Справа №2-102/2007 p.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02
жовтня 2007 року                Черкаський
районний суд Черкаської області у складі:

головуючого-судді               Пономаренка
В. В.

при
секретарі                        Безуглій CO., Караванській
І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
місті Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, по якій
третьою особою є приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу
Дудка Ганна Іванівна, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки
недійсним в розмірі 60% його частини та визнання права власності на частину
земельної ділянки,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, по якій
третьою особою є приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу
Дудка Ганна Іванівна, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки
недійсним в розмірі 60% його частини та визнання права власності на частину
земельної ділянки вказуючи, що 13 жовтня 2006 року відповідач ОСОБА_3 продав
відповідачу ОСОБА_2земельну ділянку площею 0,20 га в АДРЕСА_1. На думку позивача даний договір
являється частково недійсним з наступних підстав.

Відповідно до ухвали Черкаського районного суду Черкаської області від 24
березня 2006 року за позивачем визнано 60 % садиби АДРЕСА_1. В ст. 381 ЦК України
зазначено, що під садибою розуміється земельна ділянка разом з розташованими на
ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і
підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Однак, більш ніж півроку
після ухвали суду відповідач ОСОБА_2купив дану земельну ділянку площею 0,20 га у відповідача
ОСОБА_3 за 25000 грн., уклавши договір купівлі-продажу 13 жовтня 2006 року,
тому даний правочин протирічить вимогам закону і у відповідності до ст. ст. 203
п. 1, 215 п. 1 ЦК України
повинен бути визнаний частково недійсним. Позивач не ставить питання про
визнання його повністю недійсним тому, що визнає право відповідача на 40 %
земельної ділянки. Відповідач ОСОБА_2Купив, в тому числі і ту частину земельної
ділянки, за якою відповідно до ухвали суду визнано право власності за
позивачем, а саме визнано право власності на 60 % частини земельної ділянки, що
складає 15000 грн. За відповідачем ОСОБА_2визнано 40 % частини земельної
ділянки.

Як вбачається з вимог ст. 377 п. 1 ч. 2 ЦК України площа земельної ділянки
і площа житлового будинку повинні відповідати один одному, тобто в даному
випадку позивачу повинно належати 60 % житлового будинку і 60 % земельної
ділянки, а відповідачу ОСОБА_2повинно належати інші їх 40 %.

Дане домоволодіння придбавалось позивачем ОСОБА_1 і
відповідачем ОСОБА_2за договором купівлі-продажу від 26 грудня 1997 року. На
думку позивача, у відповідності до діючого на той час Земельного кодексу
України, ст. 42 ЗК України в редакції 1990 року - площа земельної ділянки, також,
повинна відповідати часткам на будинок. З договору купівлі-продажу земельної
ділянки вбачається, що відповідачі ОСОБА_2і ОСОБА_3 приховали від нотаріуса, що
на цій земельній ділянці знаходиться житловий будинок. Внаслідок
купівлі-продажу земельної ділянки позивач фактично позбавлена права
користування своєю частиною домоволодіння, яке знаходиться на даній земельній
ділянці, тому ОСОБА_1 поставила вимоги про визнання договору

купівлі-продажу земельної ділянки від 13 жовтня 2006 року площею 0,20 га,
що знаходиться в АДРЕСА_1,
укладеним між продавцем ОСОБА_3 і покупцем ОСОБА_2недійсним в розмірі 60 % його
частини та про стягнення з відповідача ОСОБА_2судових витрат.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 збільшила свої позовні вимоги, просила
суд визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,20 га, що
знаходиться в АДРЕСА_1від 13 жовтня 2006 року, укладений між продавцем ОСОБА_3
та покупцем ОСОБА_2., посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного
нотаріального округу Дудкою Г.І., недійсним в розмірі 60 % його частини.
Визнати за нею право власності на 60 % земельної ділянки, а за відповідачем
ОСОБА_2право власності на 40 % земельної ділянки від загальної площі 0,20 га,
що знаходиться в АДРЕСА_1та стягнути з ОСОБА_2на її користь 180 грн. - судових
витрат, покликаючись на те, що відповідно до ст.30 ЗК України в редакції 1990
року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами
переходить у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу, і право власності на
земельну ділянку без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у
договорі відчуження - будівлі та споруди та на ст.42 ЗК України в редакції 1990
року, вказуючи, що площа земельної ділянки, повинна відповідати часткам на
будинок.

