Справа №2-24/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2007 року
Ржищівський міський суд Київської області

в складі:

головуючого судді   Козіної С.М.

при
секретарі               Головатюк LP.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на боці
відповідача: ФГ ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання права спільної власності та розподіл
сумісного майна, -

ВСТАНОВИВ:

8 грудня 2006 року до Ржищівського міського суду
Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
спільної власності та розподіл сумісного майна подружжя.

В позовній заяві позивачка вказала, що вона перебувала з
відповідачем по справі у зареєстрованому шлюбі з 4 травня 1993 року.

За час шлюбу в них народилось двоє дітей: син ОСОБА_3,
1993 року народження, та донька ОСОБА_4, 1995 року народження.

Перебуваючи в шлюбі вони вели сумісне господарство, мали
сумісний сімейний бюджет та для ведення селянського (фермерського) господарства
ми придбали у приватну власність земельну ділянку площею 23,5 га. 4 вересня
1995 року відповідач отримав державний акт про право приватної власності на
землю на своє ім'я.

Поскільки сумісне життя з відповідачем не склалось, то 20
квітня 2004 року шлюб був розірваний і на утриманні позивачки залишилось двоє
неповнолітніх дітей. За рішенням суду на користь позивачки на утримання дітей
стягуються аліменти.

Після розірвання шлюбу позивачка не підтримує ніяких
відносин з відповідачем і допомоги на утримання дітей відповідач не надає.
Розділити добровільно майно, придбане в шлюбі, відповідач відмовляється, а
саме: не бажає розділити земельну ділянку відносно якої заявлено позов.

Позивачка просить визнати за нею з врахуванням інтересів
двох неповнолітніх дітей право власності на 2/3 частини земельної ділянки
площею 23,5 га, розташованої у м. Ржищів Київської області, переданої 4 вересня
1995 року у приватну власність ОСОБА_2 згідно державного акту на право
приватної власності на землю, а також просить стягнути з відповідача на її
користь судові витрати в сумі 2030 гривень.

В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні
вимоги з вищенаведених міркувань. Крім того, пояснила судові, що головою
господарства являвся її чоловік, а вона як дружина частково допомагала вести
господарство, оскільки доглядала малолітніх дітей.

Відповідач заперечив проти позову та пояснив суду, що
дана земельна ділянка являється власністю селянського (фермерського)
господарства, а позивачка не являлась членом фермерського господарства,
оскільки не брала безпосередньої участі в господарській діяльності.

Представник третьої особи ОСОБА_5 також заперечив проти
позову та пояснив, що позивачка була дружиною відповідача і на час ведення
фермерського господарства доглядала малолітніх дітей, господарською діяльністю
не займалась.

Суд, заслухавши позивача, відповідача, представника
третьої особи та дослідивши матеріали справи приходить до висновку щодо
часткового задоволення позовних вимог.

Судом було встановлено, що селянське (фермерське)
господарство ІНФОРМАЦІЯ_1 було зареєстроване з 17 березня 1997 року
відповідачем. Даний факт також підтверджується листом державного реєстратора Кагарлицької районної державної адміністрації
від 16.05.2007 року № 331/02-045.

4 вересня 1995
року у приватну власність ОСОБА_2 згідно державного акту на право приватної
власності на землю було передано земельну ділянку розміром 23,5 га для ведення
селянського (фермерського) господарства.

Згідно ч. 5 ст. 2 Закону України "Про селянське
(фермерське) господарство", який діяв на час створення господарства та втратив
чинність згідно Закону України від 19.06.2003 року, державний акт на право
приватної власноті на землю видається на ім'я голови селянського (фермерського)
господарства.

Твердження відповідача та представника третьої особи що
позивачка не займалась господарською діяльністю, а доглядала малолітніх дітей,
тому не може мати частки в майні фермерського господарства, не може бути
прийняте судом, оскільки згідно п. 1.1 Положення про селянське (фермерське)
господарство ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого рішенням виконкому Кагарлицької
районної ради Київської області № 218 від 19 грудня 1991 року, членами
селянського господарства являються всі члени сім'ї, незалежно від статі та
віку, їх родичі.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Відповідач не надав судові належних доказів того, що
позивачка не являлась членом фермерського господарства, оскільки згідно
відповіді Кагарлицької районної державної адміністрації державний реєстратор не
містить даних про членів господарства. Також інформації щодо членів
господарства не має в рішенні виконкому Кагарлицької районної ради народних
депутатів № 218 від 19.12.1991 року про реєстрацію та перереєстрацію державних
підприємств, кооперативів, які розташовані на території району в тому числі
фермерського господарства Бутчика.

