський
районний суд м.  Харкова у складі:
головуючого - судді Клименка A.M.,
при секретарі - Лембей О.О.,  з участю:

позивача - ОСОБА_1 ,  представника відповідача - ОСОБА_2,  третьої особи - ОСОБА_3,

представників
третіх осіб - ОСОБА_11,  Оганезова
О.А.,  ОСОБА_13,  розглянувши в відкритому судовому засіданні в
м.  Харкові цивільну справу за позовом
ОСОБА_1до ОСОБА_4,  треті особи
-Акціонерне товариство „Індустріально - Експортний Банк" в особі філії
„Харківська дирекція" Акціонерного товариства „Індустріально - Експортний
Банк",  приватний нотаріус - Бєсєда
Тетяна Дмитрівна,  ОСОБА_10,  ОСОБА_12,
про визнання угоди недійсною,

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4про визнання угоди недійсною і просив
визнати недійсним договір купівлі - продажу не житлових приміщень,  розташованих за адресою: АДРЕСА_1,  літера "А-3" та літера
"Б-1",  укладеного між ним та
відповідачем 28 лютого 2000 року посилаючись на те,  що в зв'язку з сімейними складнощами та за
спільною домовленістю з відповідачем ці будівлі були формально переоформлені на
нього на нетривалий час.  Після укладання
договору позивач продовжував нести права та обов'язки власника будівель і з
його володіння вони фактично не вибували,
договір було укладено лише про людське око,  без наміру здійснити правові наслідки. За
договором відповідач ніяких грошових коштів йому не передавав,  а він відповідно не передавав йому у
власність і користування об'єктів нерухомості,
якими користується постійно до теперішнього часу. За таких обставин
позивач вважав,  що відповідач порушує
його права власника спірного майна і просив визнати цей договір недійсним.

В
судовому засіданні позивач позов підтримав і пояснив,  що на час укладання оскарженого договору
купівлі - продажу відносно нього правоохоронними органами було незаконно
порушено кримінальну справу і одночасно в нього виник конфлікт з дружиною,  який міг привести до розірвання їх шлюбу і
розподілу спільного майна. За таких обставин він був вимушений припинити
підприємницьку діяльність від свого імені,
і за спільною домовленістю між ним таОСОБА_5,  який зареєструвався в якості суб'єкта підприємницької
діяльності,  в подальшому здійснювати цю
діяльність на підставі довіреності,  яку
йому надав останній. Одночасно він формально переоформив на відповідача
ОСОБА_4спірні будівлі,  уклавши з ним про
людське око договір їх купівлі - продажу. За цим договором він ніяких грошей
від відповідача не отримував і спірні будівлі йому у власність або користування
не передавав. Одночасно з укладанням спірного договору,  з метою уникнути можливої безпеки з боку
ОСОБА_4.,  він уклав з ним договір
безкоштовної оренди спірних будівель терміном на 50 років. За те,  що будівлі формально числилися за
відповідачем,  він щомісяця платив йому
винагороду. З часу укладання спірного договору він неодноразово закладав ці
будівлі в банківські установи,  отримував
під них кредити на СПД ФО ОСОБА_5.,  які
повністю використовував на капітальний ремонт та реконструкцію будівель,  ніс усі витрати,  пов'язані з їх утриманням.  Відповідач ніколи не оспорював його право
власності на це майно,  ніколи цим майном
не користувався,  без

заперечень
підписував усі банківські договори,  але
у 2006 році несподівано відмовився підписати черговий договір перекредитування
під заставу цих будівель,  висунувши
вимогу передачі йому за підписання договору значної грошової суми. Такі дії
відповідача примусили його звернутися з цим позовом до суду,  оскільки відповідач порушив його права
власника спірного майна. Стосовно не повністю сплаченогоОСОБА_5 кредиту AT
„Індустріально - Експортний Банк" пояснив,
що ці кошти були витрачені на продовження ремонту спірних будівель і в
разі задоволення його позову він шляхом перекредитування під заставу цих
будівель погасить наявну заборгованість.

Відповідач
ОСОБА_4про дату,  час та місце проведення
судового засідання 1 жовтня 2007 року повідомлялася судом належним чином шляхом
вручення судової повістки його представнику ОСОБА_2,  про що свідчить корінець судової повістки з
його підписом,  та оголошенням в
пресі,  в судове засідання не
з'явився,  причин неявки суду не повідомив,  заяви про відкладання розгляду справи від
нього не надходило. За таких обставин суд вважав за можливе закінчити розгляд
справу в його відсутність з участю в судовому засіданні його представника
ОСОБА_2.

