Справа №2-679
РІШЕННЯ

Іменем України

26
вересня 2007 року Баришівський районний суд Київської області в складі :

головуючого
судді            Лисюка О.Д.

при
секретарі                     Ющенко Л.А.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в смт.
Баришівка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2про встановлення факту
належності майна та визнання права власності на майно в спадок,

встановив:

Позивачка
ОСОБА_1звернулася до суду з позовною заявою про встановлення факту належності
майна та визнання права власності на спадщину.

В
судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3повністю підтримав позовні
вимоги позивачки та пояснив суду,  що
ІНФОРМАЦІЯ_1помер дядько позивачки. ОСОБА_4. Факт його смерті було
зареєстровано Семенівською сільською радою Баришівського району Київської
області (актовий запис НОМЕР_1від 28.04.1998 року ).

Після
смерті дядька залишилася спадщина,  до
складу якої входить 1/2 частина житлового будинку та надвірні будівлі і
споруди,  що розташовані по АДРЕСА_1.
Право власності на іншу 1/2 частину лише зазначеного житлового будинку,  за рішенням Баришівського районного суду від
16.09.2002 року було визнано за колишньою дружиною ОСОБА_4та відповідачкою по
справі - ОСОБА_2. Ніякого розпорядження (заповіту) стосовно свого спадкового
майна ОСОБА_4при житті не зробив.

Після
смерті ОСОБА_4спадкоємцем його майна був батько позивачки,  ОСОБА_5. Він фактично прийняв в управління та
володіння спадщину брата,  утримував
будинок та надвірні будівлі в належному стані,
приймав засоби для його збереження,
однак заяву про прийняття спадщини батько до нотаріуса не подавав.

15.06.2004
року,  не встигнувши офіційно прийняти
спадщину ОСОБА_4,  батько позивачки,  ОСОБА_5,
помер. Факт його смерті було зареєстровано виконкомом Семенівської
сільської ради Баришівського району Київської області ( актовий запис № 14 від
15.06.2004 року).

Після
смерті ОСОБА_5спадкоємцями спадкового майна ОСОБА_4,  згідно до
ст.  1276 ЦК України,  яка передбачає перехід права на прийняття
спадщини (спадкова трансмісія),  є
позивачка ОСОБА_1та її рідна сестра,
ОСОБА_6,  оскільки вони є
племінницями померлого. Ще за життя їхнього батька позивачка допомагала йому
управляти та володіти спадковим майном ОСОБА_4,
а з моменту смерті батька вона разом з сестрою прийняла управління
зазначеним майном на себе і фактично володіє ним зараз.

28.08.2007
року сестра позивачки,  ОСОБА_6,  написала заяву про відмову від своєї частки
спадщини на її користь. Дана заява була посвідчена секретарем виконкому
Семенівської сільської ради Баришівського району Київської області. Таким
чином,  інших

спадкоємців,  окрім позивачки ОСОБА_1,  на даний час у померлого ОСОБА_4немає.

В травні
2007 року ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Баришівської державної
нотаріальної контори Київської області з заявою про прийняття спадщини
померлого ОСОБА_4та отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно.
Однак державним нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва на право на
спадщину,  оскільки з'ясувалося,  що у померлого відсутнє свідоцтво на право
власності на його нерухоме майно,  яке
входить до складу спадщини,  а саме 12
частину житлового будинку та надвірні будівлі і споруди,  що розташовані по АДРЕСА_1. Окрім цього,  на час смерті позивачка не проживала разом з
дядьком і тому,  згідно до  ст.
1268 ЦК України
фактичне прийняття нею спадщини в порядку вимог
ст.  549 ЦК України в
редакції 1963 року,  не достатньо для
видачі свідоцтва на спадкове майно. В даному випадку право власності на
спадщину може бути встановлено лише судом.

Відповідно
до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про практику розгляду
судами справ про успадкування" № 4 від 24.06.1983 p.,
якщо позивач,  у
передбачений  ст.  549 ЦК
України (в редакції 1963 р.) шестимісячний строк не подав заяву про
прийняття спадщини але вступив в управління або володіння спадковим
майном,  суд з цих підстав вирішує
питання про визнання права власності на спадкове майно,  а не продовження пропущеного строку.

За
зверненням позивачки до Баришівського бюро технічної інвентаризації їй також
було відмовлено в оформленні свідоцтва про право власності ОСОБА_4на його
нерухоме майно та роз'яснено,  що
відповідно до діючого законодавства,
визначення права власності на нерухоме майно на померлу людину можливо
лише за рішенням суду.

