Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

29 жовтня 2007
року Оболонський районний суд м.  Києва у
складі: головуючого судді Маринченко М. М. ,
при секретарі Даниловому А.Д.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.  Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2,  третя особа - Київська міська
рада,  про визнання угоди про передачу у
безстрокове користування земельної ділянки недійсною та приведення земельної
ділянки у первісний стан,

встановив:

У серпні
2007 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2. ,  уточненим в процесі розгляду справи,  про визнання угоди про передачу у безстрокове
користування відповідачці земельної ділянки площею 400 кв.м.  по АДРЕСА_1недійсною,  приведення земельної ділянки у первісний стан
та знесення самовільно встановленого паркану.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те,  що 10 жовтня 2001 року між ним та ОСОБА_2.
,  з ініціативи відповідачки,  укладено договір,  відповідно до якого,  він,
як власник 68/100 будинку по АДРЕСА_1,
передав ОСОБА_2.  у безстрокове
користування земельну ділянку АДРЕСА_1площею 400 кв.м. ,  що межує з АДРЕСА_2,  а ОСОБА_2.
повинна виділити йому будівельні матеріали на суму 27000 грн. для
ремонту його будинку,  котрі передаються
на момент підписання угоди.

Оскільки
на час укладення правочину він не був землекористувачем спірної земельної
ділянки,  а став ним лише у жовтні 2006
році після внесення змін до переліку землекористувачів; договір на тимчасове
або безстрокове користування земельною ділянкою,  яка перебуває у державній власності,  може бути укладений фізичною або юридичною
особою тільки з власником а не з землекористувачем; без згоди Київської міської
ради він не мав права укладати будь-які угоди щодо спірної земельної
ділянки,  яка знаходиться у її власності;
спірна угода належним чином не зареєстрована в державних органах; до третьої
особи по справі з заявами щодо добровільної відмови від користування земельною
ділянкою він не звертався; оспорювана угода підписана ним як особою,  яка не наділена будь-якими повноваженнями
щодо вчинення правочинів,  пов'язаних з
розпорядженням спірною земельною ділянкою; будівельні матеріали відповідно до
умов договору йому не передані,  позивач
вважає,  що оспорювана угода повинна бути
визнана недійсною (нікчемною) з приведенням земельної ділянки у первісний стан.

В
судовому засіданні представник позивача вказані позовні вимоги підтримав у
повному обсязі.

Представник
відповідача проти задоволення позову заперечував посилаючись на те,  що на час укладення оспорюваного правочину
позивач являвся землекористувачем земельної ділянки; позивач,  шляхом укладення оспорюваного договору,  добровільно відмовився від користування
спірною земельною на користь відповідачки,
за що отримав будівельні матеріали на суму,  обумовлену договором; недійсність укладеного
правочину прямо не передбачена як нормативними актами,  які діяли на час укладення угоди так і
чинними. Також представником відповідачки зроблено заяву про застосування судом
позовної давності з посиланням на те,  що
позивачем пропущено трирічний строк,
протягом якого він міг звернутися до суду з зазначеним позовом.

Третя
особа в судове засідання не з'явилася,
надіслала до суду письмове пояснення щодо позовних вимог,  в якому просила слухати справу за відсутності
її представника та зазначила,  що
оскільки Київською міською радою рішення про

надання
спірної земельної ділянки у власність або користування ні позивачу,  ні відповідачці не приймалося,  відповідні державні акти не видавалися,  то укладена угода не відповідає вимогам
закону.

Заслухавши
пояснення представника позивача,
представника відповідача,
дослідивши матеріали справи,  суд
встановив наступне.

Спірні
правовідносини регулюються Земельним кодексом України в редакції Закону України
від 13 березня 1992 року (далі - ЗК України),
Цивільним кодексом УРСР (далі - ЦК
УРСР),  які діяли на час
виникнення спірних правовідносин,  а
також Цивільним кодексом України (далі - ЦК
України) відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Судом
встановлено,  що відповідно до
нотаріально посвідченого договору дарування від 28 лютого 1995 року,  зареєстрованого в Київському міському бюро
технічної інвентаризації,  ОСОБА_3. від
імені ОСОБА_4.  подарував ОСОБА_1.
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно
до  ст.
130 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду разом з
цими об'єктами переходить у розмірах,
передбачених  ст.  67 цього Кодексу і право власності або право
користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

Таким чином до позивача перейшло право користування земельною ділянкою
85:048:002 по АДРЕСА_1,  користувачем
якої була ОСОБА_4.

10
жовтня 2001 року між ОСОБА_1. та ОСОБА_2.
укладено договір,  в якому
зазначено,  що ОСОБА_1.,  власник 68/100 будинку та земельної ділянки
по АДРЕСА_1на підставі договору дарування від 28 лютого 1995 року,  передає ОСОБА_2.  у безстрокове користування земельну ділянку,  що межує з АДРЕСА_2,  площею 400 кв.м. . а ОСОБА_2.  виділяє йому будівельні матеріали на суму
27000 грн. для ремонту його будинку,
котрі передаються на момент підписання угоди.

