Справа №2-1014/07
Рішення

Іменем   України

04 вересня 2007 року                                                                                 м.
Чернігів

Новозаводський районний суд міста Чернігова

в складі: головуючого - судді                            Артюх К.В.

при секретарі                                                 Горбік
Т.А.

за участю позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, суд, -

Встановив:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення
12640 грн. боргу з ОСОБА_2, мотивуючи свої вимоги тим, що він 28 січня 2002
року уклав договір позики з ОСОБА_4 за яким отримав 25000 грн. в момент його
укладення, і зобов'язався повернути до 01.01.2004року. Гроші позичав для потреб
своєї сім'ї про що вказано у розписці. Однак через складне матеріальне
становище кошти не були вчасно повернені позикодавцю. В 2006 року ОСОБА_4 звернувся з позовом в суд про стягнення з позивача 25000
грн. боргу. Тернопільським міськрайонним судом від 10 липня 2006р. вирішено
стягнути з ОСОБА_1 вказану суму на користь ОСОБА_4, а також 250 грн. судового
збору та 30 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення. Даний договір
позики був укладений в інтересах сім'ї, грошова сума у розмірі 25000грн. була
використана на потреби сім'ї, тому позивач вважає, що боржниками по даному
договору виступає він та дружина ОСОБА_2. На підставі ст. 540 Перехідного
положення ЦК України кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній
частці, а тому ОСОБА_2 повинна сплатити позивачу 12500 грн., половину
зазначеної суми, 125 грн. сплаченого судового збору та 15 грн. витрат на
інформаційно - технічне забезпечення.

В
судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити
пояснив, що гроші він брав на будівництво хліва, при укладенні угоди
відповідачка присутня не була, вона проживала в м. Чернігові, але вона давала
згоду усно.

Відповідачка
в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних
вимог, пояснила, що під час шлюбу вони з позивачем певний час жили окремо, вона
в Чернігові, він в Теребовлі, спільного бюджету не було, грошей позивач не
давав, про те, що позивач взяв позику відповідач дізналася тоді, коли прийшли
документи з суду. Що стосується хліву, то відповідач пояснила, що будувала його
разом зі своєю матір'ю.

Представник
відповідача просила також в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вони
не обґрунтовані. Додала, що є справа, яка надіслана на вимогу суду, за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу, провадження за даним позовом
залишено без розгляду, справи, згідно якої винесено рішення 10 липня 2006 року
суду не надано, крім того взагалі невідомо чи виносилося 10 липня 2006 року
рішення про стягнення з позивача на користь ОСОБА_4 25000 грн. Тернопільським
міськрайонним судом, тому просила не вважати копію

даного
рішення, як беззаперечний доказ. Зазначила, що підстав для стягнення з
відповідача 12640 грн. немає, оскільки згідно Сімейного кодексу України не
передбачено обов'язок відповідача сплачувати зобов'язання позивача, а будь-яких
цивільних правовідносин по позиці відповідач на себе не брала і тому ніяких
зобов'язань ні перед позивачем ні перед ОСОБА_4 немає.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, дослідивши
цивільну справу Тернопільського міськрайонного суду № НОМЕР_1 за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу, розглядаючи позов в межах
заявлених вимог і на підставі наданих суду доказах, суд приходить до висновку,
що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні і не оспорюється сторони зареєстрували
шлюб 06 червня 2001 року, відповідно до рішення Новозаводського районного суду
міста Чернігова від 24 березня 2004 року шлюб було розірвано.

Відповідно
до наданої позивачем копії рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10
липня 2006 року (а. с. 111) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто 25000
грн. за договором позики від 28.01.2002 року та судові витрати. Згідно розписки
від 19 грудня 2006 року ( а. с. 10) вбачається, що ОСОБА_5 діюча в інтересах
ОСОБА_4 отримала згідно рішення суду від 10 липня 2006 року від ОСОБА_1 для
ОСОБА_4 25000 грн..

Відповідно
до листа № НОМЕР_1 від 03.05.2007р. ( а. с. 114) на адресу Новозаводського
районного суду міста Чернігова надіслана справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про стягнення боргу. Відповідно повторного запиту про надіслання копії
рішення суду від 10 липня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_5 в інтересах
ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, суду надана відповідь № НОМЕР_1 р. від
11.06.2007р. про те, що справа за позовом ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу була надіслана 18.05.2007р.

В
судовому засіданні позивачем не надано доказів про укладення 28 січня 2002 року
договору позики з ОСОБА_4 саме в інтересах сім'ї і витрачання даних коштів на
потреби сім'ї. Надані копії довідок, накладних та квитанцій ( а. с. 121, 122,
123, 124, 125, 126, 127, 128, 129, 130, 131) не свідчать про те, що позивачем
були придбані позичені кошти, саме на ці будівельні матеріали і що вони були
використані на будівництва спільного сумісного майна сторін, тому не можна
визнати 25000грн. позичених позивачем 28 січня 2002 року об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя згідно ч. З ст. 61 СК України. Крім того
ст. 73 СК України, на яку посилається позивач, передбачає лише накладення
стягнення на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за
зобов'язанням одного із подружжя при умові, що судом встановлено, що договір
був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержано за
договором, використано на її потреби, тому позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача 12640 грн., як 1А частки боргу за договором позики, задоволенню не
підлягають.

Враховуючи,
що при укладанні 28 січня 2002 року договору позики на суму 25000грн. між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1, згоду на укладання даної угоди відповідач не давала і не
виступала боржником згідно цивільно-правових відносин, тому підстав для
стягнення 12640 грн. з відповідача відповідно до норм Цивільного кодексу
України немає.

Судом
також не приймається до уваги, як належний доказ, відповідно до вимог ст. ст.
59, 61 ЦПК України, надана позивачем копія рішення по справі № НОМЕР_1р.
Тернопільського міськрайонного суду від 10 липня 2006 року за позовом ОСОБА_5

Світлани
Іванівни в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики ( а. с. 111), оскільки згідно
запитів суду ( а. с. 37, 113, 137) Тернопільським міськрайонним судом 18 травня
2007 року надіслана цивільна справа № НОМЕР_1 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу, в матеріалах якої
знаходиться оригінал розписки від 28 січня 2002 року ( а. с. 9), а провадження
у справі згідно ухвали суду від 19 квітня 2006 року залишено без розгляду
згідно п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України. Іншої цивільної справи про стягнення з
позивача боргу за договором позики (розписки) від 28 січня 2002 року, або
належним чином засвідченої копії рішення суду не надано.

Керуючись
ст. ст. 10, 11, 59, 60, 61, 213 - 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 509, 540 ЦК України, ст.ст. 61, 73 СК України, суд -

Вирішив:

В
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу - відмовити повністю.

Рішення
може бути оскаржено до апеляційного суду Чернігівської області через
Новозаводський районний суд міста Чернігова, шляхом подання заяви про
апеляційне оскарження рішення протягом десяти днів з дня проголошення рішення
та подачі апеляційної скарги протягом двадцяти днів, після подання заяви про
апеляційне оскарження рішення. Рішення суду набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження.