3 жовтня 2007 року                                                                                        справа 2- 297/07
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКЕАЇНИ

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді                                        Тіслюка
І.І.

при секретарі                                                 Циліцькій
Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Борзни позовну заяву ОСОБА_1, з якою він звернувся до
ОСОБА_2 приватного підприємця, про відшкодування завданої матеріальної та
моральної шкоди, -

встановив:

ОСОБА_1.
звернувся з позовом до ОСОБА_2
в якому просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 16 грн
(вартість проїзного квітка), за проїзд на автобусі, що належить відповідачу та
4,35 грн. - витрат на поштові послуги, а також: 7000 грн. на відшкодування
моральної шкоди, поклавши на відповідача обов'язок по сплаті також: і витрат,
пов'язаних із розглядом справи в суді.

В обгрунтування
вимог позивач посилається на те, що з вини відповідача - підприємця, який
займається наданням послуг з автоперевезення пасажирів, під час поїздки з
м.Борзни до м.Чернігова кондуктором - контролером рейсового автобусу було
відмовлено позивачу -інваліду війни, в проїзді на пільгових умовах. Такі дії
призвели до порушення його прав та законних інтересів.

Унаслідок зазначених дій погіршився
стан здоров'я позивача на грунті гіпертонічної кризи, на яку він страждає, з
подальшою його шпиталізацією строком на 6 днів. Потім ОСОБА_1. знаходився на
лікуванні в курортологічному центрі «Крим» на протязі близько 11 діб (з
2б.05.до 15.06.2007 року).

В судовому
засіданні під час розгляду справи ОСОБА_1. не був присутній, звернувшись до
суду із заявою про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач у справі - приватний
підприємець ОСОБА_2., позов не
визнав у повному обсязі. Він також: в своїх поясненнях повідомив, що 16 березня
2007 року він знаходився в м.Чернігові. Близько 9 год. ранку йому зателефонувала
його дружина, яка знаходилась в автобусі рейсом м.Борзна - м.Чернігів у якості
кондуктора - контролера і повідомила про пасажира, якому потрібна медична
допомога. Оскільки він знаходився неподалік від автостанції, то негайно
під'їхав до рейсового автобуса і викликав швидку медичну допомогу. Оцінивши
зовнішньо ОСОБА_1 він не помітив у нього гострих хворобливих проявів.
Одночасно, склалося враження що той
знаходиться    в    стані
алкогольного    сп'яніння.    Таку
ж    підозру

2

висловлював і лікар швидкої. На протязі кількох мінут
позивач знаходився внутрі автомобіля швидкої допомоги, а потім його повезли до
станції швидкої допомоги. Зі слів кондуктора йому відомо, що позивач зайшов в
автобус в м.Ворзні й, не пред'явивши посвідчення, заявив що він має пільги на
проїзд. Після роз'яснення безпідставності його вимог він сплатив повну вартість
проїзного квітка. Кондуктор в суперечки з ним не вступала. Його поведінка
викликала підозру що він перебуває в стані алкогольного сп'яніння. Відповідач не
вбачає будь - якої протиправності у діях своїх працівників, а вимоги позивача
безпідставними. Він, як і кондуктор -контролер, обізнані з вимогами
законодавства стосовно прав інвалідів на безкоштовний проїзд, і ніколи в цьому
не відмовляють пасажирам, якщо це підтверджується посвідченням відповідного
зразка.

Свідок ОСОБА_2, яка знаходилась в
автобусі під час зазначеного рейсу, дала в суді такі пояснення. 16.03.2007 р.
близько 0550 год.
ранку, під час посадки пасажирів в м.Ворзні, зайшов ОСОБА_1., який намагався
сплатити за проїзд до м.Чернігова за пільговим тарифом. Вона повідомила, що це
можливо на підставі пред'явлення відповідного посвідчення. Оскільки він
документально не підтвердив своєї вимоги, вона розрахувалась з ним за повною
вартістю квітка. Після цього вона відійшла від нього і не підтримувала розмови
з ним. Зовні він мав в поведінці ознаки сп'яніння. Спілкувався він з
пасажирами, що були поблизу від нього. Через півтори години на його прохання з
аптечки водія йому була надана таблетка валідолу. Через 20 хв. він почав
скаржитись, що було дивно, на те, що йому дали не ту таблетку. В розмову
втрутилась жінка, яка сказала що має медичну освіту і запропонувала позивачу
корвалол, спитавши - чи не потрібна йому швидка допомога, від чого він
відмовився. Коли давали корвалол була близько від позивача і відчувала сильний
запах алкоголю. Коли приїхали до м.Чернігова вона повідомила по телефону
ОСОБА_2 про вказані події і він відразу викликав швидку допомогу. Приїхали два
лікарі, мірявся тиск у позивача і йому зробили два уколи. Потім його забрала
машина швидкої допомоги.

