Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

15 жовтня 2007
року Оболонський районний суд м.  Києва у
складі: головуючого судді Маринченко М. М. ,
при секретарі Скрипець Г.Л.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.  Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до ОСОБА_3,  комунального підприємства «Служба замовника
житлово-комунальних послуг» Оболонського району у м.  Києві про визнання приватизації квартири за
розпорядженням Мінської районної в м.
Києві державної адміністрації та свідоцтва про право власності на житло
недійсними,  визнання ОСОБА_3 таким,  що втратив право користування жилим
приміщенням,

встановив:

У
березні 2007 року позивачі звернулися до суду з позовом,  уточненим в ході розгляду справи,  до органу приватизації - комунального
підприємства «Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району
у м.  Києві та ОСОБА_3 про визнання
недійсною приватизації АДРЕСА_1 та визнання відповідача ОСОБА_3 таким,  що втратив право користування жилим приміщенням.

В
обґрунтування своїх вимог посилалися на те,
що вказана квартира надана ОСОБА_1 згідно ордера № 3251 від 2 січня 1988
року,  виданого на підставі рішення
виконкому Київської міської ради народних депутатів,  на сім'ю з трьох осіб: ОСОБА_1, ОСОБА_4,  ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_1ОСОБА_4 померла. 28 листопада 1998 року було зареєстровано
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3,  але спільне
життя між ними не склалось,  дітей від
шлюбу не було. Відповідач вимагав у них,
позивачів,  реєстрацію на спірну
житлову площу та участь у приватизації квартири. З боку відповідача відбувався
на них психологічний тиск,  який полягав
у скандалах,  погрозах покинути
сім'ю,  самосуду та фізичної розправи.
Під впливом хвилювання за те,  що
відповідач може покинути сім'ю та перейти проживати до іншої жінки,  ОСОБА_1 своїми неправомірними діями порушила
громадянське право на самовизнання своєї дочки ОСОБА_2: погрожуючи виписати її
з жилої площі,  лякаючи тим,  що вона залишиться без житла,  примусила дочку дати згоду і підписати документи
на прописку відповідача та приватизацію спірної квартири. Таким чином під
психологічним насильством та погрозами відповідач ОСОБА_3 був прописаний у
спірній квартирі,  а 06 грудня 1999 року
була подана заява з документами на приватизацію квартири. Але,  зрозумівши корисні наміри відповідача,  в яких він сам зізнався,  ОСОБА_1 припинила всілякі дії щодо
приватизації квартири. Одразу після цього відповідач почав знущатись,  здіймав на ОСОБА_1 руки,  покинув сім'ю,  а потім зовсім зник. З того часу в спірній
квартирі не проживає.

Вони,  позивачі,
не одержала свідоцтво про право власності на спірну квартиру в зв'язку з
тим,  що в порушення  ст.  4
Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не провели
спеціальні приватизаційні платіжні доручення через відділення Ощадбанку для
списання з своїх депозитів відповідних сум житлових чеків. Таким чином,  приватизація спірної квартири відбулась,  але правовстановлюючого документу на квартиру
вони не мають.

На
підставі викладеного та  ст.  55. 57 ЦК УРСР,  72 ЖК УРСР,
позивачі просили визнати приватизацію спірної квартири за розпорядженням
Мінської районної державної адміністрації м.
Києва від 9 грудня 1999 року № 1800 та свідоцтво про право власності на
спірну квартиру від 9 грудня 1999 року,
видане Державним комунальним управлінням
житлового   господарства  Мінського
району  м.    Києва,
недійсними  та

визнати ОСОБА_3
таким,  що втратив право користування
спірним жилим приміщенням.

В
судовому засіданні позивачі та їхній представник вказані позовні вимоги
підтримали в повному обсязі.

Відповідач
ОСОБА_3 та представник відповідача проти задоволення позову заперечували,  посилаючись на те,  що позивачами не надано до суду будь-яких
доказів,  що приватизація спірної
квартири відбулася внаслідок психологічного тиску з боку відповідача; посилання
позивачів на те,  що приватизація є
недійсною,  оскільки ними не використані
приватизаційні житлові чеки,  не
грунтуються на вимогах закону; законодавством України не передбачено можливості
визнання власника таким,  що втратив
право користування належним йому на праві власності жилим приміщенням,  якщо він в ньому не проживає,  крім того,
позивачами постійно чинилися перешкоди проживанню відповідача в спірній
квартирі. Також,  представником
відповідача було зроблено заяву про застосування позовної давності,  з посиланням на те,  що позивачам відомо про приватизацію квартири
з 1999 року,  проте вказані позовні
вимоги заявлені ними лише у 2007 році.

