Справа 2-235/2007
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

26
жовтня 2007 року                                              Солом'янський
районний суд м.  Києва

в
складі: головуючого судді                                     Оксюти
Т.Г.

при
секретарі                                                            Богуславець
І.А.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну за позовом ОСОБА_1в
інтересах недієздатної ОСОБА_2,  до
ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  треті особи: Головне управління юстиції в
м.  Києві,  приватні нотаріуси - Каплун Юрій
Вікторович,  Антонова Сніжана
Миколаївна про визнання договору дарування та договору міни частково недійсними,  про визнання частково недійсним свідоцтва про
право на спадщину та визнання права власності на частину житлового
будинку,  -

ВСТАНОВИВ:

Позивач
ОСОБА_211.04.2006 року звернулась з позовом до відповідача ОСОБА_3,  третя особа - Київське міське управління
юстиції про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та
визнання права власності на частину житлового будинку.

Свої
вимоги мотивувала тим,  що вона,  її дядько ОСОБА_5 та чоловік її бабусі
ОСОБА_6проживали та були зареєстровані за адресою : АДРЕСА_1. В період
2002-2006 років всі співмешканці позивача померли. Звернувшись до Девятої
Київської держнотконтори для отримання спадщини,  вияснила,
що за померлим ОСОБА_6 згідно свідоцтва про право на спадщину від
04.12.2003 року було зареєстровано 54100 домоволодіння,  однак з 27.12.2003 року власником даної
частини є ОСОБА_3,  який не є родичем позивача.

За таких
обставин просила визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за
законом від 04.12.2003 року на 54U00 домоволодіння за
адресою : АДРЕСА_1 та визнати право власності на 925 частин дного житлового
будинку в порядку спадкування за законом.

В
судовому засіданні позивач ОСОБА_2та її представники підтримали позов.
Збільшили розмір позовних вимог,  а саме
просили визнати частково недійсними : договір дарування 54100 домоволодіння за
адресою : АДРЕСА_1 від 20.05.2004 року укладений між ОСОБА_3таОСОБА_4,  а також договір міни цього ж домоволодіння
укладений 26.12.2003 року міжОСОБА_4 та ОСОБА_6

Під час
розгляду справи ОСОБА_2за рішенням Солом'янського районного суду м.  Києва від 26.12.2006 року була визнана
недієздатною і з 04.06.2007 року в судуовому засіданні її інтереси представляла
опікун ОСОБА_1

Відповідачі
ОСОБА_3,  ОСОБА_4
в судове засідання не з'явились,
надіслали до суду пояснення в яких проти задоволення позову
заперечують,  вважають його безпідставним
та необгрунтованим.

Представник
відповідача ОСОБА_3 в судовму
засіданні проти задоволення позову заперечувала.

Під час
розгляду справи було проведено заміну третьої особи Київського міського
управління юстиції на Головне управління юстиції в м.  Києві.

Представник
Головного управління юстиції в м.  Києві
в судове засідання не з'явився,  просив
розглядати справу у його відсутність,
при вирішенні рішення покладається на розсуд суду.

Треті
особи : приватні нотаріуси - Каплун Юрій Вікторович,  Антонова
Сніжана Миколаївна,  в судове
засідання не з'явились,  надіслали до
суду пояснення в яких проти задоволення позову заперечують,  вважають його безпідставним та необгрунтованим.

Вислухавши
думку сторін,  свідків,  вивчивши та дослідивши матеріали справи та
співставивши їх   у   відповідності   до
вимог   чинного   законодавства,    суд,
приходить   до   висновку
про

необґрунтованість
позовних вимог та необхідності відмови в задоволенні позову у повному
обсязі,  виходячи з наступного.

Судом
встановлено,  що ОСОБА_2народилась
ІНФОРМАЦІЯ_1в місті Києві,  згідно
свідоцтва про народження виданого Відділом РАЦС Залізничного РУЮ міста Києва

13.10.1978           року,  актовий запис 2149. її батьками записані :
мати - ОСОБА_7

батько - ОСОБА_8,  (а. с.  12)

Відповідно
до довідки Відділу РАЦС Солом'янського РУЮ міста Києва від 25.02.2006
року,  01.12.1959 року було зареєстровано
шлюб ОСОБА_9та ОСОБА_10,  актовий запис
1119. (а. с.  14)

Встановлено,  що ОСОБА_7народилась ІНФОРМАЦІЯ_2,  її батьками записані : мати - ОСОБА_9,  батько - ОСОБА_10. (а. с 21)

Відповідно до
довідки Відділу РАЦС Солом'янського РУЮ міста Києва від 25.02.2006 року,

18.05.1979           року було
зареєстровано шлюб ОСОБА_7та ОСОБА_11актовий запис 469,  а 27.10.1981 року зареєстровано розірвання
цього шлюбу

за актовим записом 789. (а. с.  13)

Відповідно
до свідоцтва про смерть ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3. (а. с.  15)

Відповідно
до свідоцтва про смерть ОСОБА_5помер ІНФОРМАЦІЯ_4. (а. с 19)

Відповідно
до свідоцтва про смерть ОСОБА_7померла у селі Демидів Вишгородського району
Київської області 23.08.2004 року. (а. с.
15)

Відповідно
до свідоцтва про смерть ОСОБА_6помер у селі Демидів Вишгородського району
Київської області 21.01.2006 року. (а. с.
20)

Відповідно
до Свідоцтва про право власності виданого Залізничною РДА в місті Києві
16.01.1997 року,  ОСОБА_9належало 54100
частин домоволодіння за адресою : АДРЕСА_1 на праві приватної власності,  (а. с.
56)

Відповідно
до свідоцтва про укладення шлюбу від 23.08.1978 року виданого Відділом РАГС
Залізничного виконкому ОСОБА_9 та ОСОБА_6уклали шлюб 23.08.1978 року,  актовий запис 764. (а. с.  55)

Відповідно
до матеріалів Спадкової справи №1278 заведеної Дев'ятою Київською держнотконторою
після смерті ОСОБА_9ІНФОРМАЦІЯ_3,  все її
майно,  що складається з 54100 частин
домоволодіння за адресою : АДРЕСА_1,
прийняв її чоловік ОСОБА_6. (а. с.
54-60)

Згідно
Договору міни від 26.12.2003 року ОСОБА_6обміняв 54100 частин домоволодіння за
адресою : АДРЕСА_1,  які належали йому на
трикімнатну АДРЕСА_1  яка належала на
праві власності ОСОБА_4. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом
КМНО Антоновою С. М.  Згідно розписок
написаних власноручно ОСОБА_6 та ОСОБА_7
вони отримали доплату на руки,
претензій до ОСОБА_4
не мали. (а. с.  82, 83,  117, 118,
119)

Згідно
довідок Солом'янського РУ ГУ
МВС України в місті Києві будь яких заяв щодо незаконного заволодіння житлом за
адресою : АДРЕСА_1 від ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,
а також від ОСОБА_2  щодо
АДРЕСА_1,  не надходило,  (а. с.
100, 129)

Згідно
Договору дарування частини житлового будинку від 20.05.2004 року
ОСОБА_4подарував ОСОБА_354100 частин
домоволодіння за адресою : АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений приватним
нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. (а. с
78-80)

Відповідно
до довідки Київського міського БТІ 54100 частин домоволодіння за адресою :
АДРЕСА_1,  зареєстровані за ОСОБА_3,  (а. с.
42)

Допитаний
у судовому засіданні свідок ОСОБА_12.,  пояснила,  що
дійсно ОСОБА_6та ОСОБА_7  обміняли належну
частину будинку на трикімнатну квартиру у селі Демидів. Вони зловживали
спиртними напоями.

Допитаний
у судовому засіданні свідок ОСОБА_13  пояснила,  що сім'ю
позивача було вивезено у седо
Демидів. Дана родина була неблагополучною,  а її члени зловживали спиртними напоями.

Допитаний
у судовому засіданні свідок ОСОБА_14,  пояснив,  що родину
позивача споїли,  а родину вивезли у село
Демидів.