Під час
розгляду справи відповідач ОСОБА_4позов не визнав і пояснив суду,  що з позивачем ОСОБА_1  він познайомився у 1989 - 1990 роках,  а з 1997 року вони почали вести спільний
бізнес.  У 1998 році він деякий час з ним
не працював,  але в 1999 році знову
повернувся до спільних справ. Підприємницька діяльність здійснювалася від імені
ОСОБА_1  та ОСОБА_5,  які були оформлені в якості підприємців. В
2000 році виникла суттєва потреба у грошових коштах,  і ОСОБА_1  запропонував йому придбати в нього спірні будівлі. Це
питання обговорювалося за участюОСОБА_6,  ОСОБА_7. та його сина - ОСОБА_8,  і він погодився їх придбати. В день укладання
спірного договору купівлі - продажу,
він,  до підписання договору,  в офісі їх фірми передав позивачу 200000
грн.,  поклавши їх на стіл. ОСОБА_6 та ОСОБА_1  їх перерахували. Розписки від ОСОБА_1  про отримання грошей саме в цій сумі він не вимагав,  так як приніс гроші до колективу,  в якому працював,  після чого вони поїхали до нотаріусу і
підписали договір. Це була завищена ціна,
вказані в договорі 43000 грн. є ціною реальною. Хоча з 1995 року він
офіційно ніде і не працював,  але гроші
для придбання спірного майна мав,
оскільки йому їх залишив на зберігання у 1996 - 1997 роках його знайомий
з м.  Москви,  який планував побудувати в м.  Харкові автозаправочну станцію,  особу якого назвати він відмовляється. В той
же день він придбав у ОСОБА_1  приблизно за 7000 грн. також базу,  яка розташована на АДРЕСА_2. Зразу після
укладання спірного договору купівлі - продажу,
він передав ці будівліОСОБА_1  у безкоштовну
оренду на 50 років,  щоб не відволікатися
на комунальні платежі та їх ремонт. Ніяких податків стосовно спірних
будівель,  в тому числі і податку на
землю,  він ніколи не платив,  оскільки не мав для цього грошей. Його син -
ОСОБА_8 будував на третьому поверху придбаної будівлі більярдну,  плануючи зайнятися цим бізнесом,  але його звідтіля невдовзі змусили піти. У
2004 році на прохання ОСОБА_1  він виступав гарантом за кредитом,  який брали ОСОБА_1  зОСОБА_5 В 2005
році ОСОБА_9  попросив його перекредитувати позику,  пообіцявши йому 9000 доларів,  він погодився,  але грошей не отримав. Стосунки зі ОСОБА_1  погіршилися в 2005 році,  коли вони припинили спільний бізнес.

Представник
відповідача ОСОБА_2
позов не визнав і пояснив,  що під
час укладання спірного договору позивач мав на меті отримання грошових коштів
на розвиток свого бізнесу,  і він їх
отримав,  що підтверджується нотаріально
посвідченим договором,  в якому
зазначено,  що ОСОБА_1  на час підписання договору гроші від покупця
ОСОБА_4отримав. В дійсності позивач їх отримав у значно більшій сумі,  ніж вказано в договорі,  а саме вдвічі більше. Відповідач ОСОБА_4має
реальний доступ до свого майна і можливість реалізувати свої права власника.
Користь відповідача від укладеного з позивачем договору безкоштовної оренди -
це збереження цих приміщень. Усі наступні дії позивача - укладання договорів
суборенди,  договорів на надання
комунальних послуг,  проведення поточного
та капітального ремонту будівель повністю охоплюються його обов'язками за цим
договором оренди і ніяким чином не свідчать про його право власності на них.
Відповідач неодноразово реалізовував свої права власника спірного майна шляхом
укладання договорів оренди спірних будівель та їх іпотеки. З часу укладання
договору сплив

передбачений ЦК України (в
редакції 1963 року) трирічний строк позовної давності на оспорювання цієї
угоди,  і відповідач наполягає на
застосуванні до спірних правовідносин цього строку.

Третя
особа ОСОБА_10 вважала
заявлений позов обґрунтованим і пояснила,
що в 1999 році відносно її чоловіка - ОСОБА_1  було
порушено кримінальну справу. Почалися обшуки в них дома та у приміщенні фірми.
Обшуки проводилися в її присутності,  в
зв'язку з чим вона дуже нервувала і боялася,
що все їх майно арештують. Стосунки в сім'ї погіршилися,  йшла мова про розірвання шлюбу. Щоб уникнути
можливого тиску з боку правоохоронних органі чоловік запропонував переписати
тимчасово спірне майно на свого товариша ОСОБА_4.,  вона погодилася. Під час укладання договору
усі витрати ніс її чоловік,  оскільки
ОСОБА_4взагалі не мав грошей і за договором ніяких грошових коштівОСОБА_1  не передавав. Після укладання договору вона
наполягла на укладанні договору безкоштовної оренди спірних будівель,  оскільки не довіряла відповідачу і
вважала,  що він за наявності такого
договору не зможе продати спірні будівлі. ОСОБА_4тривалий час виконував усі
вказівки чоловіка,  підписував договори
оренди окремих приміщень,  іпотеки. На
третьому поверху будівлі вони облаштували більярдну,  якою вона керувала. Син відповідача - ОСОБА_8
деякий час працював в неї старшим маркьором,
але,  після того,  як вона не змогла підвищити йому заробітну
плату,  пішов з роботи. Після цього
стосунки між її чоловіком та відповідачем погіршилися. Влітку 2006 року чоловік
звернувся до ОСОБА_4з проханням переоформити назад будівлі,  але той відмовився. Відповідач ОСОБА_4ніколи
не переймався справами стосовно спірних будівель і не вкладав в них ніяких
коштів,  бо взагалі цих коштів не мав.
Під заставу цих будівель неодноразово бралися кредити на ОСОБА_5,  але в дійсності кредитними грошима розпоряджався виключно
ОСОБА_1 ,  який вкладав їх в ремонт та переобладнання цих будівель,  а якби він цього не робив,  то будівлі б просто завалилися. ОСОБА_4увесь
час сумлінно виконував накази ОСОБА_1
,  поки влітку 2006 року не відмовився
підписати договір іпотеки за збільшеним кредитом,  що і змусило ОСОБА_1  звернутися
з цим позовом до суду.