Відповідач
комунальне підприємство «Служба замовника житлово-комунальних послуг»
Оболонського району у м.  Києві в судове
засідання не з'явився,  надіслав до суду
заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних у справі доказів
відповідно до вимог чинного законодавства.

Заслухавши
пояснення позивачів,  представника
позивачів,  відповідача ОСОБА_3,  його представника,  показання свідків ОСОБА_4,  ОСОБА_5
,  ОСОБА_6,  дослідивши матеріали справи,  суд встановив наступне.

Спірну
АДРЕСА_1надано ОСОБА_1 згідно ордера № 3251 від 2 січня 1988 року,  виданого на підставі рішення виконкому
Київської міської ради народних депутатів,
на сім'ю з трьох осіб: ОСОБА_1, ОСОБА_4. ОСОБА_2  ІНФОРМАЦІЯ_1ОСОБА_4 померла. 28 листопада
1998 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 2 грудня 1999 року ОСОБА_3
зареєстровано в спірній квартирі. 8 грудня 1999 року ОСОБА_1,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2.
звернулися до органу приватизації з заявою про оформлення передачі
спірної квартири у приватну власність.

Розпорядженням
органу приватизації - Державного комунального управління житлового господарства
Мінської районної державної адміністрації м.
Києва,  правонаступником якого
являється комунальне підприємство «Служба замовника житлово-комунальних послуг»
Оболонського району у м.  Києві,  від 9 грудня 1999 року № 1800 вирішено передати
спірну квартиру у спільну сумісну власність ОСОБА_7 та членам її сім'ї
ОСОБА_2.  та ОСОБА_3 На підставі
вказаного розпорядження видано свідоцтво про право власності на житло від 9
грудня 1999 року,  яким посвідчено,  що спірна квартира на праві спільної сумісної
власності належить зазначеним особам.
Вказане свідоцтво зареєстроване в Київському бюро технічної
інвентаризації. На спірну квартиру виготовлено технічний паспорт.

Відповідно
до довідок Оболонського відділення № 8142 в м.
Києві ВАТ «Державний ощадний банк України» від 3 вересня 2007 року суми
приватизаційних коштів,  в тому числі й
житлових чеків,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  не використані.

Відповідно
до довідки Оболонського відділення № 8142 в м.
Києві ВАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_3 використано житлові
чеки на суму 3,  17.

Відповідно
до ч. 1  ст.  57 ЦК
УРСР угода,  укладена внаслідок
обману,  насильства,  погрози,
зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною,  а також угода,  яку громадянин був змушений укласти на вкрай
невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин,  може бути визнана недійсною за позовом
потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Відповідно
до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року
«Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» під насильством у
таких випадках слід розуміти фізичний або психологічний вплив на особу учасника
угоди або його близьких з метою спонукання його до укладення угоди.

Погроза
може бути підставою для визнання угоди недійсною,  коли з обставин,  які мали місце на момент укладення
угоди,  були підстави вважати,  що відмова учасника угоди від її укладення
могла спричинити шкоду ї законним інтересам.

Суд
вважає недоведеним факт здійснення приватизації спірної квартири внаслідок
психологічного тиску на позивачів з боку відповідача ОСОБА_3.,  оскільки позивачами не надано доказів,  які в це підтвердили. На надано позивачами суду
також і доказів,  які б підтвердили
відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_2.
на приватизацію квартири.

Показання
свідків також не доводять,  що
приватизація спірної квартири здійснена внаслідок психологічного тиску на
позивачів з боку відповідача ОСОБА_3.,
оскільки з показань свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вбачається,  що відповідача ОСОБА_3 вони не бачили
взагалі,  а свідок ОСОБА_8перший раз
побачив його у 2004 році; безпосередніми свідками того,  як ОСОБА_3. чинив психологічний тиск на
позивачів вони не були і їм про це відомо лише зі слів позивачки ОСОБА_1

Згідно
зі  ст.
55 ЦК УРСР,  на яку також посилаються позивачі,  заявляючи вищезазначені позовні вимоги,  угода,
укладена громадянином,  хоч і
дієздатним,  але який в момент її
укладення перебував у такому стані,  коли
він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними,  може бути визнана судом недійсною за позовом
цього громадянина.

Будь-яких
доказів,  які б підтвердили те,  що в момент здійснення приватизації позивачі
перебували в такому стані,  коли не могли
розуміти значення своїх дій або керувати ними,
позивачами не надано. Від призначення судово-психіатричної експертизи
для визначення наявності такого стану на час приватизації,  позивачі відмовилися.