Інтереси неповнолітніх дітей не можуть бути враховані при
розподілі земельної ділянки оскільки згідно ч. 2 ст. 2 Закону України "Про
селянське (фермерське) господарство", який діяв на час створення
господарства та втратив чинність згідно Закону України від 19.06.2003 року,
членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їх
батьки, діти, які досягли 16-річного віку. На час створення господарства діти
позивачки та відповідача були малолітніми, а тому не могли бути членами
фермерського господарства.

Згідно ч. 3 ст. 20 Закону України "Про фермерське
господарство" у власності фермерського господарства може перебувати
будь-яке майно, в тому числі земельні ділянки, житлові будинки, господарські
будівлі і споруди, засоби виробництва тощо, яке необхідне для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва і набуття якого у власність не заборонено
законом.

Згідно ч. 6 ст. 20 Закону України "Про фермерське
господарство" член фермерського господарства має право на отримання частки
майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення
членства у фермерському господарстві, розмір частки та порядок її отримання
визначаються Статутом фермерського господарства.

Судом було встановлено, що позивачка припинила своє
членство в фермерському господарстві в квітні 2004 року.

Згідно п. 4.1 Положення про селянське (фермерське)
господарство ІНФОРМАЦІЯ_1 майно селянського (фермерського) господарства
являється спільною власністю його членів.

Згідно ч. 4 ст. 355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом
не встановлена спільна сумісна власність на майно. Законом України "Про
фермерське господарство" та Положенням про селянське (фермерське)
господарство не визначена спільна сумісна власність на ФГ ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними,
якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Судом було встановлено, що на час видачі державного акту
на право приватної власності на землю 4.09.1995 року, членами господарства
являлись ОСОБА_2 - голова господарства» ОСОБА_5 - батько, ОСОБА_6 - брат та

3

ОСОБА_1 - дружина.

Таким
чином, позивачка як член ФГ ІНФОРМАЦІЯ_1 має право на 1/4 частину майна
фермерського господарства, в тому числі на 1/4 частину
землі селянського (фермерського) господарства.

Судом було встановлено, що дана земельна ділянка
являється власністю фермерського господарства, а тому не може бути визнана
спільним майном подружжя.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально
підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати
присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача судових
витрат підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 217,
218 ЦПК України, ст. ст. 355, 357 ЦК України, Законом України "Про фермерське господарство" від 19
червня 2003 року суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1
задоволити частково.

В задоволенні позовних вимог про визнання земельної
ділянки площею 23,5 га, розташованої у м. Ржищів Київської області, переданої 4
вересня 1995 року у приватну власність ОСОБА_2 згідно державного акту на право
приватної власності на землю, спільною власністю подружжя - відмовити в повному
обсязі.

Позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності
на 2/3 частини земельної ділянки, розташованої у м. Ржищів Київської області,
переданої 4 вересня 1995 року згідно державного акту на право приватної
власності на землю у приватну власність ОСОБА_2 для ведення селянського
(фермерського) господарства, з врахуванням інтересів двох неповнолітніх дітей
задоволити частково - визнати за позивачкою право власності на 1А частину
земельної ділянки, розташованої в місті Ржищів Київської області в розмірі
5,875 га.

Стягнути з ОСОБА_2, проживаючого в місті Ржищів по АДРЕСА_1,
на користь ОСОБА_1, проживаючої в місті Ржищів по АДРЕСА_2, понесені позивачкою
витрати по оплаті послуг адвоката в сумі 300 (триста) гривень.

Стягнути частково з ОСОБА_2, проживаючого в місті Ржищів
по АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, проживаючої в місті Ржищів по АДРЕСА_2,
сплачене позивачкою державне мито в сумі 637 (шістсот тридцять сім) гривень 51
коп. та витрати по сплаті за інформаційно-технічне забезпечення судового
розгляду справи в сумі 30 (тридцять) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до
Апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і
поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги.