АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:
Базовкіної Т.М. ,  Мурлигіної
О.Я.,  Славгородської Н.П.,
в попередньому судовому засіданні в м.
Миколаєві справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань в Україні у Новоукраїнському районі Кіровоградської
області про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань в Україні у Новоукраїнському районі
Кіровоградської області на рішення Добровеличківського районного суду
Кіровоградської області від 10 березня 2006 року та ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 30 травня 2006 року,
листопаді 2006 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовами до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань в Україні у Новоукраїнському районі Кіровоградської
області (далі - Фонд) про відшкодування моральної шкоди.
зазначав,  що працюючи в
Добровеличківському районі електричних мереж,
16 жовтня 1970 р. під час виконання трудових обов'язків внаслідок
нещасного випадку отримав виробничу травму,
у зв'язку з чим висновком медико-соціальної експертної комісії (далі -
МСЕК) від 23 липня 1996 р. йому було встановлено втрату професійної
працездатності на 60% та другу групу інвалідності. В подальшому стан його
здоров'я погіршився і 11 жовтня 2005 р. встановлено першу трупу інвалідності
на зазначені обставини,  позивач просив
Рішенням
Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2006 p.,
залишеним без змін ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 30 травня 2006 року.,  позов задоволено частково: з відповідача
стягнуто на користь позивача 25000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

У
касаційній скарзі Фонд,  посилаючись на
неправильне застосування норм матеріального та процесуального права,  просить судові рішення скасувати з
направленням справи на новий розгляд.

Справа №
33ц-925кс/07                                    Категорія   38

Головуючий у
першій інстанції Ведющенко В.В. Доповідач Базовкіна Т.М.

Колегія
суддів вважає,  що касаційна скарга
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами
встановлено,  що ОСОБА_1,  працюючи у Добровеличківському районі електричних
мереж,  під час виконання трудових
обов'язків 16 жовтня 1970 р. отримав виробничу травму у вигляді опіку коліна і
пальців лівої ноги,  про що 29 жовтня
1970 р. було складено акт розслідування нещасного випадку на виробництві.

Згідно з
висновком МСЕК від 23 липня 1996 р. позивачу вперше встановлено стійку втрату
професійної працездатності на 60 % унаслідок зазначеного трудового каліцтва та
визнано інвалідом другої групи. В подальшому позивач неодноразово проходив
переогляд з приводу встановлення ступеню втрати працездатності та групи
інвалідності й відповідно до висновку МСЕК від 11 жовтня 2005 р. йому
встановлено першу групу інвалідності безстроково з 50% втрати професійної
працездатності.

Задовольняючи
частково позов ОСОБА_1
про відшкодування моральної шкоди,  суди
виходили з того,  що Фонд є належним
відповідачем по даній справі.

Проте з таким
висновком погодитися не можна.

Відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п.1-2 постанови № 6 від 27
березня 1992 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами
про відшкодування шкоди" з наступними змінами уся заборгованість із
відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я,  виплачується потерпілим на виробництві роботодавцями,  а в разі їх ліквідації без створення
правонаступника - Фондом.  Спори,  що виникають із приводу заборгованості,  повинні вирішуватись на підставі
законодавства,  яке було чинним на момент
виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди.

Як
вбачається з встановлених судами обставин,
позивачу вперше було встановлено стійку втрату працездатності у зв'язку
з отриманою на виробництві травмою 23 липня 1996 p.,
саме тоді в нього виникло і право на відшкодування
моральної шкоди.

На той
час питання про відшкодування моральної шкоди,
заподіяної особі ушкодженням здоров'я на виробництві,  регулювалися Законом України від 14 жовтня
1992 р. "Про охорону праці" та затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 Правилами відшкодування власником
підприємства,  установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я,  пов'язаним з виконанням ним трудових
обов'язків.

Згідно
із зазначеними нормативно-правовими актами відповідальним за таку шкоду
визнавався власник підприємства (установи,
організації) або уповноважений ним орган. На нього було покладено
обов'язок відшкодувати працівникові шкоду,
заподіяну йому каліцтвом,  або
іншим ушкодженням здоров'я,  пов'язаним
із виробництвом,  в тому числі і моральну
шкоду.

Таким
чином,  дія Закону України від 23 вересня
1999 р. "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,  які спричинили втрату працездатності"
(далі - Закон від 23 вересня 1999 p.),  який набрав чинності із 1 квітня 2001
р.,  на дані правовідносини не
розповсюджується.

В той же
час суди не звернули уваги не вказані обставини,  а тому дійшли помилкового висновку,  що належним відповідачем по даній справі є
Фонд.

Однак,  в разі пред'явлення позову до неналежного
відповідача,  суд повинен був в
порядку  ст.  33 ЦПК України вирішити питання про його
заміну належним відповідачем або про залучення до участі в справі іншу особу як
співвідповідача.

В порушення
зазначеної норми закону суд першої інстанції не вирішив питання про заміну
неналежного відповідача - Фонду належним відповідачем - роботодавцем (юридичною
особою) або залучення його до участі в справі як співвідповідача.

За таких
обставин колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області дійшла висновку,
що ухвалені судові рішення підлягають

скасуванню
з  направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
передбачених п. 4 ч. 1  ст.  338 ЦПК України.

Керуючись  ст.
ст.  332,  338 ЦПК України,  Законом України "Про внесення змін до
Закону України „Про судоустрій України" щодо забезпечення касаційного
розгляду цивільних справ" від 22 лютого 2007 p.,  колегія суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Миколаївської області

ухвалила:

Касаційну
скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Україні у
Новоукраїнському районі Кіровоградської області задовольнити.

Рішення
Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2006
року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 30 травня 2006
року скасувати,  а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.ї