Справа № 33ц-
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада
2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі.

Лисенка П.П., Данилової
О.О., Кутової Т.З., Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я. розглянувши в судовому
засіданні в м. Миколаєві справу за позовом ОСОБА_1 до відділу державної
виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції М.Кіровограда (далі
ВДВС), Державного казначейства України (далі ДКУ) про відшкодування збитків за
касаційною скаргою представника Державного казначейства України на рішення
Ленінського районного суду М.Кіровограда від 4 жовтня 2005 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2005 року,

ВСТАНОВИЛА:

У липні
2004 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ВДВС про стягнення 21103 грн.24
коп.3битків.

Позивач
зазначав, що виконавчою службою тривалий час не виконується рішення суду про
повернення належного йому автомобіля марки «Опель-Омега», вилученого
відповідачем 7 серпня 2002 року. Посилаючись на те, що внаслідок дій державного
виконавця місце знаходження автомобіля невідомо та він втратив можливість
повернути майно, ОСОБА_1 просив стягнути вартість транспортного засобу.

До участі у
справі як відповідача залучено ДКУ.

Рішенням
Ленінського районного суду М.Кіровограда від 4 жовтня 2005 року позов
задоволено. З ДКУ на користь ОСОБА_1 стягнуто 21103 грн.24 коп.

Ухвалою
апеляційного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2005 року рішення
місцевого суду змінено та стягнуто з Державного бюджету України через ДКУ на
користь ОСОБА_1 21103 грн.24 коп.3битків, завданих діями державної виконавчої
служби.

В
касаційній скарзі представник ДКУ, посилаючись на порушення судами норм
бюджетного законодавства та безпідставне відшкодування шкоди за рахунок
держави, просив судові рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову до
ДКУ.

Касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи
позов ОСОБА_1, суд виходив з того, що всупереч рішення Ленінського районного
суду М.Кіровограда від 28 лютого 2003 року державна виконавча служба не вчинила
своєчасних дій щодо автомобіля повернення позивачу і внаслідок цього втрачена
можливість виконання рішення. Оцінивши цей факт як збитки, завдані позивачеві з
вини державної виконавчої служби, суд стягнув їх за ч.2 ст.86 Закону України
"Про виконавче провадження" / далі Закон/.

Але з
такими висновками суду та застосуванням ним норм матеріального права погодитися
не можна.

Так, відповідальність органів державного виконання передбачена ч.2 ст. 86
Закону, а саме відшкодування збитків, заподіяних державним виконавцем при
здійсненні виконавчого провадження. Під збитками закон розуміє втрати, яких
зазнала чи повинна зазнати особа, та упущену вигоду /ст.22 ЦК України/. Склад
цивільного правопорушення, крім наявності шкоди, включає також протиправну
поведінку заподіювача та причинний зв'язок між такою поведінкою та негативними
наслідками.

Разом з
тим, з матеріалів справи вбачається, що автомобіль марки «Опель-Омега», який 7
серпня 2002 року було вилучено у ОСОБА_1, визнаний його власністю судовим
рішенням від 12 вересня 2002 року. Це майно у встановленому законом порядку
передано на відповідальне зберігання ОСОБА_2 Відповідальність охоронця майна
передбачена ст.58 Закону та Кримінальним кодексом України.

В
наступному ОСОБА_2передав це майно ОСОБА_1, який не заперечував наявність у
нього спірного автомобіля ( виконавче провадження :-16-1892 аркуші 84,87,90).

20 січня
2003 року за неналежне виконання обов'язку щодо охорони майна проти ОСОБА_2
порушено кримінальну справу за ст.97 КК України (повідомлення прокурора
Ленінського району м.Кіровограда від 14.04.03 року № 757/635 -виконавче
провадження В-16-1892/03 аркуш 116).

Встановлені
факти свідчать про те, що несвоєчасне повернення автомобіля позивачу пов'язане
з протиправними діями третіх осіб, які утримують і приховують спірне майно та
мають нести за це відповідальність.

За таких
обставин колегія не вбачає підстав для висновку, що можливість повернення майна
ОСОБА_1 (чи поновлення його прав у іншій спосіб з винних осіб) остаточно
втрачена, а збитки, які дорівнюють вартості автомобіля, позивач зазнав з вини
державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження.

Затримка
у поновленні порушеного права позивача, невжиття державним виконавцем всіх можливих
заходів для повернення майна є порушенням його прав, але не може бути
достатньою підставою для покладення на виконавчу службу обов'язку відшкодувати
вартість майна, яке утримують інші особи, за рахунок власних чи державних
коштів відповідно до ч.2 ст. 86 Закону.

Але суд
першої інстанції не звернув належної уваги на підстави відповідальності,
передбачені цим законом, не встановив всі складові частини правопорушення, а
саме конкретні винні дії відповідача та причинний зв'язок між такою поведінкою
та негативними наслідками, а тому невірно застосував норму виконавчого права.

Зазначені
недоліки залишилися поза увагою апеляційного суду, який всупереч вимогам ст.315
ЦПК України не зазначив мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, яким він керувався.

За таких
обставин судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням по справі нового
рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись
ст. ст. 336, 344 ЦПК України та Законом України „Про внесення змін до Закону
України „Про судоустрій України" щодо забезпечення касаційного розгляду
цивільних справ" від 22 лютого 2007 року, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Касаційну
скаргу представника Державного казначейства України задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду М.Кіровограда від 4 жовтня 2005 року

та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської області від
20 грудня 2005 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

У
задоволенні позову ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Ленінського
районного управління юстиції М.Кіровограда та Державного казначейства України
про відшкодування збитків відмовити.

Рішення
оскарженню не підлягає.