Свідок ОСОБА_3
водій рейсового автобуса повідомив суду, що 16.03.2007р. він виконував рейс
м.Борзна - м.Чернігів. Спочатку він не звертав увагу на позивача, оскільки під
час посадки не знаходився в салоні автобуса. Коли його попросили дати з аптечки
таблетки валідолу він звернув увагу на висловлені позивачем слова підозри і
побачив, що він знаходиться в стані алкогольного сп'яніння. Про це свідчив і
сильний запах алкоголю. В М.Чернігові ОСОБА_2. викликав швидку медичну
допомогу, яка надавши на місці допомогу потім забрала позивача.

Дослідивши
доводи позивача, заслухавши пояснення відповідача та свідків, вивчивши
матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає
задоволенню.

Так, відповідно до ст.1166 ЦК України, якою
визначаються загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, -
майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам
фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Але,
особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини.

3

Стосовно вимог
позивача щодо відшкодування відповідачем на його користь моральної шкоди в сумі
7000 грн., суд виходить з вимог ст.23 ЦК України та Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №4 про те, що під моральною
шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними
діями або бездіяльністю інших осіб тощо.

Відповідно до
ст. 1167 ч.1 ЦК України, моральна
шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка
її завдала, за наявності її вини.

Згідно з ст.60
ЦПК України, щодо обов'язів доказування і подання доказів, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх
вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Судом
встановлено, що ОСОБА_1., являючись, як це вбачається з ксерокопії посвідчення,
інвалідом 2 групи, на якого поширюються пільги, встановлені для вертеранів
війни - інвалідів війни, у тому числі має право на безплатний проїзд усіма
видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального
користуванняв сільській місцевосці та автобусами приміських та міжміских
маршрутів.

Проте, виходячи
з досліджених в судовому засіданні обставин за якими, на думку позивача, було
порушено його право і заподіяно моральну шкоду, встановлено, що такі твердження
не відповідають дійсності. Докази на підтвердження неправомірності поведінки
представників приватного автоперевізника ним не представлені.

Суд вважає
правомірною поведінку кондуктора - контролера під час продажу білетів пасажирам
на посадці в м.Борзна, коли вона вимагала від позивача підтверджень його права
на певні пільги, яким могло бути його особисте посвідчення щодо інвалідності й
яке він їй не пред'явив. Зі змісту позовної заяви можна зрозуміти, що ОСОБА_1.
пов'язує погіршення самопочуття з вказаними діями кондуктора - контролера.

Одночасно,
виходячи зі свідчень ОСОБА_2, нею у межах можливостей, ОСОБА_1. надавалась під
час руху автобусу медична допомога, пропонувалось викликати бригаду швидкої
допомоги, від чого він відмовлявся. На кінцевій зупинці він погодився на виклик
лікарів і це було виповнено без зволікань. Ніяких дій, провокуючих конфлікт, з
боку персонала не відбувалось. Поряд з цим, свідками вказувались певні ознаки
сп'яніння, в якому перебував позивач на момент посадки до автобусу, що й могло
мати подальші наслідки, виходячи з даних епікрізу з лікарні та інших
документальних підтверджень щодо стану його здоров'я, у вигляді погіршення
самопочуття позивача, за умови наявної у нього гіпертонічної хвороби першого
ступеня, стенокардії, атеросклерозу тощо.

Посилання позивача на те, що він
зазнав з вини відповідача моральних страждань і змушений був проходити не лише
стаціонарне лікування, но
також і курортно - санаторне лікування, не знайшли свого безпосереднього
підтвердження. Так, у відповіді на запит суду, начальник

4

медичної частини в/ч 3120, де ОСОБА_1. знаходився на
стаціонарному лікуванні, підкреслив, що ніяких рекомендацій стосовно санаторно
- курортного лікування, ОСОБА_1. не давалось.

Дослідивши
зазначені факти, суд вважає що обставини, які визначені ст.23 ЦК України щодо
відшкодування моральної шкоди і на які посилається в позові ОСОБА_1.,
матеріалами справи не підтверджуються і його вимоги в цій частині позову
задоволенню не підлягають, як і заявлені вимоги стосовно відшкодування
матеріальної шкоди.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст.23, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст.60,
208, 209, 214, 215, 218 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишити
без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через
Борзнянський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його винесення
заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів
апеляційної скарги, з поданням її копії до апеляційного суду.