Справа № 2-705/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25
вересня    2007 року              Рівненський міський суд,  Рівненської області

в особі
головуючого судді: Панас О.В.

при
секретарі:                 Шиляєві П.О.

з участю
адвоката           ОСОБА_4,  ОСОБА_5

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.  Рівне

цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1

до ОСОБА_2,  ОСОБА_3

про поділ
майна,  що є у спільній сумісній
власності,  -

встановив:

В своїх запереченнях до позовної заяви відповідчі ОСОБА_2,  ОСОБА_3 зазначили,  що позовну заяву не визнають з наступних
міркувань. Позивач з 16.11.2000 року в спірній квартирі не проживає,  а тому втратив право на звернення до суду з
даним позовом із спливом позовної давності. Звернення до суду в грудні 2001
року з аналогічним позовом не зупиняє перебігу позовної давності,  а тому
перебіг позовної давності за вимогою про поділ спільної сумісної
власності на квартиру і виділ частки позивача почався в листопаді 2000 року,  а закінчився в листопаді 2003 року. З часу
добровільного переселення на постійне проживання до своїх батьків в с.
Симонів,  Гощанського району речей
відповідача в квартирі немає,  ключа від
квартири немає. Будь-яке право позивача на грошову компенсацію його частки в
спірній квартирі не визнають. В спірній квартирі позивач не прописаний,  особовий рахунок в ЖЕКу № 7 переоформлений на
неї з 1999 року. Крім того,  з 2001 року
до повноліття сина позивач ухилявся від сплати аліментів на його утримання.
Станом на 01.10.2006р. борг по аліментах становить 3433, 26 грн. Період
прострочення сплати аліментів становить 4 роки 9 місяців або 1730 днівх 34 грн.
= 58820 грн. пені + 3433 грн. суми заборгованості = 62253 грн. Таким
чином,  за вирахуванням вартості частки
позивача в ринкових цінах на даний час,
його борг переді мною складе суму більше 10 000 грн.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про поділ майна,  що є у спільній сумісній власності.

Свої вимоги обґрунтовує тим,  що на
підставі ордеру виконкому Рівненської міської ради н.д. № 666 від 05 07.1993р.
йому,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 надана двохкімнатна квартира житловою
площею 29.3 кв.м. ,  загальною площею 49,
6 кв.м.  в АДРЕСА_1. Вказана квартира
була приватизована. 16.11.2000 року шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 розірвав,  з цього часу проживає окремо від сім'ї,  у своїх батьків. Відповідачі відмовляються
добровільно поділити квартиру. Згідно свідоцтва на право власності
співвласникам квартири належить кожному частка у розмірі по 1/3 частки. Просить
розділити квартиру між співвласниками та виділити 13 частку майна-квартири у
грошовому відношенні до загальної вартості цього майна у ринкових цінах. Та
моральну шкоду в розмірі 3500 грн.

В судовому засіданні позивач змінив свої позовні вимоги. Просив виділити із
спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 13 її частки,  а саме: 8- жилу кімнату площею 12, 0 кв.м.
,  включаючи загальну площу 18, 2 кв.м. .
що складає: (18, 2: 48, 8) /100 = 37/100 частки,  та стягнути з нього на користь відповідачів
різницю між вартістю 37/100 присудженої частки і 33M00
за законом належної частки (1/3) - 6571 (шість тисяч
п'ятсот сімдесят одна) грн.. Відповідачам ОСОБА_2,  ОСОБА_3 виділити 2/3 частки спірної квартири,
зокрема : 9- жилу кімнату площею 17.3 кв.м. ,
балкон,  що включаючи загальну
площу 30, 6 кв.м. ,  складає: (30, 6 :48,
8) /100 = 63/100 частки квартири. Оскільки даний варіант розподілу
запропонований експертом.  Від стягнення
моральної шкоди відмовився. Просив позов задовольнити та стягнути з
відповідачів на його користь судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала. Пояснила,  що позивач пропустив строк позовної давності
для звернення до суду за захистом свого права на квартиру. Крім того,  пояснила,
що між нею та позивачем була усна домовленість про те,  що частка позивача в квартирі залишиться
синові,  оскільки він не платить
аліменти. Саме з цієї причини вона і не вимагала у нього сплатити
заборгованість по аліментах. Проживати спільно з позивачем в одній квартирі
неможливо,  через неналежну поведінку
позивачав в побуті. Підтримала заперечення. Просила в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав,
дав аналогічні пояснення. Просив в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,  свідка
ОСОБА_6,  дослідивши письмові матеріали
справи та оцінивши докази в їх сукупності,
суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено,  що згідно ордеру
№ 666 від 05.07.1993р^квартира АДРЕСА_1 житловою площею 29, 3 кв.м.  була виділена на сім'ю: ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
ОСОБА_3

З оглянутого в судовому засіданні свідоцтва про право власності на житло
вбачається,  що спірна квартира згідно з
наказом департаменту міського господарства Рівненської міської ради № 110 від
27.03.1998р.,  зареєстрованого в РМ БТІ
за № 134-209-31899 від 08.04.1998р.,
належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
ОСОБА_3

Згідно з наказом УЖГ виконавчого комітету міської ради № 158/01 від
24.06.1999р. було дозволено ЖЕКу № 7 переоформити особовий рахунок в зв'язку
оформленням субсидій на квартиру АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 на ОСОБА_2

Також судом встановлено,  що рішенням
Рівненського міського суду від 16.11.2000 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
розірвано та стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу до його повноліття.

