Справа №2-5885/2007
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ        УКРАЇНИ

20 листопада
2007 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого -
судді Лівандовської Т.В.

при секретарі -
Гуляй О.М.

з участю
позивача - ОСОБА_1

представника
Луцької міської ради- Бірюк І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в
залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1до Луцької міської
ради про визнання об'єкта нерухомості садибою,

встановив:

11.09.2007
року ОСОБА_1.  звернувся в суд з позовом
до Луцької міської ради про визнання об'єкта нерухомості садибою. Позов мотивує
тим,  що згідно договору купівлі-продажу
від 25.12.2006 року та рішення Луцького міськрайонного суду від 15.09.2006 року
позивач набув право власності на житловий будинок з прибудинковими спорудами по
АДРЕСА_1. Даний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці,  яка при продажі будинку 03.07.1953 року
Луцькою міською радою була зазначена,  як
садиба. З врахуванням того,  що земельна
ділянка відповідає всім вимогам поняттю садиба,
визначеному цивільним законодавством,
покликаючись на вищевикладене,
просить визнати земельну ділянку по АДРЕСА_1 з розташованим на ній
житловим будинком,
господарсько-побутовими будівлями і підземними комунікаціями,  багаторічними насадженнями-садибою.

В
судовому засіданні позивач ОСОБА_1.
позов,  з підстав зазначених в
позовній заяві,  підтримав в повному
обсязі,  просив його задовольнити.

Представник
позивача ОСОБА_2в судовому засіданні позов підтримав.

Представник
відповідача в судовому засіданні позов не визнала,  подала заперечення,  в яких вказує,  що поняття садиби є новеллою у цивільному
законодавстві,  а тому,  не може співпадати з поняттям,  яке застосовувалось в 50-60 роках. З
визначення садиба в ЦК України вбачається,
що це є певний цілісний майновий комплекс,  покликаний забезпечувати житлові інтереси
громадян та ведення ними побутово-господарської діяльності. Неодмінними
елементами такого комплексу є належні на праві власності особі житловий будинок
з господарсько-побутовими будівлями та земельна ділянка,  на якій

2

вони
розташовані. З врахуванням того,  що
земельна ділянка перебуває у користуванні позивача,  відповідно до укладеного договору оренди від
18.11.2004 року,  земельна ділянка та
господарсько-побутові приміщення не являються єдиним майновим комплексом,  що становить садибу. Окрім того,  відповідач вказує,  що дана земельна ділянка знаходиться на
території державного історико-культурного заповідника республіканського
значення,  внаслідок чого,  являється пам'яткою історії,  монументального мистецтва та археології
національного значення та перебуває в державній власності.

Заслухавши
пояснення позивача,  представника
відповідача,  дослідивши письмові докази
у справі,  суд приходить до висновку,  що позов не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно
до  ст. 381 ЦК України садибою
є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком,  господарсько-побутовими будівлями,  наземними і підземними комунікаціями,  багаторічними насадженнями.

Судом
встановлено,  що будинок АДРЕСА_1належить
на праві приватної власності ОСОБА_1,  що
стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.
41).

Окрім
того,  встановлено,  що земельна ділянка по АДРЕСА_1 була передана
в строкове платне володіння і користування ОСОБА_3. та ОСОБА_4 строком на 10
років,  на підставі договору оренди від
18.11.2004 року (а.с. 51-54).

Відповідно
до  ст. 120 ЗК України при переході права
власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її
частину може переходити на підставі цивільно-правових угод,  а право користування-на підставі договору
оренди.

Таким
чином,  під садибою розуміється цілісний
майновий комплекс,  елементами якого є
належна на праві власності земельна ділянка та розташований на ній житловий
будинок,  проте,  враховуючи,
що земельна ділянка належить позивачу на праві користування,  а не на праві власності,  суд не вбачає підстав для визнання
вищевказаного об'єкта садибою.

Окрім
того,  з пояснень представника Луцької
міської ради було встановлено,  що дана
земельна ділянка знаходиться на території державного історико-культурного
заповідника республіканського значення,
який відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня
2001 року №1761 "Про занесення пам'яток історії,  монументального мистецтва та археології
національного значення до державного реєстру нерухомих пам'яток України"
являється пам'яткою історії,
монументального мистецтва та археології національного значення,  а,
тому,  відноситься до земель
державної власності.

Відповідно
до ч.2  ст. 84 ЗК України право державної
власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету
Міністрів України,  Ради міністрів
Автономної Республіки Крим,
обласних,  Київської та
Севастопольської міських,  районних державних
адміністрацій.

3

Таким
чином,  враховуючи наведене,  суд приходить до висновку,  що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись  ст.
ст.  10,  11,
58,  60,  213,
214,  215 ЦПК України та на
підставі  ст.  381 ЦК України,   ст.
ст. 84,  120 ЗК України,  Постанови Кабінету Міністрів України від 27
грудня 2001 року №1761 "Про занесення пам'яток історії,  монументального мистецтва та археології
національного значення до державного реєстру нерухомих пам'яток України"
суд,

вирішив:

В
задоволенні позову ОСОБА_1до Луцької міської ради про визнання об'єкта
нерухомості садибою-відмовити.

Рішення
може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання
заяви про апеляційне оскарження рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не буде подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне
оскарження,  але апеляційна скарга не
буде подана в строк,  встановлений
статтею 294 ЦПК України,  рішення суду
набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної
скарги рішення,  якщо його не скасовано
набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.