Встановлено,  що ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи з дитинства
довічно,  (а. с.  11)

Рішенням
Солом'янського районного суду м.  Києва
від 26.12.2006 року вона була визнана недієздатною і її опікуном є ОСОБА_1 (а.
с.  185-187)

На думку
суду твердження позивача про те,  що
ОСОБА_4 неправомірно подарував ОСОБА_3частину будинку є безпідставними,  оскільки на думку суду право чин вчинений 20
травня 2004 року між ОСОБА_4,  та
ОСОБА_3,  з приводу дарування 54/100
частини житлового АДРЕСА_1,  який належав
ОСОБА_4 на праві власності за договором міни є цілком законним.  Суд вважає,
що відповідач ОСОБА_4
мав на його укладення законне право і діяв відповідно чинного законодавства
України та не порушив норм чинного ЦК
України.

Статтею
720 ЦК України
визначено,  що сторонами у договорі
дарування можуть бути фізичні,  юридичні
особи,  держава України,  АР Крим,
територіальна громада. Дарування майна іншим особам є виключним правом
власника майна,  яке є предметом
договору. Даним кодексом не встановлено того,
що не можна дарувати майно стороннім особам.

Згідно  ст.
ст.  316,  317 ЦК
України,  зазначено - правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до чинного закону за своєю волею,  не залежно від волі інших осіб,  на зміст права власності не впливають місце
проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно  ст. 319 ЦК
України - власник володіє,  користується,  розпоряджається своїм майном на свій
розсуд,  власник має право вчиняти
будь-які дії які не суперечать закону,
держава не втручається у здійснення власником права власності.

Стаття
13 Конституції України гарантує та забезпечує усім власникам рівні умови
здіснення їх прав.

Таким
чином,  судом встановлено,  що ОСОБА_4 реалізував своє
право власності на частину житлового будинку,
вчинив правочин,  тобто уклав
договір дарування,  який позивач,  в судовому порядку намагається визнати
недійсним .

На думку
суду договір дарування було вчинено з дотриманням вимог закону щодо його
змісту,  дієздатності сторін,  характеру їх волевиявлення,  форми,
ставлення до настання наслідків,
що не суперечить актам цивільного законодавства та моральним принципам
суспільства,  тобто відповідає статтям
12, 203,  207, 209,  210 ЦК
України.

Підставою
визнати правочин (договір дарування) недійсним згідно статті 215 ЦК України є
недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог статті 203 ЦК України,  якщо недійсність встановлена законом -
нікчемний правочин,  визнання такого
правочину недійсним судом не вимагається і може бути визнаний дійсним.

Виходячи
з вищенаведеного та згідно чинного законодавства суд вважає,  що позивач не може та не має права вимагати
визнати укладений договір дарування частини житлового АДРЕСА_1 між ОСОБА_4та
ОСОБА_3від 20.05.2004 року,  який
посвідчив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун
Ю.В.,  недійсним оскільки під час
розгляду справи позивач не довів,  що
даний правочин складений з порушенням чинного законодавства.

Що
стосується вимог позивача щодо визнання недійсним договір міни 54/100 частин
житлового АДРЕСА_1,  укладений між
ОСОБА_6та ОСОБА_4від 26.12.2003 року посвідчений приватним нотаріусом Київського
нотаріального округу Антоновою С. М.  з
тих підстав,  що сторони договору не
перебували у родинних чи інших близьких стосунках і не було ніяких підстав для
укладання договору міни на вкрай не вигідних для ОСОБА_6 умовах,  що договір укладено з метою приховати якісь
інші дії,  то на думку суду всі ці
ствердження є необгрунтованими та бездоказовими.

Відповідно
до пояснень приватного нотаріуса,  який
посвідчував укладений договір міни 26.04.2007 року у період з 26.12.2003 року і
до теперішнього часу ніяких заяв усного чи письмового характеру від ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 та їх
представників про бажання розірвати договір міни не надходило.

Згідно
статті 716 ЦК України
до договору міни застосовуються загальні положення договору про купівлю -
продаж.

Стаття
715 ЦК України
вказує,  що за договором міни кожна із
сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на
інший товар (вимоги статті були до держані).

Відповідно
до статті 658 ЦК України
приймати рішення про відчуження майна має право лише його власник.

Судом
встановлено,  що на момент укладання
договору міни ОСОБА_6був єдиним власником згідно свідоцтва про право на
спадщину за законом від 04.12.2003 року виданого Дев'ятою Київською державною
нотаріальною конторою,  після смерті дружини
- ОСОБА_9,  яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Встановлено,  що на час вступу у спадщину майно під арештом
не перебувало,  судових спорів не було та
заяв від інших осіб поданих про прийняття спадщини,  визнання права на спадкове майно також не
було,  що підтверджується документально -
довідкою від 04.12.2003 року,  яка
міститься в матеріалах справи.