Невикористання
позивачами в процесі приватизації житлових чеків не є підставою для визнання
приватизації недійсною виходячи з наступного.

Відповідно
до  ст.
4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» житлові
чеки - це приватизаційні папери,  які
одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації
державного житлового фонду.

Порядок
використання житлових чеків при приватизації державного житлового фонду
визначений Положенням про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків
за житловими чеками та здійснення з них платежів,  затвердженого постановою Правління
Національного банку України 27 квітня 2000 року N 179,  зареєстрованою в Міністерстві юстиції України
3 липня 2000 року за N 378/4599 (далі -Положення).

Відповідно
до п. 1.1 Положення житлові чеки - це приватизаційні папери,  які засвідчують право власника на безоплатне
одержання в процесі приватизації частки державного житлового фонду.

Платежі
за придбані об'єкти приватизації здійснюються з приватизаційних депозитних
рахунків,  на які зараховується повна
номінальна вартість житлових чеків громадян,
які мають право на приватизацію належного їм державного житлового фонду
відповідно до чинного законодавства.

Відповідно
до пунктів 2.1,  2.2,  2.3,
2.5 Положення для використання коштів приватизаційних депозитних
рахунків громадянин України повинен звернутися до установи Ощадного банку за
місцем проживання,  де знаходяться списки
громадян,  які складаються місцевими
радами.

Установи
банку відкривають депозитний рахунок за номінальною вартістю житлового чека за
наявності приватизаційного платіжного доручення,  яке виписується органом приватизації.

Приватизаційне
платіжне доручення - це документ,  який
підтверджує,  що громадянин України (далі
- клієнт) доручає установі банку здійснити переказ належної суми зі свого
депозитного рахунку на позабалансовий рахунок відповідного позабюджетного фонду
приватизації.

Приватизаційні
платіжні доручення виписуються органом приватизації і приймаються до виконання
установами банку від клієнтів.

Аналогічні
положення містить Положення про порядок відкриття приватизаційних депозитних
рахунків і здійснення з них платежів,
затверджене наказом Голови Правління Національного банку України 15
березня 1993 року N ЗО,  яке діяло на час
звернення позивачів до органу приватизації з питання приватизації спірної
квартири.

Таким
чином,  невиконання позивачами свого
обов'язку щодо звернення до установи Ощадного банку України з приватизаційним
платіжним дорученням з метою здійснення переказу належної суми житлових чеків
зі свого депозитного рахунку на позабалансовий рахунок відповідного
позабюджетного фонду приватизації,  не
свідчить про порушення їхніх прав в процесі приватизації спірної квартири.

Можливість
виконати зазначений обов'язок та отримати свідоцтво про право власності на
житло позивачами не втрачена,  про що їм
було роз'яснено комунальним підприємством «Служба замовника житлово-комунальних
послуг» Оболонського району у м.  Києві у
листі від 23 лютого 2003 року (а.с.  21).

За таких
обставин позовні вимоги про визнання приватизації квартири недійсною
задоволенню не підлягають.

Що
стосується позовних вимог про визнання відповідача таким,  що втратив право користування жилим
приміщенням у зв'язку з тим,  що він з
часу приватизації квартири нею не користується,
то відповідно до положень
ст.  319 ЦК України,  власник володіє,  користується та розпоряджається своїм майном
на власний розсуд,  тому правові підстави
для задоволення вказаних позовних вимог відсутні.

На
підставі  ст.  ст.
55,  57 ЦК УРСР,   ст.
319 ЦК України,  п. 10,
12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року
«Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»,  Закону України «Про приватизацію державного
житлового фонду». Положення про порядок відкриття приватизаційних депозитних
рахунків за житловими чеками та здійснення з них платежів,  затвердженого постановою Правління
Національного банку України 27 квітня 2000 року N 179,  зареєстрованою в Міністерстві юстиції України
3 липня 2000 року за N 378/4599,
керуючись  ст.   ст.
60,  212-215 ЦПК України,

вирішив:

В
задоволенні позову ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до
ОСОБА_3,  комунального підприємства
«Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району у м.  Києві про визнання приватизації квартири за
розпорядженням Мінської районної в м.
Києві державної адміністрації та свідоцтва про право власності на житло
недійсними,  визнання ОСОБА_3 таким,  що втратив право користування жилим
приміщенням,  відмовити.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення може бути подано до апеляційного суду м.  Києва через Оболонський районний суд м.  Києва протягом десяти днів з дня проголошення
рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з
дня подачі заяви про апеляційне оскарження.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження,  але апеляційна скарга не
була подана в двадцятиденний строк,
рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги,
рішення,  якщо його не
скасовано,  набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.