З оглянутої в судовому засіданні ухвали Рівненського міського суду від
02.02.2004р. вбачається,  що ОСОБА_1
звертався до суду з позовом про поділ приватизованої квартири. Позовна заява
залишена без розгляду у зв'язку з неявкою позивача до суду.

З листів Рівненського MB УМВС № 50/1645 від 23.01.2007р. вбачається,
що ОСОБА_2 01.04.1999р.,
09.06.2000р.,  01.11.2000р. зверталася
зі скаргами з приводу погроз з боку чоловіка фізичною розправою,  а також з оглянутого листа бюро
судово-медичної експертизи № 34 від 19.02.2007р. вбачається,  що ОСОБА_2 зверталася в бюро судмедекспертизи
з приводу отримання тілесних ушкоджень 15.11.2000 року.

Крім того,  судом встановлено,  що на даний час ОСОБА_1 зареєстрований
АДРЕСА_2,  та має право на спадщину після
смерті на будинки АДРЕСА_2. ^

Відповідно до повідомлення ДВС у Гощанському районі станом на 01.10.2006
року ОСОБА_1 допустив борг поталі ментах на 3433.26 грн.

Свідок ОСОБА_7
в судовому засіданні підтвердив,  що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були скандали. Крім
того показав,  що в його присутності на
вимогу ОСОБА_1 повернути гроші за майно ОСОБА_2 почала вимагати аліменти.
Оскільки у позивача не було грошей,  то
він сказав,  що залишив дитині хату.

За ухвалою суду по справі була проведена призначена та проведена судова
будівельно-технічна експертиза. Так,
відповідно до висновку будівельно-технічнолї експертизи № 72 від
08.12.2006року дійсна ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 168 782
грн.,  вартість 1/3 частини становить 56
261 грн. Експерт запропонувала наступний варіант поділу спірної квартири між
сторонами пос праві: ОСОБА_1 пропонується надати: 8- жила,  площею 12, 0 кв.м. ,  жилою площею 12, 0 кв.м. ,  загальною площею 18.2 кв.м,  що складає 37/100 частки квартири.
ОСОБА_2,  ОСОБА_3 пропонується надати :
9-жила,  площею 17.3 кв.м. ,  балкон,
жилою площею 17, 3 кв.м. ,
загальною площею 30, 6 кв.м. ,  що
складає 63/100 частки квартири. Так як визначені частки 37/100 і 63/100 не
відповідають 33M00 (1/3),  тому пр даному варіанті
різниця підлягає компенсації в грошовому виразі,  тобто ОСОБА_1 повинен сплатити ОСОБА_2,  ОСОБА_3 грошову компенсацію вартістю 6571
грн.

Відповідно до  ст. . 317 ЦК України власникові належать права володіння,  користування та розпоряджання своїм майном.

Так,  відповідно до  ст.
364 ЦК
України,
співвласник має право на виділ у натурі частки із майна,  що є у спільній частковій власності. Проте
судом не встановлено,  а сторонами не
доведено,  що спірна квартира належить
сторонам на праві спільної часткової власності і з такою вимогою позивач до
суду не звертався. Навпаки,  судом
встановлено,  що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
ОСОБА_3 Припинення права власності будь-кого із співвласників на спірну
квартиру судом не встановлено.

Як роз'яснює п.14 Пленум Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995р. „Про
судову практику у справах за позовами про захист права приватної
власності",  квартира,  яка є спільною сумісною чи спільною частковою
власністю,  на вимогу учасника
(учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі,  якщо можливо виділити сторонам ізольовані
жилі та інші приміщення із самостійними виходами,  які можуть використовуватись як окремі
квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири,  якщо про це заявлено позов.

Оскільки,  запропонований варіант
розподілу спірної квартири фактично передбачає порядок користування. А з таким
позовом позивач до суду не звертався,  то
висновок судової будівельно-технічної експертизи № 72 від 08.12.2006р. суд до
уваги не приймає та оцінює критично.

Таким чином,  оцінивши в сукупності
достовірно встановлені судом докази,  суд
прийшов до висновку,  що квартира
АДРЕСА_1 не підлягає розподілу,  оскільки
сторонам неможливо виділити ізольовані жилі приміщення із самостійними
виходами,  які можуть використовуватись
як окремі квартири,  або які можна
переобладнатив такі квартири,  тому
позовна заява до задоволення не підлягає.

На підставі вищевикладеного,   ст. .
ст.  317,
319,  321,  364 ЦК України,  Пленуму Верховного Суду України № 20 від
22.12.1995р. „Про судову практику у справах за позовами про захист права
приватної власності",
керуючись  ст.  ст.
10, 60,  212-218,  223 ЦПК України,  суд -

вирішив:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до
ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про поділ майна,  що є у спільній смісній власності,  відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через
Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк заяви про апеляційне
оскарження з наступним поданням в 20 денний строк,  після подання заяви про апеляційне
оскарження,  апеляційної скарги.

Рішення може бути також оскаржене і без подання заяви про апеляційне
оскарження у випадку подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня
проголошення рішення.

У випадку неподання заяви про апеляційне оскарження у 10-денний строк,  рішення набирає законної сили після
закінчення цього строку.

У разі подачі заяви про подачу заяви про апеляційне оскарження і в разі
збігу 20-денного строку і неподачі апеляційної скарги,  то рішення набирає законної сили після
закінчення цього строку.