Справа №33ц- 793кс/07           Головуючий у 1 -й інстанції
38                              Судця-доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24
грудня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Миколаївської області в складі:

Буренкової К.О.,  Довжук Т.С. ,  Козаченка В.І.,

розглянувши
в попередньому судовому засіданні у м.
Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України у Маловисківському районі Кіровоградської
області про встановлення факту виконання трудових обов'язків,  відшкодування матеріальної та моральної
шкоди,  заподіяної каліцтвом,  пов'язаним із виконанням трудових
обов'язків,  за касаційного скаргою

ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_1

на
рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 15 листопада 2005 року,

встановила:

В травні
2005 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Маловисківському районі Кіровоградської області (далі -
відділення виконавчої дирекції) про встановлення факту роботи в якості
комбайнера,  відшкодування матеріальної
та моральної шкоди,  заподіяної
каліцтвом,  пов'язаним із виконанням
трудових обов'язків.

В
обгрунтування своїх вимог позивач зазначав,
що з 1955 р. працював в колгоспі ім.
Ульянова в с.  Розсуховатка
Маловисківського району. 09 жовтня 1974 р. під час виконання обов'язків комбайнера
колгоспу він отримав виробничу травму,
внаслідок якої пошкодив око. В зв'язку з чим 9 жовтня 1974 р. колгоспом
було складено акт про нещасний випадок. Згідно висновку Кіровоградського
обласного бюро судово-медичних експертиз від 6 вересня 1982 р. №74 йому вперше
було встановлено 15% втрати загальної працездатності,  40% - професійної працездатності та третю
групу інвалідності. Висновком Кіровоградської обласної офтальмологічної МСЕК
від 14 грудня 2004 р. йому встановлено 50% втрати професійної працездатності
безстроково. Позивач також зазначав,  що
з 1977 р. отримував пенсію по інвалідності,
а в даний час - пенсію за віком.

Посилаючись
на наведені обставини,  позивач просив
встановити факт виконання ним обов'язків
комбайнера колгоспу ім.  Ульянова Маловисківського

району на час отримання трудового каліцтва,  а також зобов'язати відповідача призначити
йому щомісячні страхові виплати в розмірі 469 грн.,  починаючи з травня 2005 p.,
виходячи із тарифної ставки комбайнера,  яка на час звернення до суду становить 992
грн.; одноразову допомогу 49600 грн. Крім цього,  позивач просив стягнути на його користь з
відповідача 50000 грн. моральної шкоди,
оскільки внаслідок отриманої травми він зазнав фізичних страждань та
душевних переживань.

Рішенням
Маловисківського районного суду від 8 серпня 2005 р. встановлено факт отримання
ОСОБА_1 виробничої травми при виконанні обов'язків комбайнера колгоспу ім.  Ульянова Маловисківського району. На
відділення виконавчої дирекції покладено обов'язок призначити позивачу
щомісячні страхові виплати в розмірі 469 грн.,
починаючи з березня 2005 р.,  та
одноразову допомогу в розмірі 16400 грн. На користь позивача з відповідача
стягнуто 25000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням
апеляційного суду Кіровоградської області від 15 листопада 2005 р. рішення
Маловисківського районного суду від 8 серпня 2005 р. скасовано і ухвалено нове
рішення,  яким ОСОБА_1 в позові до
відділення виконавчої дирекції про встановлення факту роботи в якості
комбайнера,  відшкодування матеріальної
та моральної шкоди,  заподіяної
каліцтвом,  пов'язаним із виконанням
трудових обов'язків,  відмовлено.

У
касаційній скарзі представник позивача,
пославшись на порушення судом вимог матеріального права та норм
процесуального права,  просив скасувати
рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши
доводи касаційної скарги матеріалами справи,
колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення апеляційної
інстанції із наступних підстав.

Відповідно
до ч.2  ст. 2 Закону «Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань,
які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999
р.№1105-Х1У(далі -Закон) право на забезпечення по страхуванню від нещасного
випадку за цим Законом мають лише ті особи,
право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено
згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування
шкоди,  заподіяної працівникам внаслідок
травмування на виробництві або професійного захворювання,  пов'язаних з виконанням ними трудових
обов'язків.

Пленум
Верховного Суду України в п.1-3 постанови від 27 березня 1992 р. №6 (із
наступними змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами
про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 р. №6 (із наступними змінами)
роз'яснив,  що дія Закону не поширюється
на працівників,  які виконували роботу не
відповідно до трудового договору,  а на
інших юридичних підставах і не є суб'єктами страхування від нещасного
випадку,  а також на осіб,  зазначених у
ст.  11 цього Закону,  які не сплачували страхових внесків із
добровільного страхування від нещасного випадку. Питання про відповідальність
за ушкодження їхнього здоров'я має вирішуватись на підставі відповідних норм
цивільного законодавства.

Судами
встановлено,  що ОСОБА_1 з 1955 р.
працював в тракторній бригаді колгоспу ім.
Ульянова в
с.  Розсуховатка Маловисківського
району. 09 жовтня 1974 р. під час польових робіт у вказаному колгоспі позивач
отримав виробничу травму,  внаслідок якої
пошкодив око.

Апеляційний
суд,  скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні вимог позивача
про відшкодування на підставі Закону шкоди,
заподіяної каліцтвом,  пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
правильно виходив з того,  що суд
першої інстанції застосував закон,

який не
поширюється на дані правовідносини,
оскільки позивач за трудовим договором не працював.

Наведені
у касаційній скарзі доводи висновків судових інстанцій не спростовують.

Відповідно
до ч.2  ст.  334 ЦПК підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно  ст.
335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини,  що не були
встановлені в рішенні суду,  чи відкинуті
ним,  вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу,  про перевагу
одних доказів над іншими.

Встановлено
і це вбачається із матеріалів справи,  що
рішення судів ухвалені з додержанням положень матеріального права та вимог
процесуального права,  а також
відсутні,  передбачені  ст.
ст.  338,  339 ЦПК України,  підстави для скасування судового
рішення,  направлення справи на новий
розгляд.

Керуючись  ст.
ст.  332,  336 ЦПК України та Законом України «Про
судоустрій України» (із змінами від 22 лютого 2007 p.),
колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської області

ухвалила:

Касаційну
скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 відхилити,  а рішення апеляційного суду Кіровоградської
області від 15 листопада 2005 р. -залишити без змін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.