Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2007
року      Київський районний суд м.
Харкова у складі: судді Шаренко С. Л.

при секретарі
Клочан В.В.

розглянув
у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом
ОСОБА_1до державного підприємства „Харківський машинобудівний завод „ФЕД"
,  3-я особа:ОСОБА_2 про поновлення на
роботі,  стягнення заробітку,  відшкодуванні моральної шкоди,  -

встановив:

представник
позивача ОСОБА_1 просить поновити її на роботі на посаді інженера організації
нормування праці ДП ХМЗ „ФЕД" з 14 травня 2004 року та стягнути середній заработок за час
вимушеного прогулу в сумі 19 357 гр. 20 коп.,
відшкодувати завдану незаконним звільненням моральну шкоду в сумі 5000
гр. ,  вказуючи,  що в період знаходження ОСОБА_1 на
лікарняному з 14.05.2004 року по 7.06.2004 року вона була звільнена без
посилань на норму КЗпрП України,  згодом
наказ в цій частині був скасований,
однак її на робоче місце фактично не допускакли,  а під тиском 23.06.04 р. витребували у неї
заяву про звільнення за власним бажанням,
яку вона написала. В день подачі заяви про звільнення за власним
бажанням,  вона була звільнена,  однак вважає це звільнення незаконним,  т.я. вона перебувала у пригніченому
стані,  хворіла,  а вже 30.06.2004 р. направила адміністрації
заяву про відкликання поданої заяви про звільнення,  але її до роботи не допустили,  вказуючи на необхідність надання для цього
рішення суду про поновлення її на роботі. Після звільнення їй не була видана
трудова книжка,  не виплачена заробітна
плата. Крім того,  в зв"язку з
незаконним звільненням вона морально страждає,
нервує,  системно звертається до
лікарів,  а тому просить стягнути на
відшкодування моральної шкоди 5000 гр.

Представник
відповідача - ДП ХМЗ „ФЕД" проти задоволення позовних вимог заперечує та
вказує,  що позивачка була звільнена з
підприємства за власним бажанням,  ніхто
не вчиняв на неї тиску. За весь час роботи ОСОБА_1 їй нарахована заробітна
плата,  включно по 23.06.2004 року. Вона
сама не з'являється на неодноразові виклики за отриманням трудової книжки,  ніякої матеріальної заборгованості
підприємство перед позивачкою немає. Нараховані ОСОБА_1гроші як кінцевий
розрахунок,  вона не отримує,  в зв"язку з чим вона знаходяться на
депонентному рахунку підприємства і будуть видані на першу вимогу позивачки.
Адміністрація підприємства не мала жодних перепон для звільнення позивачки в
день подачі її заяви про звільнення за власним бажанням.  Це виключне право адміністрації звільнити
працівника в день подачі заяви про звільнення чи запропонувати відпрацювати 2
неділі або менший строк.

Представник
3-ї особи проти задоволення позовних вимог заперечує з аналогічних причин.
Вказує ,  що ніхто з посадових осіб
підприємства не вчиняв тиску наОСОБА_1 щодо поданння нею заяви про звільнення
за власним бажанням.

Заслухавши
пояснення сторін,  дослідивши докази у
справі,  суд вважає,  що позовні вимоги задоволенню не підлягають з
наступних підстав.

Судом
встановлено,  що ОСОБА_1 з 1.03.1983 року
працювала на різних посадах на ДП ХМЗ „ФЕД" ( а.с. 22-25),  з 1.02.2000 року працювала інженером по
організації та нормуванню праці 2 категорії ДП ХМЗ „ФЕД" ( а.с.  15).

14.05.2004
року за № 114 директором ДП ХМЗ „ФЕД" був виданий наказ згідно з яким було
встановлено,  що в квітні 2004 року був
встановлений факт неврахованого вивозу матеріальних цінностей з заводу. До цієї
події мала відношення в тому числі і ОСОБА_1,
а тому за недобросовісне відношення до виконання своїх службових
обов'язків і організацію робіт по виготовленню та спробу збуту деталей,  не передбачених

плановим
завданням,  було прийняте рішення про
звільнення інженера цеху № 33 ОСОБА_1 з заводу (а.с.  41).

