Справа
№ 2-736 /07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

09 жовтня 2007р.
Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:      головуючого- судді Пустовіт З.П. при
секретарі: Гоноболіній О.І.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м. Бердянську цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про стягнення
боргу,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні
2006 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила стягнути з неї кошти в сумі 27950 грн. В
позовній заяві зазначала, що відповідач неодноразово брала у неї в борг кошти,
а саме: 26.10.2004 року відповідач заборгувала у неї 1000 грн., які повинна
була повернути 15.02.2005 року, про що дала розписку. 28.06.2005 року ОСОБА_2 дала їй розписку, в якій зазначила, що в період з грудня
2004 року по травень 2005 року вона взяла в борг 25050 грн. 02.07.2005 року
відповідач знову взяла у неї в борг 1900 грн., які обіцяла повернути 10 вересня
2005 року. До теперішнього часу відповідач кошти не повернула і на сьогоднішній
час борг складає 27950,00 грн. Зазначені кошти вона давала ОСОБА_2 на придбання квартири для свого сина ОСОБА_3, проте ані квартири, ані коштів вона не отримала, тому за
цим фактом вона зверталась із заявою до Бердянського MB УМВС щодо порушення у відношенні відповідача кримінальної
справи за ст. 190 КК України, проте в порушенні кримінальної справи було
відмовлено, тому вона звернулась до суду з позовом і просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь 27950,00 грн.

В
судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та пояснила, що вона
як приватний підприємець торгує на речовому ринку різними носильними речами. В
2003 році ОСОБА_2 взяла у неї в борг 4 речі на продаж, а після їх
реалізації повернула їй кошти. А потім на протязі 2004-2005 років брала у неї
товар на реалізацію, частіше всього прямо із камери схову, при цьому кожна із
них в свій зошит записувала, який товар було взято і його вартість. Коли вона
повідомила їй, що хоче купити для сина квартиру, ОСОБА_2 сказала, що її знайома ОСОБА_4 виїхала до Італії і в М.Бердянську по вул.
Морозова продає двохкімнатну квартиру за 5 тисяч доларів США. Показати квартиру вона відмовилась, однак позивач
26.10.2004 року дала їй 1000 грн. в рахунок вартості квартири, про що ОСОБА_2 написала їй розписку на ринку, що поверне кошти до
15.02.2005року. Друга розписка була написана відповідачем 29.06.2005 року, але
дату повернення коштів вона в ній не зазначила. При цьому позивач сама
підрахувала в стовпчик суми, які ОСОБА_2 у неї брала через один чи два дня, вийшла сума 25050 грн., з якою відповідач   погодилась
і   підписала.   Останні
1900   грн.   відповідач
просила   на

оформлення документів на
квартиру, проте говорила, що спочатку договір купівлі-продажу оформить на своє
ім'я, а потім їй подарує. Відповідач показувала їй копію паспорта продавця
квартири, яка була прописана за адресою АДРЕСА_1, але пізніше вона довідалась,
що такого багатоквартирного будинку в М.Бердянську взагалі не існує. Додатково
пояснила, що відповідач брала у неї товар: джинси, куртки, взуття тощо на
реалізацію по закупівельним цінам і говорила, що ці кошти йдуть в рахунок
вартості квартири. Не заперечувала, що 20.12.2005 року ОСОБА_2 повернула їй товар на суму 24000 грн., але речі були
частково зіпсованими, без капюшонів, без ґудзиків, вона написала ОСОБА_2 розписку про те, що остання повернула їй товар, але
розписку про повернення коштів не писала і вважає надану відповідачем копію
розписки підробленою.

Відповідач ОСОБА_2 Є.И. в судове засідання не з'явилась, в своїй письмовій заяві вх.№28818 від
15.06.2007р. просила розглянути справу за її відсутності, зазначивши, що вона
познайомилась з ОСОБА_1 на речовому ринку, коли придбала у неї для себе куртку.
Через деякий час ОСОБА_1 запропонувала допомогти їй в реалізації її товару, при
цьому вони домовились, що товар буде підрахований в гривнях. На окремих
розписках вона писала про те, що взяла визначену суму коштів, а на окремих
листках - перелік товару на цю суму і його вартість. До 2006 року у них буди
дружні стосунки: ОСОБА_1 давала їй товар на реалізацію, а вона їй на суму
товару писала розписки, кошти за проданий товар вона приносила їй на ринок.
Речі, які залишались нереалізованими, знаходились у неї вдома, а вона
телефонувала ОСОБА_1 і вони підраховували, на яку суму залишилось товару. Вона
пропонувала забрати від неї нереалізований товар. В 2006 році ОСОБА_1
повідомила їй, що у неї викрали зошит з переліком товару і розписками. Однак
перед цим влітку 2006 року вони перерахували товар за її записами і вона
написала розписку, на яку суму залишився товар і ще взяла товару на 1900 грн.,
про що дописала внизу розписку. 20 грудня 2005 року, приблизно о 23-00 годині,
ОСОБА_1 приїхала до неї в с.Нововасилівку разом із своїм сином, який нещодавно
звільнився з місць позбавлення волі, і ще з двома хлопцями, стали вимагати від
неї кошти, погрожуючи тим, що вони її посадять за те, що нібито вона брала у
ОСОБА_1 кошти на квартиру. Вона їм пояснила, що являють собою ці розписки і про
те, що товар на цю суму є у неї в наявності, запропонувала їм приїхати вранці,
щоб перерахувати товар, однак вони потребували порахувати його негайно. ОСОБА_1
пообіцяла, що після підрахування товару вона поверне їй її розписки, однак
віддала їх ксерокопії, а оригінали залишила у себе. Один із хлопців, що
приїхав, запропонував, що і ОСОБА_1 повинна написати розписку на суму
підрахованого товару, який їй повернуто, що вона і зробила. На товар, який
залишився, вони потребували написати розписку та повідомили, що приїдуть
наступного дня за ним і повернуть розписку. Вранці вони приїхали та повідомили,
що ОСОБА_1 їм повинна дати 3000 грн. за те, що вони приїжджали. Оскільки такої
суми у неї не було, вона сказала, що може дати таку суму після реалізації
товару. Наступного ранку вона зустрілась з ОСОБА_1, яка повідомила їй, що з
хлопцями вона вже розрахувалась і потребувала повернути її весь товар, що вона
і зробила. Пізніше ОСОБА_1 звернулась до Бердянського MB із заявою, щоб знову за оригіналами розписок, які вона не
повернула, стягнути кошти. Коли міліція відмовила їй в порушенні кримінальної
справи за її заявою, вона пред'явила позов до суду. Оскільки у неї немає
ніякого боргу перед ОСОБА_1, просила в позові відмовити.

