Справа
№ 2-2457/2007 року
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2007року       Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючого -
судді       Антоняка Т.М.

секретаря                                           Бабій
О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, підприємця
ОСОБА_3 про визнання права на частку квартири як спільно нажитого майна
подружжям, суд -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 просить постановити рішення яким визнати
за нею право власності на 2/3 частки три кімнатної квартири №1, що знаходиться
в будинку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 104 кв.м., а також просить
внести зміни до всіх необхідних пунктів договору №13 на участь в частковому
будівництві від 11.08.2005року, щодо включення
її стороною договору. Позивачка мотивує свою позицію тим, що спірна
квартира є майном набутим сторонами за час перебування в шлюбі, а тому її право
на це майно встановлено ст.60 СК України. Враховуючи, що після розлучення з
відповідачем дитину залишено на її утриманні, дитина проживає з матір»ю, в її
інтересах просить збільшити свою частку в спільному майні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вимоги позову
підтримала з мотивів викладених в позовній
заяві, вказавши що перебуваючи у шлюбі з відповідачем вони уклали договір
від 11.08.2005року на участь в частковому будівництві три кімнатної квартири
№1, що знаходиться в будинку за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 104 кв.м. Після розлучення до згоди по
розподілу зазначеного майна вони з відповідачем не дійшли, хоча сплату всіх
платежів проводили спільно, в більшій мірі коштами її батьків. Поскільки
позивач вихованням сина не займається, а дитина проживає з нею, та знаходиться
на її утриманні, в інтересах дитини вважає що її частку в спільному майні слід
збільшити. Просила позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав
частково, вказавши суду на те, що не
заперечує право позивачки на 1/2 частину спірної квартири, хоча фактично сам проводив
оплату за договором з коштів кредиту та підприємницької діяльності, а також вказав що буде допомагати дитині матеріально, для
чого відкрив рахунок в банку, від сплати аліментів не відмовляється. За
час після розлучення з позивачем привозив гроші для дитини 1 раз.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4суду
пояснила, що є мамою позивачки і їй відомо, що квартиру було придбано позивачем
та відповідачем спільно за час їх перебування в шлюбі, кошти за спірну квартиру
виплачувались в основному батьками позивачки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5суду пояснила
,що працює вихователем дитячого садка, до
якого ходить син позивачки. Вказала, що вихованням дитини займається
мати, а батька в садку вона бачила дуже рідко, за 1,5року він 3 рази відвідував
сина в святкові дні.

2

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що є сусідкою позивачки, їх
діти разом гуляють, проводять спільно багато часу. Вказала на те, що за період
в 1,5року жодного разу не бачила відповідача, який би приїжджав до дитини.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,
свідків, дослідивши докази, які надані у розпорядження суду на обґрунтування
вимог та заперечень, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи суд
приходить до висновку про недостатню обґрунтованість позовних вимог та
відсутність підстав для їх повного задоволення у зв'язку з наступним.

Позивач та відповідач з 17.12.2002року перебували в
шлюбі, про що свідчить свідоцтво про шлюб №014632. За час перебування в шлюбі
11.08.2005року відповідачем ОСОБА_2. було укладено договір №13 на участь у
частковому будівництві трикімнатної квартири №1, що знаходиться в будинку за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 104 кв.м.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України
при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя.

Довідкою від 27.04.2007року,виданою забудівником,
підтверджується факт повної оплати за спірну квартиру, відповідно до умов
договору.

Ст. 368 в ч.3 Цивільного Кодексу України передбачає, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено договором, або законом.

Відповідно до вимог ст.60 Сімейного кодексу України майно
набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної
сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини
(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Від шлюбу в сторін ІНФОРМАЦІЯ_1року народилась дитина,
-син ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження №033596. Після розлучення сторін, дитина знаходиться на
вихованні і утриманні мами. В судовому засіданні знайшли своє підтвердження
доводи позивача про відсутність участі відповідача у вихованні та
утриманні дитини. Ці обставини підтверджуються показами свідків ОСОБА_5та
ОСОБА_6, а також і поясненнями самого
відповідача в судовому засіданні, в яких він вказує на те, що буде в
майбутньому надавати допомогу дитині, для чого відкрив рахунок в банку і на те,
що кошти для дитини після розлучення передавав 1 раз.

За таких обставин, суд відповідно до вимог ч.3 ст.70
Сімейного кодексу України вважає за необхідне відступити від рівності долей
сторін і враховуючи інтереси малолітньої дитини,
зокрема в її належному утриманні та вихованні, що у випадку даного спору матиме
місце через забезпечення житловою площею, збільшити частку позивачки з
якою проживає, та на утриманні якої знаходиться дитина, до 23 часток спірної
квартири.

Відповідно до вимог ст.70 Сімейного кодексу України у
разі поділу майна ,що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю
між ними ,або шлюбним договором.

Частиною 3 ст.70 СК України встановлено, що за рішенням
суду часка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти.

Вимога позову про внесення змін до всіх необхідних
пунктів договору №13 на участь в частковому будівництві від 11.08.2005року,
щодо включення її стороною договору не підлягає до задоволення, оскільки є
суперечливою щодо першої вимоги про визнання права власності, та не ґрунтується
на законі. Заявляючи вимогу про визнання права власності на частку в спірній
квартирі позивач не враховує те, що відповідно до вимог ст.19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень» рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих
прав, що набрали законної сили входить до переліку документів що дають підстави
для такої реєстрації.

3

Відповідно до вимог ст.10
Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог, або заперечень.

За таких обставин суд вважає, що
вимоги позову щодо визнання права власності обгрунтовані наданими доказами, заперечення
відповідача є не обґрунтованими, а тому позовні
вимоги в цій частині слід задоволити.

На відповідача слід також частково
віднести судові витрати, як того вимагає ст. 88 ЦПК України

На підставі наведеного, у відповідності
зі ст.ст. 60,65,70 СК України, ст. 368 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 10,88,
213-215 ЦПК України

вирішив:

Позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на 23 частки трьох-кімнатної
квартири №1 1,що знаходиться в будинку за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 104 кв.м і яка є об»єктом, що
будується за умовами договору на участь в
частковому будівництві №13 укладеного 11 серпня 2005року між підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

В решті вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 25 гривень судового збору та 15
гривень витрат інформаційно-технічного забезпечення
розгляду цивільної справи.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження
не було подано. У разі подачі заяви про апеляційне оскарження але апеляційна скарга не була подана у
двадцятиденний строк, рішення суду набирає
законної сили після закінчення цього строку.

Заяву про апеляційне оскарження
рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської області може бути подано протягом 10-ти днів
з дня проголошення рішення, апеляційна скарга на рішення подається протягом 20-ти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження, через Івано-Франківський міський
суд.