Представник
третьої особи ОСОБА_10 - ОСОБА_11 позов визнав і пояснив,  що оскаржена угода була укладено лише про
людське око,  мала фіктивний характер,  оскільки ніякі грошові кошти за договором
відповідач позивачу не передавав,  а
той,  в свою чергу,  не передавав відповідачу спірні будівлі не
фактично,  ні юридично. В разі
недійсності цього договору,  укладений на
його підставі договір безкоштовної оренди будівель,  також є недійсним,  а усі дії позивача за час,  який минув з моменту укладання договору,  свідчать про те,  що він був дійсним власником спірних
будівель. Відповідач за цей час,  ніяких
дій відносно спірного майна,  які б
свідчили про його право власності на нього,
не вчиняв і взагалі цим майном фактично ніколи не цікавився.

Представник
третьої особи - AT „Індустріально - Експортний Банк" в особі філії
„Харківська дирекція" AT „Індустріально - Експортний Банк" Оганезов О.А.
позов не визнав і пояснив,  що під час
надання кредиту СПДФООСОБА_5
з відповідачем ОСОБА_4.,  який
виступав поручителем за цим договором кредитування,  було укладено договір іпотеки,  відповідно до якого,  в разі неповернення кредиту банк набував право
задовольнити свої вимоги за рахунок продажу спірних будівель. В разі
задоволення позову цей договір іпотеки може бути визнано недійсним,  що може привести до майнових втрат банку.

Третя
особа - приватний нотаріус ХМНО Бєсєда Т.Д. позов не визнала і пояснила,  що 28 лютого 2000 року нею було посвідчено
договір купівлі - продажу не житлових приміщень,  розташованих за адресою: АДРЕСА_1,  літера "А-3" та літера
"Б-1". Під час посвідчення договору нею було перевірені правові
підстави права власності на предмет договору продавця ОСОБА_1 ,  отримана письмова згода на укладання угоди від його
дружини - ОСОБА_10,  з'ясовано вільність
волевиявлення та дієздатність сторін,  а
також питання про проведення взаємних розрахунків за договором.  Вартість не житлових будівель була визначена
сторонами в розмірі інвентаризаційної оцінки КП „Харківське МБТІ" і
становила 43000 грн. Продавець підтвердив,
що гроші ним за продаж майна отримані до підписання договору.

Третя
особа - ОСОБА_12 про дату,  час та місце
проведення судових засідань неодноразово повідомлялася судом належним чином
шляхом оголошень в пресі та вручення

судових повісток
їй особисто та її представнику ОСОБА_13 ,
але в судове засідання жодного разу не з'явилася. Про дату,  час та місце проведення судового засідання 1
жовтня 2007 року повідомлялася судом належним чином шляхом вручення судової
повістки її представнику ОСОБА_13 ,  про
що свідчить корінець судової повістки з його підписом,  та оголошенням в пресі,  в судове засідання не з'явилася,  причин неявки суду не повідомила,  заяви про відкладання розгляду справи від неї
не надходило. За таких обставин суд вважав можливим розглянути справу в її
відсутність з участю в судовому засіданні її представника ОСОБА_13

Представник
третьої особиОСОБА_13позов не визнав.

Вислухавши
сторони,  їх представників,  третіх осіб та їх представників,  свідків,
вивчивши матеріали справи,  оцінив
надані сторонами докази,  суд
вважає,  що позов підлягає задоволенню.

Судом
установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

28
лютого 2000 року позивач ОСОБА_1
,  як Продавець,  та відповідач ОСОБА_4.,  як покупець,
уклали договір купівлі - продажу не житлових будівель,  розташованих за адресою: АДРЕСА_1,  літера "А-3" та літера
"Б-1",  який було посвідчено
приватним нотаріусом ХМНО Бєсєдою Т.Д.,
зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 1 - 417 (т. 1,  а.с.
18) та 20 квітня 2000 року у КП „Харківське МБТІ" (т. 1,  а.с.
19). Ця угода була укладена сторонами лише про людське око,  без наміру створити юридичні наслідки. За цим
договором ОСОБА_4ОСОБА_1  ніяких грошових коштів не передавав,  ОСОБА_1
,  в свою чергу,  не передавав ОСОБА_4передбачених договором не
житлових будівель,  і сторони взагалі
ніяких інших дій по здійсненню цієї мнимої угоди ніколи не вчиняли. На підставі
цієї мнимої угоди 29 лютого 2000 року між відповідачем ОСОБА_4та позивачем ОСОБА_1  було укладено Договір оренди нежилого
приміщення № 1,  відповідно до якого
ОСОБА_4передав ці не житлові будівлі в орендуОСОБА_1
на 50 років (т. 1,
а.с.  229). Цей договір оренди є
похідним від первісного договору купівлі - продажу від 28 лютого 2000 року і до
нього повинні бути застосовані усі наслідки,
які мають бути застосовані до первісного договору,  як мнимої угоди.