Вказаний
правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків,  що не заперечується сторонами та встановлено
рішенням Оболонського районного суду м.
Києві від 6 квітня 2007 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м.  Києва від 27 липня 2007 року. Зокрема,  ОСОБА_2.
передала будівельні матеріали на обумовлену у договорі вартість ОСОБА_4.
,  з часу укладення угоди користується
спірною земельною ділянкою,  за письмовими
дозволами ОСОБА_1. від 21 грудня 2004 року та від 21 липня 2005 року встановила
на спірній земельній ділянці електричну опору та гараж,  з 1 січня 2005 року додатково сплачує
земельний податок за 400 кв.м.  спірної
земельної ділянки,  межі якої встановлені
відповідно до висновку експертного будівельно-технічного дослідження,  у зв'язку з чим вищезазначеним рішенням
Оболонського районного суду м.  Києва
ОСОБА_1. визнано таким,  що втратив право
користування на 400 кв.м.  спірної
земельної ділянки,  внаслідок його
добровільної відмови від користування; ОСОБА_2.
визнано землекористувачем спірної земельної ділянки та зобов'язано
Київську міську раду внести відповідні зміни в технічний звіт по встановленню
зовнішніх меж землекористування земельної ділянки № 85:048:002.

Проте,  вказана угода про передачу спірної земельної
ділянки у безстрокове оплатне користування відповідачці не відповідає
вимогам  ст.  ст.
8,  19,  27,  29
ЗК України,  відповідно до яких у платне
користування на умовах оренди земельна ділянка надається громадянам України
лише відповідними радами народних депутатів або власниками землі з визначенням
строку оренди; надання у користування земельної ділянки,  що перебуває у власності або користуванні,  іншому громадянину,  провадиться лише після вилучення (викупу)
цієї ділянки в порядку,
передбаченому  ст.   ст.
31,  32 ЗК України; припинення
права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови
землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної
ради народних депутатів. Крім того,
ст.  39 ЗК України,    якою
визначено    права   землекористувачів,     не
передбачено   право

землекористувача   на
передачу   земельної   ділянки,
якою   він   користується,    у безстрокове оплатне користування іншій
особі..

Відповідно
до  ст.
114 ЗК України купівля-продаж,
дарування,  застава,  самовільний обмін земельних ділянок
землекористувачами,  в тому числі
орендарями,  а також угоди,  укладені власниками землі з порушенням
установленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок,  є недійсними.

Зі
змісту вказаної статті вбачається,  що
недійсність оспорюваного правочину прямо не встановлена законом,  у зв'язку з чим відсутні підстави
стверджувати про його нікчемність. Вказаний правочин на підставі положень  ст.  48
ЦК УРСР,  ч. 1,  З  ст.
215 ЦК України
може бути визнаний судом недійсним за позовом однієї із його сторін або
заінтересованої особи.

Відповідно
до  ст.
526 ЦК України
особа може звернутися до суду з вимогою про порушення свого цивільного права
або інтересу в межах позовної давності.

Відповідно
до п. 6,  7 прикінцевих та перехідних
положень ЦК України
правила ЦК України
про позовну давність застосовуються до позовів,
строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством,  що діяло
раніше,  не сплив до набрання чинності
цим Кодексом.  До позовів про визнання
заперечуваного правочину недійсним,
право на пред'явлення яких виникло до 1 січня 2004 року,  застосовується позовна давність,  встановлена для відповідних позовів законодавством,  що діяло раніше.

Відповідно до  ст.  ст.
71,  76 ЦК УРСР загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки.
Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов.
Право на позов виникає з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Суд
вважає,  що право на пред'явлення
вказаного позову виникло у позивача з дня укладення оспорюваного
правочину,  оскільки останній укладено за
безпосередньої участі позивача,  який
усвідомлював форму та зміст угоди,
відповідно до якої він оплатно передав у безстрокове користування
відповідачці спірну земельну ділянку не маючи на неї відповідних
правовстановлюючих документів,  та бажав
настання її наслідків,  проте звернувся
до суду лише через п'ять років після укладення угоди,  тобто після спливу позовної давності,  про застосування якої заявлено стороною у
спорі.

Відповідно
до ч. 4  ст.  267 ЦК
України сплив позовної давності,  про
застосування якої заявлено стороною у спорі,
є підставою для відмови у позові.

Будь-яких
поважних причин пропущення позовної давності судом не встановлено.

За таких
обставин в задоволенні позову ОСОБА_1. до ОСОБА_2.  про визнання угоди про передачу відповідачці
у безстрокове користування спірної земельної ділянки недійсною та приведення
земельної ділянки у первісний стан слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної
давності звернення до суду з зазначеним позовом.

Керуючись  ст.
ст.  8,  19,
27,  29,  39,
130 ЗК України,  п. 4,  6,  7
прикінцевих та перехідних положень ЦК
України,  ч. 1,  3
ст.  215,  267 ЦК
України,   ст.  ст.
47,  71,  76 ЦК
УРСР,   ст.  ст.
60,  212-215 ЦПК України,

вирішив:

В
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - Київська міська рада,
про визнання угоди про передачу у безстрокове користування земельної
ділянки недійсною та приведення земельної ділянки у первісний стан відмовити.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення може бути подано до апеляційного суду м.  Києва через Оболонський районний суд м.  Києва протягом десяти днів з дня проголошення
рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з
дня подачі заяви про апеляційне оскарження.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження,  але апеляційна скарга не
була подана в двадцятиденний строк,
рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги,
рішення,  якщо його не
скасовано,  набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.