Однак
,  наказом цього ж директора від
17.05.2004 р. за № 117 були внесені зміни в наказ № 114 від 14.05.2004 р.,
в тому числі виключений пункт,  який передбачав звільнення ОСОБА_1 ( а.с.
51). Судом встановлено,  що наказ № 114
адміністрацією заводу практично не виконувався,
з ним працівники заводу,  в тому
числі і ОСОБА_1 не знайомилися. Скасування наказу № 114 від 14.05.2004 року
практично через 2 дні після його видання свідчить про те,  що посилання ОСОБА_1 на незаконність її
звільнення під час її непрацездатності в період з 14 травня по 7 червня 2004
року є безпідставними,  оскільки для неї
цієї події у зазначений час не було.

Судом
достовірно встановлено,  що в період з
7.06.04 р. по 23.06.04 р.ОСОБА_1 працювала на заводі,  що підтверджується табелем обліку робочого
часу,  відомостями про нарахування
ОСОБА_1заробітної плати за вказаний період,
поясненнями начальника відділу кадрів ОСОБА_3

23.06.2004
року нею була подана заява про звільнення за власним бажанням з 23.06.2004 року
(а.с.  16). на підставі цієї заяви вона
була звільнена з 23.06.2004 року за власним бажанням на підставі  ст. 38 КЗпрП України (а.с.  17).

З 23.06.2004
року по 16.07.2004 року ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні в
зв"язку з розсіяним енцефаломієлітом (а.с.
148 т.1). Однак,  вказана
обставина не спростовує можливості знаходження позивачки 23.06.2004 р. на
роботі та подачу нею заяви про звільнення,
оскільки суду не представлені достовірні відомості про час звернення
ОСОБА_1 до лікарні для надання їй амбулаторної допомоги. Показання ж свідка
ОСОБА_4 про те,  що він зранку саме
23.06.04 р. відвозивОСОБА_1 до поліклініки не відповідають документальним
відомостям про те,  що ОСОБА_1 перебувала
з 23.06.04 р. на амбулаторному лікуванні в міській поліклініці № 26 М.
Харкова,  оскільки достовірно
встановлено,  що в цей день вона була на
підприємстві,  працювала,  подала заяву про звільнення,  а після цього звернулася до лікарні,  т.я. з повідомлення адміністрації поліклініки
№ 26 м. Харкова лікар ОСОБА_5,  який
видав ОСОБА_1лікарняний з 23 червня 2004 року працював з 11.42 до 20.00 ( а.с.
36 т.2). Будучи допитаним в якості свідка ОСОБА_5 вказав,  що він міг здійснювати прийом в поліклініці
23.06.2004 року з 11.42 до 16.00 або з 16.00 до 20.00,  оскільки для прийому в поліклініці відведено
4 години,  а 4 години - для відвідування
хворих вдома. Він точно пам"ятає,
щоОСОБА_1 він вдома не відвідував,
вона могла звернутися до нього тільки в поліклініці.

З
журналу обліку амбулаторних лікарняних листків міської поліклініки № 26 м.
Харкова вбачається,  що в цій поліклініці
відсутній належний контроль за видачею та обліком лікарняних листків,  оскільки значаться зареєстрованими 23 червня
2004 року лікарняні листки видані з 23.06.2004 року,  потім 18.06.2004 року,  далі 23.06.2004 року,  потім 31.05.2004 року,  далі- 22.06.2004 року,  після цього 7.06.2004 року,  а потім лікарняний на ім"я ОСОБА_1 від
23.06.2004 року (а.с. 60-66 т.2).

Не
знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання позивача на те,  що заява про звільнення 23.06.04 р. була
подана нею під тиском адміністрації,
оскільки допитаний в якості свідка начальник відділу кадрів підприємства
- ОСОБА_3повністю
спростовує ці пояснення,  ніяких інших
достовірних доказів позивачка суду не надала. Показання свідкаОСОБА_4 в цій
частині також не сприймаються судом за достовірні,  оскільки сам він не чув спілкування ОСОБА_1 з
начальником відділу кадрів ОСОБА_3.,  про
зміст їх розмови йому відомо зі слів позивачки. Підтверженням відсутності
будь-якого тиску на позивача та відсутність у неї страху,  боязні щодо адміністрації заводу свідчить її
власна заява від 30.06.04 р. про відкликання своєї заяви про звільнення від
23.06.04 р.