Ці
обставини встановлені судом на підставі пояснень допитаних в судовому засіданні
свідків та письмових доказів по справі.

Свідок ОСОБА_5. пояснив
суду,  що відповідач ОСОБА_4до 2004 року
працював у позивача ОСОБА_1  фактично виконуючи обов'язки офіс - менеджера і отримував
за це заробітну плату. ОСОБА_4ніколи з власної ініціативи не вчиняв ніяких дій
стосовно спірних будівель та і не міг їх вчиняти без вказівки позивача. З 2000
року будівлі закладалися ОСОБА_1  до
установ банку 8-10 разів. Гроші по кредитах надходили на його (ОСОБА_5) рахунок,  як суб'єкта підприємницької діяльності,  а розпоряджався ними за довіреністю ОСОБА_1 ,  витрачаючи їх на проведення капітального ремонту та
реконструкції цих будівель. Позивач ніколи не вчиняв будь - якого тиску на
позивача,  який завжди виконував його
наказі та підписував необхідні документи. Лише у 2006 році ОСОБА_4став казати,  що ці будівлі належать йому,  до цього часу він ніколи права ОСОБА_1 ,  як їх власника,  не
оспорював.

Свідок
ОСОБА_14 пояснив,  що позивач ОСОБА_1  та відповідач ОСОБА_4за станом на 2000 рік
товаришували,  і ОСОБА_4працював у
позивача. В 1999 році у ОСОБА_1  виникли великі проблеми з міліцією,  і вони усі разом вирішили йому допомогти. Щоб
вивести бізнес ОСОБА_1  з під тиску
правоохоронних органів усі разом вирішили в подальшому здійснювати
підприємницьку діяльність від імені ОСОБА_5,
а будівлі формально переоформити на ОСОБА_4За оскарженим договором купівлі
- продажу відповідач ніяких грошей ніОСОБА_1 ,
ні на фірму ніколи не передавав,
оскільки він їх взагалі не мав і зараз не має,  бо працював все життя водієм самоскиду. Під
час оформлення у 2005 році чергового кредиту в банку ОСОБА_4ніяких прав на спірні
будівлі не висував,  лише просив у ОСОБА_1  9000 грн. за свій підпис на банківських
документах. За весь час ОСОБА_4ніколи ніяких грошей в спірні будівлі не вклав.

Свідок
ОСОБА_15пояснив,  що він знайомий з
ОСОБА_4приблизно з 1990 року. Ніколи грошей,  які б дозволили придбати спірні будівлі,  ОСОБА_4не мав,  він лише працював у ОСОБА_1  у офісі. Він (ОСОБА_15) офіційно працював директором ПП „ОСОБА_5." і був директором
магазину,  розташованому в спірній
будівлі,  але фактично він працював у ОСОБА_1 ,  який був дійсним директором підприємства і господарем
спірних будівель. В 1999 році на ОСОБА_1  завели кримінальну справу,  в нього виникли проблеми з дружиною,  і тому усі підприємницькі справи було
формально переведено на ПП „ОСОБА_5.",  а будівлі переоформлено на ОСОБА_4При цьому,  між ОСОБА_1
та ОСОБА_4була домовленість,  що
будівлі переоформлюються на ОСОБА_4тимчасово і,
звісно,  ОСОБА_4ніяких
грошейОСОБА_1  за будівлі не передавав і
до 2006 року навіть ніколи не говорив,
що він їх купив.

Свідок
ОСОБА_16 пояснив,  що знає сторони
протягом останніх семи років. Вони займалися „цукровим" бізнесом.  ОСОБА_4працював у ОСОБА_1 ,  отримував від нього заробітну плату. Хоча будівлі і були
переоформлені на ОСОБА_4.,  але увесь цей
час ними користувався виключно ОСОБА_1
,  який здійснював в них
підприємницьку діяльність.

Свідок
ОСОБА_17пояснив,  що з 2002 року він
працює охоронцем в магазині,  який
розташований в одній зі спірних будівель. Господар магазину і усього будинку
-ОСОБА_1  Відповідач ОСОБА_4нічого ніколи
не робив та і не міг робити без відома ОСОБА_1 ,  в якого він працював. ОСОБА_4ніколи навіть не
згадував,  що це його будівля. Син
відповідача деякий час працював у більярдній,
був підлеглим позивача та його дружини. Заробітну плату усім робітникам
платить особисто ОСОБА_1  чи його дружина.

Свідок
ОСОБА_18 пояснив,  що з 2002 року він
працює охоронцем в магазині позивача. Заробітну плату йому видає дружина
позивача ОСОБА_1  - ОСОБА_10 Сам ОСОБА_1  є господарем магазину та будівлі,  в якій він розташований,  він вирішує усі питання.

Свідок
ОСОБА_19 пояснив,  що він знайомий зі
сторонам більш п'ять років. Якось,  десь
приблизно у 2004 році під час гри в більярд в приміщенні більярдної,  яка розташована на третьому поверху однієї зі
спірних будівель,  в нього сталася
розмова з ОСОБА_4.,  який сказав,  що він є власником цієї будівлі,  але потім додав,  що в свій час так було треба зробити і це
було зроблено фіктивно,  щоб у
ОСОБА_1  не було проблем з його дружиною.
Пізніше,  у вересні 2006 року,  також в розмові ОСОБА_4 той розповів,  що депутат Самусєв пропонує йому за 100 тисяч
доларів продати ці будівлі,  і що це
бізнес,  і гроші не пахнуть. Про спірний
договір йому стало відомо від ОСОБА_4.,
а потім і ОСОБА_1  підтвердив,  що це
фіктивний договір,  і його укладання було
обумовлено погрозою розірвання шлюбу з дружиною і розподілом спільного майна.