Свідок
ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що в минулому році влітку та взимку
приблизно 3-4 рази на речовому ринку він бачив, як якась жінка з дочкою

просила
у ОСОБА_1 якісь кошти. Влітку 2006 року він бачив, як
ОСОБА_1 передавала тій жінці 1000 грн., якими купюрами, сказати не може. Чи
брала та жінка при цьому товар на реалізацію, не знає, і не бачив, щоб вона
писала розписки.

Заслухавши
позивача, свідка, вивчивши матеріали справи та письмові пояснення відповідача,
суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог та відсутності
підстав для їх задоволення.

Судом
встановлено, що позивач ОСОБА_1 в обґрунтування
позову щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 27950 грн. посилається на дані відповідачем боргові
розписки: від 26.10.2004 року на суму 1000 грн. з терміном повернення
15.02.2005року, від 29.06.2005 року на суму 25050 грн. без зазначення терміну
їх повернення, від 02.07.2005 року на суму 1900 грн. з терміном повернення за
першою вимогою 10 вересня, що підтверджується оригіналами зазначених розписок.

Однак,
заявляючи позов про стягнення грошових коштів за договором позики, позивач
одночасно стверджує, що зазначені кошти вона передавала відповідачу для
придбання квартири для свого сина. Пояснити ж при цьому суду, чому в такому
разі в розписках зазначено термін повернення коштів, і як вона могла передавати
кошти за квартиру попередньо її не оглянувши, позивач не змогла.

Згідно
письмових пояснень відповідача, остання стверджує, що представлені позивачем в
суд розписки вона писала на суму товару, який брала у позивача з метою його
наступної реалізації по селах Бердянського району. Факт передачі товару
відповідачу для реалізації на протязі 2004-2005 років не заперечувався і
позивачем в судовому засіданні. Проте, як стверджує відповідач в своїй
письмовій заяві від 15.06.07р., 20.12.2005 року товар було повернуто ОСОБА_1,
про що остання написала розписку, що вона отримала від ОСОБА_2 21730 грн. і що
претензій до неї не має, що підтверджується копією розписки та не
заперечувалось позивачем в суді. Одночасно позивач повернула відповідачу не
оригінали, а копії розписок, які їй давала ОСОБА_2. Дані обставини підтверджуються тим, що відповідач до своїх письмових
пояснень, викладених у формі заяви, долучила копії всіх своїх розписок від
26.10.2004р., від 29.06.2005р., від 02.07.2005р., а також копію розписки
позивача про те, що остання не має до неї претензій, копію списку товару із
зазначенням їх вартості, який вона повернула на вимогу позивача.

Згідно
ст. 1046 ЦК
України за договором позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно
ч.3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Аналізуючи
зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в судовому
засіданні не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що вона
передавала кошти відповідачу для придбання квартири, оскільки в розписках не
зазначено, що вони передавались як завдаток в рахунок придбання конкретної
квартири. Суд також приймає до уваги, що позивач в судовому засіданні не змогла
пояснити, чому нею на протязі півроку через проміжок часу в один-два дня чи
кожного місяця передавались відповідачу суми приблизно по 5,5 тис грн. на
загальну суму 24350 грн. нібито на придбання двохкімнатної квартири АДРЕСА_1,
яку вона з жовтня 2004 року і до липня 2005 року жодного разу не

бачила і не цікавилась, чи
існує вона взагалі, пояснюючи це своєю довірливістю та наївністю.

Суд,
вивчивши представлені позивачем розписки, співставляючи їх з письмовими
поясненнями відповідача, приймаючи до уваги саму форму їх написання та строки
надання коштів, приходить до висновку, що вони були написані на суму товару,
який відповідач брала у позивача під реалізацію.

Враховуючи,
що 20.12.2005 року товар було повернуто позивачу, про що ОСОБА_1 написала
розписку, в якій зазначила про відсутність у неї претензій до ОСОБА_2, а також приймаючи до уваги повернуті позивачем ОСОБА_1
відповідачу копії цих розписок, суд вважає, що підстав для задоволення її
позовних вимог немає, так як нею в судовому засіданні не доведено факту
існування суми боргу на час розгляду справи.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11, 60, 212-215, 224-226 ЦПК України,
ст. 1046 ЦК
України, суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про стягнення
боргу відмовити повністю.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької
області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з
дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копій до апеляційної інстанції
або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Заочне
рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою
відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів після отримання копії
рішення.