Не
сприймає суд як достовірний доказ показання свідка ОСОБА_6 про те,  що він бачив біля приміщення відділу
кадрівОСОБА_1,  яку не пускали на
підприємство,  оскільки сам свідок не
вказав точної дати коли ця подія мала місце; крім того,  цей свідок є двоюрідним братом
позивачки,  а тому його показання
викликають сумнів щодо їх достовірності,
оскільки він переслідує мету допомогти родичці в вирішенні її проблеми
щодо поновлення на роботі.

Відповідно
до  ст. 60 ЦПК України сторони
зобов'язані надати суду докази,  на які
вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачка ОСОБА_1
жодного разу в судове засідання не з'явилася,
незважаючи на ухвалу суду про обов'язковість її явки до суду,  при цьому вона вказала,  що всі пояснення суду дає її представник і
цього є достатньо для задоволення її позовних вимог. Однак,  представник позивача не надав жодного
переконливого доказу щодо примусу до ОСОБА_1 зі сторони адмінісмтрації подати
заяву про звільнення за власним бажанням.
Його вказівки щоОСОБА_1 примусив подати цю заяву начальник відділу
кадрів ОСОБА_3не носили конкретного зазначення часу,  місця,
змісту цих подій; власного сприйняття цих подій ОСОБА_1 - за умови,  що вони мали місце; її реакції на ці заяви -
звернення до керівництва підприємства,
до прокурора,  до суду,  тощо. Тому суд вважає,  що позивачка не довела,  що заява про її звільнення за власним
бажанням від 23 червня 2004 року подана нею під примусом,  натиском зі сторони адміністрації заводу.

Суд вважає
безпідставними посилання позивача на те,
що подача нею заяви про звільнення давала можливість адміністрації
звільнити її не раніше чим через 2 неділі,
тобто з 7.07.04 p.,  а не 23.06.04 p.,  а тому
вона відкликала 30.06.04 р. заяву про своє звільнення з 23.06.04 p.,
оскільки відповідно до
ст. 38 КЗпрП України розірвання трудового договору,  укладеного на невизначений строк,  з ініціативи працівника передбачає право
адміністрації звільнити працівника з дати погодженої сторонами,  або за відсутності такої можливості - не
пізніше чим через два тижні. Тому звільнення ОСОБА_1 в день подачі нею заяви
про це відповідає вимогам  ст. 38 КЗпрП
України.

Відповідно
до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 „Про практику розгляду
судами трудових спорів" недопустиме звільнення працівника в період
тимчасової непрацездатності коли розірвання трудового договору проводиться з
ініціативи власника або уповноваженого ним органу. ОСОБА_1 була звільнена за
власним бажанням,  а не з ініціативи
адміністрації,  а тому факт її
знаходження з 23 червня 2004 року на лікарняному не є підставою для поновлення
на роботі. Більш того,   ст. 43
Конституції України кожному гарантує право на працю,  яку він обирає,  а тому бажання позивачки звільнитися це є її
способом реалізації цього права та можливості працювати там,  де вона цього бажає.

На
підставі викладеного,  суд відмовляє в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі,  стягнення заробітної плати,  відшкодування моральної шкоди.

Керуючись  ст. 43 Конституції України,   ст.
ст. 212-215 ЦПК України,
ст.   ст. 38,  231, 232, 235,  237-1 КЗпрП України,  постановою Пленуму Верховного Суду України №
9 „Про практику розгляду судами трудових спорів", -

вирішив:

в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1про поновлення на роботі,  стягнення заробітної плати за час вимушеного
прогулу,  відшкодуванні моральної шкоди
-відмовити.

Рішення може
бути оскаржене шляхом подачі протягом 10 днів після виготовлення повного тексту
рішення заяви про його апеляційне оскарження,
а далі шляхом подачі протягом наступних 20 днів апеляційної скарги до
апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова.

Рішення
виготовлене в нарадчій кімнаті,  є
оригіналом.