Свідок ОСОБА_20 пояснив,  що коли у 1999 році ОСОБА_1  придбав спірні будівлі,
то вони були майже зруйновані. ОСОБА_1
,  як їх господар,  почав усе ремонтувати. Крім ОСОБА_1  ремонтом ніхто не займався. ОСОБА_4ніякого відношення до
будівель ніколи не мав і відносно них нічого не робив,  але розповідав йому,  що свого часу у ОСОБА_1  були проблеми,  і
тому будівлі переоформили на нього. ОСОБА_4працював у ОСОБА_1  в офісі як секретар,  відповідав на дзвінки. ОСОБА_4декілька разів
залишав роботу у ОСОБА_1
,  але потім повертався,  і ОСОБА_1  його приймав назад.

СвідокОСОБА_21
пояснив,  що протягом останніх чотирьох
років він виконував ремонтні роботи в одній зі спірних будівель. Організацію та
керівництво робіт здійснював виключно ОСОБА_1
,  він же і платив йому за виконану
роботу.

Свідок
ОСОБА_22 пояснив,  що приблизно з 1999 року він знайомий зі
сторонами. Коли ОСОБА_1  придбав спірні будівлі,
вони були вщент зруйновані. Він займався ремонтом,  давав консультації,  проводив закупівлю необхідних матеріалів. В
будинку повністю замінили систему опалення,
електрику,  водовід,  зробили капітальний ремонт приміщень,  даху. ОСОБА_1
керував усім колективом,  приймав
усі фінансові рішення,  виплачував
робітникам заробітну плату.

Свідок
ОСОБА_23 пояснив,  що з 1997 року позивач
ОСОБА_1  був засновником та керівником компанії. Усі питання
вирішувалися виключно ним,  усі об'єкти
нерухомості належали тільки йому і ними розпоряджався тільки позивач.3 2000
року він орендував у ОСОБА_1  базу,  розташовану
на АДРЕСА_2. Усі питання пов'язані з орендою вирішувалися виключно зі ОСОБА_1
,  хоча він і не був юридичним власником
бази,  оскільки був вимушений
тимчасово,  в зв'язку з сімейними
проблемами,  переоформити її на
ОСОБА_4.,  але був дійсним її
господарем.  ОСОБА_4., ОСОБА_24 та ОСОБА_6 працювали у ОСОБА_1  найманими робітниками і отримували від нього заробітну
плату. На початку 2006 року він обговорював зі ОСОБА_1  питання можливого придбання в нього цієї
бази,  ОСОБА_1  говорив,  що,
хоча він юридично і не власник,
але питання продажу вирішує він.

СвідокОСОБА_25пояснив
суду,  що магазин і будівля,  в якому він розташований,  належитьОСОБА_1  В свій час на ОСОБА_4було складено фіктивний
договір купівлі - продажу,  але
ОСОБА_4ніколи ніяких грошей в цю будівлю не вкладав і в нього ніколи взагалі не
було грошей для її придбання. В один день на ОСОБА_4було переоформлено і
будівлі і базу,  на якій він працював у ОСОБА_1  спочатку вантажником,
комірником,  а потім директором
бази. ОСОБА_4увесь час був у ОСОБА_1  робітником,
оскільки отримував зарплату. До 2006 року вони були друзями. Він близько
знає їх обох з дитинства і може категорично стверджувати,  що ОСОБА_4ніколи не мав грошей для придбання
спірних будівель і бази,  і
нічогоОСОБА_1  за них не платив. В 2000
році,  коли у ОСОБА_1  були проблеми,  він
навіть йому пропонував переоформити на нього ці будівлі і базу,  але він відмовився,  оскільки не бажав зайвого клопоту.

Проаналізувавши
вищенаведені пояснення свідків ОСОБА_5,  ОСОБА_14,
ОСОБА_15,  ОСОБА_16,  ОСОБА_17,
ОСОБА_18,  ОСОБА_19,  ОСОБА_20,  ОСОБА_21,
ОСОБА_22,
ОСОБА_23 таОСОБА_25суд вважає ці пояснення об'єктивними і
такими,  що відповідають дійсним
обставинам справи,  оскільки ці свідки
знаходяться в нормальних стосунках не тільки з позивачем,  але й з відповідачем,  підстав для давання неправдивих свідчень не
мають,  їх пояснення послідовні і
гармонійно співвідносяться між собою та іншими письмовими доказами по справі,  а саме:

·
договором № 7546 ТК про надання послуг з транспортування
природного газу від 21 грудня 2004 року,
укладеного ПП ОСОБА_1  ВАТ
„Харківміськгаз" (т.1, а.с.  20);

·
договором № 1941 про користування електричною енергією
від 13 березня 2000 року,  укладеного між
ПП ОСОБА_1  та СП „Харківенергозбут"
(т.1,  а.с.  23);