На думку
суду державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за
законом,  діяв у відповідності до
Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Закону
України «Про нотаріат» та керувалась
ст.   ст.  529,
548 ЦК Української РСР,  що також
підтверджено поясненнями Головного управління юстиції в місті Києві від
18.06.2006 року,  які містяться в
матеріалах справи.

Статтею
529 ЦК Української РСР,  яка діяла на
момент смерті ОСОБА_9,  чітко визначено
коло спадкоємців до яких входили тільки - чоловік,  дружина та діти,  внуки право успадкування не мали при житті
одного із них. Та згідно цієї ж статті в обов'язки нотаріуса не входив розшук
інших спадкоємців.

Таким
чином,  вимоги позивача - визнати
частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом виданого на ім'я
ОСОБА_6 не можуть бути визнані та не підлягає задоволенню,  оскільки позивач на час смерті своєї бабусі
не являлась спадкоємицею та не мала права спадкування.

З
матеріалів справи вбачається,  що
ОСОБА_6мав повне право та законні підстави укласти договір міни відносно 54/100
частини житлового будинку,  а тому вимоги
позивача є необгрунтованими.

Встановлено,  що згідно договору міни 54/100 частини
житлового будинку було поміняно на АДРЕСА_1,
яка складається з трьох жилих кімнат загальною площею 60, 3 кв.м.  Дана квартира належала ОСОБА_4 на праві
власності та на підставі договору купівлі - продажу,  посвідченого приватним нотаріусом
Вишгородського районного нотаріального округу Київської області.

Чинним
законодавством України не передбачено перебування у родинних чи близьких
стосунках,  як підставу визнати договір
недійсним.

Що
стосується тверджень позивача,  щодо нерівноцінності
договору міни,  то на думку суду вони не
заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи.

Встановлено,  що згідно Акту ДЕЖ - 913 КП УЖГ
Солом'янського району міста Києва від 30.03.2006 року,  домоволодіння за адресою : АДРЕСА_1  після пожежі 27.11.2002 року знаходиться у
непридатному для проживання стані.

Що
стосується тверджень позивача,  стосовно
того,  що спадкоємці ОСОБА_9 були
позбавлені права спадкування,  то воно є
безпідставним,  оскільки позивач сама у
позові зазначає,  що її мати ОСОБА_7  фактично прийняла спадщину після смерті
матері та брата ОСОБА_5 Також факт прийняття спадщини підтверджено і переїздом
ОСОБА_6,  ОСОБА_7  та ОСОБА_2 до села Демидів згідно договору
міни.

Судом
встановлено,  що з моменту укладання
договорів і до своєї смерті ОСОБА_6та ОСОБА_7
нікуди не скаржились,  не подавали
заяв до суду та у правоохоронні органи,
щодо незаконного заволодіння житлом та примусового виселення. Не було у
них і претензій до квартирі у селі Демидів.

Отже,  з вищенаведеного вбачається,  що ОСОБА_7
фактично прийняла спадщину,  а
юридично прийняти спадщину - отримати свідоцтво про право на спадщину - не
заперечувала та дозволила оформити її ОСОБА_6

Також
вбачається,  що твердження позивача та
його представників щодо насильницького переселення в село Демидів не
відповідають дійсності оскільки вона не надала суду підтвердження звернень до
правоохоронних органів з приводу незаконного вивезення (переселення) та обману.

Натомість
на запити суду Солом'янське РУ ГУ
МВС України в місті Києві повідомило,  що
матеріалів перевірки відносно квартири в селі Демидів за заявою ОСОБА_2  в Солом'янському РУ ГУ МВС України в
м.  Києві не зареєстровано та що
будь-яких заяв,  повідомлень та іншої
інформації від ОСОБА_7 ,  ОСОБА_6 з
приводу незаконного заволодіння житлом по АДРЕСА_1в період 2003, 2004 років
зареєстровано не було.

Також
суд не може погодитись з твердженнями позивача про те,  що вона нічого не знала про укладені договори
міни та дарування,  відомості про
наявність яких вона отримала під час слухання справи,  оскільки у ході судового розгляду було
з'ясовано,  що про ці договори їй було
давно відомо.

Також,  слід звернути увагу на те,  що позивач не зверталась до Дев'ятої
державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_6,  як вона стверджує у позові
оскільки документального підтвердження цьому надано не було.

Позивач
не надала суду пояснень з яких причин їй було відмовлено і чому вона нібито
звернулась до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6
в 2006 році,  а в 2004 році після смерті
матері,  ОСОБА_7 ,  не зверталась з заявою про прийняття
спадщини.

Таким
чином  ст.  230 ЦК
України на яку посилається позивач до укладених правочинів не має ніякого
відношення,  оскільки,  як було встановлено судом,  зазначені правочини не були укладені під
впливом обману,  жодна зі сторін
правочину не повідомляла третім особам неправильні відомості про обставини,  що мали значення для укладання
правочину,  сторони не вводили в оману
одна одну стосовно природи правочинів,
прав та обов'язків сторін. Отже,
позивач посилаючись на дану статтю в позові не довів факт вчинення
правочинів під впливом обману.

Також
позивач не надав суду доказів того,  що
вчинені правочини можна визнати недійсними за ознаками фіктивного та удаваного.

Статті
234,  235 ЦК України визначають правові наслідки фіктивних та удаваних
правочинів. Фіктивними є правочини,  які
вчинено без наміру створення правових наслідків,  які обумовлені укладеними правочинами.
Тобто,  волевиявлення учасників правочину
не відповідає їх дійсній волі.

Судом
встановлено,  що вчинені правочини
(договір дарування та договір міни) не імітовані,  не фальшиві та укладені без прихованих
намірів.

За
укладеними договорами,  які позивач
просить суд визнати недійсними та незаконними,
відчужене майно перейшло у власність кожній із сторін з моменту їх
підписання та реєстрації в БТІ.

Враховуючи
викладене вище та відповідно до норм чинного законодавства України суд
приходить до висновку,  про те,  що заявлені вимоги не відповідають дійсності
та є необгрунтованими,  не підтверджені
доказами,  а тому не можуть бути
задоволені.

ст.  27
ЦПК України визначає,  що особи,  які беруть участь у справі позовного
провадження,  мають право дати усні та
письмові пояснення,  подавати свої доводи
для підтвердження своїх вимог або заперечень,
зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і
виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно  ст.  60
ЦПК України,  кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини,  на які вона
опирається як на підставу своїх вимог і заперечень,  доказуванню підлягають обставини,  які мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі,
виникає спір,  доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

ст.  64
ЦПК України вказує на те,  що письмовими
доказами є будь-який документ,  акт,  довідки,
листування (особисте,  службове)
витяги з них,  що містять відомості про
обставини,  які мають значення для
справи.

За таких
обставин не підлягає задоволенню і вимога позивача стосовно визнання за нею
права власності на 9/25 частини житлового АДРЕСА_1,  оскільки вона є необгрунтованою і такою,  що не підлягає задоволенню.

Відповідно
до  ст.
321 ЦК України,  право власності є непорушним і ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні

За таких
обставин,  суд не вбачає підстав для
задоволення заявленого позову.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.
57,  59,  60,
62,  64,  84,
88,  212,  213,
214,  215 ЦПК України,  203,
207,  209,  210,
215,  230,  234,
235,  317,  319,
321,  368,  370,
716,  715,  720 Цивільного Кодексу України (в редакції
від 16.01.2003 року з наступними змінами),
ст.  ст.  529,
548 Цивільного Кодексу Української РСР,
суд,  -

ВИРІШИВ:

В
задоволенні позову ОСОБА_1в інтересах недієздатної ОСОБА_2,  до ОСОБА_3,
ОСОБА_4,  треті особи: Головне
управління юстиції в м.  Києві,  приватні нотаріуси - Каплун Юрій
Вікторович,  Антонова Сніжана
Миколаївна про визнання договору дарування та договору міни частково
недійсними,  про визнання частково
недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на
частину житлового будинку - відмовити.

Рішення
може бути оскаржене до Апеляційного суду м.
Києва протягом двадцяти днів після подання заяви про його апеляційне
оскарження,  яка може бути подана через
Солом'янський районний суд м.  Києва
протягом десяти днів з дня проголошення рішення.