Згідно
технічного паспорту,  виготовленого
Баришівським БТІ,  будинок ОСОБА_4було
збудовано в 1990 році. Вважає,  що в той
час від забудовника обов'язково не вимагали оформлювати свідоцтва на право
власності на його майно. З моменту побудови будинку і до самої смерті,  дядько ніколи не мав наміру його
відчужувати,  а тому,  у нього і не було необхідності у виготовленні
технічно-правової документації на своє домоволодіння. Ніяких претензій з боку
третіх осіб,  стосовно побудованого
майна  до дядька ніколи не надходило.

Той
факт,  що її дядько - ОСОБА_4 є власником
зазначеного нерухомого майна підтверджується довідкою виконкому Семенівської
сільської ради Баришівського району Київської області № 55 від 29.03.2007 року

Відповідно
до  ст.
376 ЦК України
право власності на самочинно забудоване нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою,  яка здійснила
будівництво,  якщо це не порушує права
інших осіб.

За
наявності зазначених обставин вважає,  що
в даному випадку суд має законні підстави визнати,  що 1/2 частина житлового будинку та надвірні
будівлі і споруди,  що розташовані по
АДРЕСА_1 належали на час смерті ОСОБА_4,
а також визнати за нею право власності на спадкове майно мого дядька.

Відповідачка по
справі ОСОБА_2проти позову не заперечує.

Заслухавши
пояснення позивача,  дослідивши матеріали
справи суд вважає,  що заявлений позов є
обґрунтованим та підлягає до задоволення виходячи з наступних міркувань.

Як
вбачається із наданого суду копії свідоцтва про смерть,  ІНФОРМАЦІЯ_1помер ОСОБА_4,  який є рідним братом ОСОБА_5 і дядьком позивачки
по справі ОСОБА_1,  яка є спадкоємницею
майна померлого.Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді    12

частини
житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами,  що знаходиться по АДРЕСА_1. Право власності
на іншу 12 частину житлового будинку,
за рішенням Баришівського районного суду від 16.09.2002 року визнано за
колишньою дружиною померлого ОСОБА_4та відповідачкою по справі - ОСОБА_2.
Спадковий будинок був побудований покійним у 1990 році,  але правовстановлюючі документи на це житло
не вироблялися. Згідно запису в погосподарській книзі Семенівської сільської
ради,  12 частина житлового будинку та
усі надвірні будівлі та споруди по АДРЕСА_1 належали ОСОБА_4,  в якому він постійно проживав до дня смерті.
До нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті свого
батька позивачка не зверталася,  але
своїми діями,  що виразилися в догляді за
будинком,  обробленні земельної
ділянки,  яка знаходиться біля будинку
вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном.

Відповідно
до  ст.
549 ЦК України
(в ред. 1963
року) визнається,  що спадкоємець прийняв
спадщину,  якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим майном.

Таким
чином,  в силу вимог  ст.
549 ЦК України
(на момент дії якого виникли дані правовідносини),  фактичними діями ОСОБА_1прийняла спадщину
після смерті свого дядька,  ОСОБА_4.

Відповідно
до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду
судами України справ про спадкування" № 4 від 24.06.83 року "
шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за
заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску.
Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим
майном або його частиною,  суд з цих
підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно,  а не про продовження пропущеного
строку".

Керуючись  ст.
ст.  10, 11, 88, 209, 212,
214-215, 218 ЦПК України,  ч.3  ст.  5
,   ст.
ст.  549,  1276 ЦК
України,  п. 12 Постанови Пленуму
Верховного Суду від 22.12.95 року "Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної власності"),  п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України
"Про практику розгляду судами України справ про спадкування" № 4 від
24.06.83 року,  Постанова Пленуму
Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення
фактів,  що мають юридичне значення» від
31 березня 1995 року №5.,

ВИРІШИВ:

Позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2про встановлення факту належності майна та визнання права
власності на майно в спадок задовольнити в повному обсязі.

Встановити,  що 12 частина житлового будинку та усі
надвірні споруди та будівлі,  що
розташовані по вулиці АДРЕСА_1належали на праві приватної власності ОСОБА_4,  який померІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановити,  що ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2,  прийняла спадщину
після смерті свого дядька ОСОБА_4,  який
померІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати
за ОСОБА_1,  ІНФОРМАЦІЯ_2,  право власності на 12 частину житлового
будинку та на усі з господарські будівлі та споруди,  що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішення
набирає законної сили після 10-ти денного строку для подання заяви про
апеляційне оскарження,  якщо апеляційна
скарга на рішення суду не буде подана протягом 20-ти днів після подання заяви
про апеляційне оскарження,  рішення суду
набуває законної сили після закінчення цього строку.