·
висновком про технічний стан приміщення опалювальної
будівлі магазину по АДРЕСА_1,  складеного
на замовлення ПП ОСОБА_1  (т. 1, а.с.  26);

·
договором № 2/3 про надання послуг по організації
контролю за дотриманням громадського порядку на території будинку,  розташованому по АДРЕСА_1,  від 1 березня 2005 року,  укладеного ПП ОСОБА_1  з ТОВ „Каскад - Сервіс" (т. 1,  а.с.
ЗО);

·
договором на постачання електричної енергії № 1 - 1941с від
26 жовтня 2006 року,  укладеного між
СПДФО ОСОБА_1  та АК
„Харківобленерго" (т.1,  а.с.  90);

·
актом розмежування балансової належності електромереж та
експлуатаційної відповідальності сторін між Східним РЕС та ПП ОСОБА_1  від 26 жовтня 2006 року (т. 1,  а.с.
98);

·
актом здачі пломб та приладів обліку під зберігання від 1
вересня 2003 року (т.1,  а.с.  109);

·
протоколом перевірки ізоляції електромережі від 19 травня
2000 року,  проведеної на замовлення ПП ОСОБА_1  (т. 1,
а.с.  110);

договором на постачання природного газу № ПГ - 133 від 15 грудня 2004
року,  укладеного між ПП ОСОБА_1  та ТОВ „НАНСА" (т.1,  а.с.
112);

·
додатковою угодою № 6 від 15 листопада 2005 року до
договору на постачання природного газу № ПГ - 133 від 15 грудня 2004 року,  укладеною між СПДФО ОСОБА_1  та ТОВ „НАНСА" (т. 1,  а.с.
118);

·
додатковою угодою № 4 від 1 травня 2004 року до договору
купівлі - продажу газу № 7546 від 1 квітня 2004 року,  укладеною між ПП ОСОБА_1  та ВАТ „Харківміськгаз" (т.1,  а.с.
119);

·
додатковою угодою від 6 лютого 2006 року до Договору №
7546 від 21 грудня 2004 року,  укладеною
СПДФО ОСОБА_1  та ВАТ
„Харківміськгаз" (т.1,  а.с.  121);

·
додатковою угодою від 1 червня 2006 року до Договору №
7546 від 21 грудня 2004 року про надання послуг з транспортування природного
газу (т.1,  а. с.  122);

·
договором про відпуск та споживання води № 6784 від 1
грудня 2004 року,  укладеного між ПП
ОСОБА_1  та КП „Вода" (т.1,  а.с.
124);

·
договором на приймання стічних вод № 5005/07-АК-1 від 18
липня 2000 року,  укладеного між ПП
ОСОБА_1  та ДКП
„Харківкомуночиствод" (т.1,
а.с.  130);

·
договором № 1072 на надання послуг по прийманню твердих
побутових відходів від 24 квітня 2002 року,
укладеного між ПП ОСОБА_1  та КП „Харківський комбінат благоустрію"
(т.1,  а.с.  134);

·
додатковою угодою № 1 від 20 березня 2003 року до
договору купівлі - продажу газу № 7546 від 9 січня 2003 року,  укладеною між ПП ОСОБА_1  та ВАТ „Харківміськгаз" (т.1,  а.с.
136);

·
додатковою угодою № 4 від 1 серпня 2003 року до договору
купівлі - продажу газу № 7546 від 9 січня 2003 року,  укладеною між ПП ОСОБА_1  та ВАТ „Харківміськгаз" (т.1,  а.с.
137);

·
договором № 15/12-03 про надання послуг по організації
контролю за дотриманням громадського порядку та зберігання майна будинку,  розташованому по АДРЕСА_1,  від 28 грудня 2003 року,  укладеного ПП ОСОБА_1  з ТОВ „Барс+" (т. 1,  а.с.
139);

·
договором № 1817 на технічне обслуговування (ТО) системи
газопостачання комунально - побутових об'єктів від 30 березня 2000 року,  укладеного між ПП ОСОБА_1  та ВАТ „Харківміськгаз" (т.1,  а.с.
142) та доповнень до Договору від 23 березня 2000 року (т.1,  а.с.
144);

·
розпорядженням голови Орджонікідзевської районної ради
м.  Харкова № 139 от 9 серпня 2000 року
про надання ППОСОБА_1  дозволу на відкриття магазину з реалізації промислових та
продовольчих товарів з універсальним асортиментом за адресою: АДРЕСА_1
(т.1,  а.с.  182);

·
договором № 4398/0-0 від 20 березня 2000 року,  укладеного між ПП ОСОБА_1  та ХНТЦ „Регіон" про виконання робіт на
виготовленню РП топочної(т. 1,  а.с.  191);

·
платіжними дорученнями про перерахування ПП ОСОБА_1  грошей за толочне обладнання (т.1,  а.с.
195 - 214);

·
договорами кредиту,
іпотеки,  поруки та застави
нерухомого майна за 2002 - 2005 рік,
відповідно до яких ОСОБА_5.
отримував кредити під заставу спірного майна (т.1,  а.с.
215 - 227);

·
договором оренди нежилого приміщення № 1 від 29 лютого
2000 року,  укладеного між ПП
ОСОБА_1  та ОСОБА_4 на 50 років
(т.1,  а.с.  229).

Відповідно
до  ст.
58 ЦК України
в редакції 1963 року,  який діяв на час
укладання спірного договору,  недійсною є
угода,  укладена лише про людське око,  без наміру створити юридичні наслідки (мнима
угода).

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року
"Про судову практику в справах про визнання угод недійсними"
роз'яснено,  що мнима угода,  тобто угода,
укладена про людське око,  без
наміру створити юридичні наслідки,  є в
силу ч. 1  ст.  58 ЦК недійсною,  незалежно від мети її укладення. Оскільки
сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли,  суд у таких випадках постановляє рішення
тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків.

Таким чином,  відповідно до вимог статті 58 ЦК УРСР,  для визнання угоди мнимою необхідно
встановити той факт,  що угода була укладена
без наміру створити юридичні наслідки та що сторони за угодою ніяких дій по
здійсненню мнимої угоди не вчиняли.

На підставі наведених доказів суд вважає встановленим той факт,  що договір купівлі -продажу не житлових
будівель,  укладений сторонами 28 лютого
2000 року,  був укладений ними лише про
людське око,  без наміру створити
юридичні наслідки,  і сторони за цим
договором ніяких дій по здійсненню цієї угоди не до,  ні після її укладання,  не вчиняли,
ніякі правові наслідки за цією угодою не настали і тому цей договір
повинен бути визнаний судом мнимою угодою і у відповідності до ч. 1  ст.  58
ЦК України (в редакції 1963 року) -недійсним.

Суд критично оцінює пояснення свідківОСОБА_6,  ОСОБА_8 таОСОБА_24 стосовно того,  що 28 лютого 2000 року вони були присутні при
передачі ОСОБА_4ОСОБА_1  грошей за
придбання в нього спірних будівель і бази,
і вважає цей факт не доведеним,
так як пояснення цих свідків входять в протиріччя між собою і навіть з
поясненнями самого відповідача ОСОБА_4Вказані свідки,  які начебто були присутні при передачі
грошей,  дають вкрай суперечливі
пояснення про обставини передачі грошей і пояснюють: ОСОБА_6,  що при передачі грошей їх перераховував
ОСОБА_1  і грошей було близько 60
тис.  грн.;ОСОБА_24,  що гроші не перераховували,  але передано було 200 тис.  грн.; ОСОБА_8,  що гроші перераховували,  але скільки їх було невідомо. Усі ці свідки
знаходяться з позивачем у край неприязних стосунках,  про що самі свідчили в судовому засіданні,  а з відповідачем навпаки товаришують,  а свідок ОСОБА_8 є його сином,  тому суд вважає,  що ці свідки зацікавлені в наслідках розгляду
цієї справи і дають суду не об'єктивні пояснення відносно вищевказаної
обставини.

Сама по собі та обставина,  що у п. 4
спірного договору купівлі - продажу вказано,
що продаж майна здійснено за 43000 грн.,
і вся ця сума сплаченаОСОБА_1  ОСОБА_4 до підписання договору,  не може бути підставою для відмови в
задоволенні заявленого позову,  оскільки
ці відомості були встановлені і внесені до договору приватним нотаріусом
виключно зі слів ОСОБА_1  Будь яких письмових чи інших об'єктивних доказів,  які б підтверджували цю обставину,  по справі не встановлено,  а
ОСОБА_1  проти того,  що він отримав гроші від ОСОБА_4.,  заперечує.

Посилання
представника відповідача ОСОБА_2на те,
що:

·   під час
укладання спірного договору позивач мав на меті отримання грошових коштів на
розвиток свого бізнесу і отримав їх від ОСОБА_4
не відповідають дійсним обставинам справи і спростовуються тими
обставинами,  що: по - перше,  на час укладання цієї мнимої угоди спірні
будівлі під будь - яким обтяженням не знаходилися,  позивач міг під їх заставу отримати значно
більші грошові кошти у вигляді банківського кредиту,  що він потім фактично і робив 8-10
разів,  і для чого на час укладання
спірного договору в нього не було ніяких перешкод об'єктивного характеру,  залишаючись при цьому власником будівель; по
- друге,  за пів року до укладання
спірного договору ОСОБА_1  придбав ці будівлі у ДАК „Хліб України" за 127
тис.  грн. і продавати їх через півроку
втричі дешевше не було ніякого сенсу; в третє - після укладання спірного
договору ОСОБА_1  протягом наступних семи років майже усі зароблені
внаслідок підприємницької діяльності чималі кошти вкладав у капітальний ремонт
та реконструкцію цих будівель,
збільшивши їх вартість за цей час майже в 60 разів;

·   відповідач
має реальний доступ до свого спірного майна і можливість реалізувати свої права
власника не тільки не спростовують висновки суду,  а навпаки свідчать про те,  що маючи такі можливості з часу укладання
спірного договору відповідач ніяким чином ними не скористався,  що підтверджує ту обставину,  що укладаючи спірний договір відповідач не
мав на меті створення в наступному будь яких правових наслідків укладеної
угоди;

укладаючи наступного дня після підписання спірного договору,  а саме - 29 лютого 2000 року договір
оренди,  за яким позивач ОСОБА_1  набував право користування спірними будівлями протягом
наступних 50 років,  відповідач
ОСОБА_4.,  не отримуючи за договором
ніяких грошових коштів в якості орендної плати,
мав на меті збереження та покращення цих приміщень,  входять в протиріччя зі здоровим
глуздом,  оскільки наслідками збереження
та покращення спірних будівель відповідач за своє життя майже не зміг би

скористатися,  оскільки на час закінчення строку цього
договору оренди він би досяг віку 89 років;

·   відповідач
ОСОБА_4за час,  який минув з дня
укладання спірної угоди,  неодноразово
реалізовував свої права власника спірного майна шляхом укладання договорів
оренди спірних будівель та їх іпотеки,  є
помилковими,  такими,  що не відповідають фактичним обставинам
справи,  і не мають правового значення
для розв'язання спору між сторонами,  так
як при розгляді справи було встановлено,
що усі ці договори є похідними від первісної недійсної мнимої угоди -
договору купівлі - продажу спірних будівель,
ці договори укладалися відповідачем виключно за вказівкою позивача і ні
за договорами оренди,  ні за кредитними
договорами,  в забезпечення яких
укладалися договори поруки та іпотеки,
ОСОБА_4ніколи не отримав жодної копійки;

·   усі
наступні,  після укладання спірного
договору,  дії позивача,  а саме - укладання ним договорів суборенди,  договорів на надання комунальних послуг,  проведення поточного та капітального ремонту
будівель,  повністю охоплюються його
обов'язками за договором оренди від 29 лютого 2000 року і ніяким чином не
свідчать про право власності позивача на будівлі,  також є помилковими,  оскільки п. 4.2 Договору оренди нежилих
приміщень № 1 від

29 лютого 2007 року
не передбачає ні права,  ні обов'язку ОСОБА_1  укладати такі договори. Відповідно до Договору оренди він
повинен був лише сплачувати за надані комунальні послуги,  але в дійсності,  протягом 2000 - 2007 років усі договори з
підприємствами,  які надають ці
комунальні послуги,  були укладені
виключно позивачем ОСОБА_1  від свого
імені (т.1,  а.с.  20 - 227). Відповідачем ОСОБА_4жодного такого
договору укладено не було,  що
беззаперечно свідчить про те,  що дійсним
власником спірного майна увесь час залишався ОСОБА_1 ,  а
відповідач ОСОБА_4ніяких дій по реалізації свого формального права власності і
здійснення оскарженого договору не вчиняв,
що зайвий раз свідчить про те,  що
спірний договір є мнимою угодою;

·   позивач
не надав суду належних доказів,  які б
свідчили про наявність в нього на час укладання спірного договору конфлікту з
дружиною або правоохоронними органами і вважав ці обставини не доведеними і
підставою для відмові в задоволенні позову,
суд не може прийняти до уваги,
оскільки в силу ч. 1  ст.  58 ЦК
(в редакції 1963 року) мнима угода є недійсною,  незалежно від мети її укладення;

·   з часу
укладання спірного договору сплив передбачений 71 ЦК України (в редакції 1963
року) трирічний строк позовної давності на оспорювання цієї угоди і це є
підставою для відмови позивачу в задоволенні заявленого позову,  оскільки відповідач на цьому наполягає,  не ґрунтується на положеннях діючого
законодавства,  оскільки відповідно до ч.
1  ст.
261 ЦК України
„перебіг позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або
про особу,  яка його порушила".
Судом встановлено,  що до 2006 року,  поки відповідач ОСОБА_4не відмовився
підписати чергового договору іпотеки,
яким забезпечувалося виконання кредитного договору,  за яким позивач мав отримати в своє
розпорядження грошові кошти,  відповідач
не оспорював дійсне право власності позивача на спірні будівлі і завжди
виконував його розпорядження стосовно цього майна,  тому суд вважає,  що про порушення свого права дійсного
власника спірного майна позивач дізнався у 2006 році і на час його звернення до
суду з цим позовом встановлений законом трирічний строк позовної давності ще не
сплив,  і тому порушене право позивача,  як власника спірного майна,  підлягає захисту шляхом визнання судом
спірного договору недійсним.

Відповідно
до  ст.
88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача також
судові витрати по справі,  які
складаються зі сплаченого позивачем судового збору в сумі 430 грн. та витрат на
інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи в розмірі

30 грн.,  а
всього 460 грн.

Відповідно
до  ст.
ст.  10,  15,
88,  209,  212,
215 ЦПК України,   ст.  58 ЦК
України (в редакції 1963 року),  суд
-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1до ОСОБА_4,  треті особи - Акціонерне товариство
„Індустріально - Експортний Банк" в особі філії

„Харківська
дирекція" Акціонерного товариства „Індустріально - Експортний
Банк",  приватний нотаріус - Беседа Тетяна Дмитрівна,  ОСОБА_10,  ОСОБА_12,
про визнання угоди недійсною - задовольнити.

Визнати
недійсним договір купівлі - продажу не житлових будівель літера "А-3"
та літера "Б-1",  що
знаходяться в АДРЕСА_1укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 28 лютого 2000 року,  який було посвідчено приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального округу Беседою Т.Д. та зареєстрованого в
реєстрі нотаріальних дій за № 1 -417.

Стягнути
з ОСОБА_4на користь ОСОБА_1  судові витрати по справі в загальній сумі 460 грн.

Рішення
може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської
області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня
проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20-ти днів апеляційної скарги,
з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 4  ст.
295 ЦПК України.