Відповідач ОСОБА_2позовних вимог не визнав вказуючи, що позовні вимоги не
можуть бути задоволені з наступних підстав.

Позивач посилається на те, що відповідно до ухвали Черкаського райсуду від 24 березня
2006 року вона є власником 60% садиби по АДРЕСА_1. Між тим, в ухвалі суду йде мова
про те, що за нею визнано право власності на 60% житлового будинку, а не
садиби. Відповідач вважає, що позивач додала до позову підроблену ухвалу суду,
яка не відповідає дійсності. Доказом цього є дата отримання нею ухвали суду,
яка вказана на обкладинці цивільної справи та оригінал дійсної ухвали, який є у
відповідача і надано ним в розпорядження суду. В період шлюбу було куплено не
садибу, а будинок, і на момент купівлі будинку земля вже була 27 лютого 1997
року приватизована на відповідача ОСОБА_3 При укладенні договору
купівлі-продажу будинку позивач знала, що купується лише будинок, так як були
відсутні кошти на придбання землі. На думку відповідача, при укладенні договору
купівлі-продажу землі, нотаріус не виясняв і не повинен був виясняти, чи мається
на цій земельній ділянці будинок і кому він належить. Таким чином, при
розподілі будинку між сторонами йшла мова не про садибу, а про будинок. Договір
купівлі-продажу земельної ділянки був укладений відповідачем з ОСОБА_3 після
розірвання шлюбу з позивачем, тому це майно, на думку відповідача, є відповідно
до ст. 57 ЦК України, його особистою власністю. Відповідач за придбання
земельної ділянки витратив свої особисті кошти, а позивачем навіть не ставиться
питання грошової компенсації йому за частину землі, на яку вона претендує, тому
відповідач просив суд відмовити в задоволенні вимог позивача.

Відповідач ОСОБА_3 в
судові засідання не з'явився, не направивщши заяви про розгляд справи у
його відсутності, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлений
належним чином.

Третя особа приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу
Дудка Г.І. вважає, що вимоги позивача до задоволення не підлягають вказуючи, що
нею посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,20 га, що
знаходиться в селі Руська Поляна і розташована на землях, що знаходяться на
території Руськополянської сільської ради Черкаського району та області у
відповідності до діючого законодавства України. Так, у відповідності зі ст. 203
ЦК України, нею, при посвідченні даного договору були дотримані загальні
вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, тобто 3MiqT
правочину купівлі-продажу не суперечить Цивільному кодексу України і іншим
актам цивільного законодавства, особи які вчиняли правочин мали необхідний
обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і
відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинявся у встановленій законом формі
і був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Згідно ст. 657 ЦК
України договори купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку або іншого нерухомого майна укладаються в

письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню та державній
реєстрації, що і було зроблено, тому порушень п.1 ст. 215 ЦК України вказаних
в позовній заяві позивача ОСОБА_1 допущено не було. В позовній заяві позивачка
ОСОБА_1 посилається на ст. 42 ЗК України в редакції 1990 року, в якій
говориться про порядок розпорядження і використання земельних ділянок
громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної (часткової або
сумісної) власності, але на момент придбанняОСОБА_2 незакінченого будівництвом
жилого будинку 26.12. 1997 року та укладення мирової угоди 24.03. 2006 року
власником земельної ділянки згідно Державного акту на право приватної власності
на земельну ділянку серії НОМЕР_1виданого Руськополянською сільською радою
03.07. 1997 року був ОСОБА_3,
атому посилання на цю статтю ЗК України є безпідставним. Третя особа
вважає, що необхідно посилатись на ст.ст. 18,23,30 цього ж ЗК України, тобто,
придбання земельної ділянки, що перебуває у приватній власності, проводиться за
договором купівлі-продажу, який посвідчується нотаріально, або на ст.120
Земельного кодексу в редакції 2002 року та на ч.2 п.1 ст. 377 ЦК України, а саме
при переході права власності на будівлю і споруду, право власності на земельну
ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_4, відповідача
ОСОБА_2, у відсутності відповідача ОСОБА_3,
який в судові засідання не з'явився, не направивщши заяви про розгляд
справи у його відсутності, хоча про дату, час і місце розгляду справи
повідомлений належним чином, що не є перешкодою для розгляду справи і ухвалення
судового рішення на підставі достатніх наявних у справі доказів і не
заперечення проти цього учасників процесу, третю особу приватного нотаріуса
Черкаського районного нотаріального округу Дудка Г.І., дослідивши матеріали
цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають до
задоволення в повному обсязі з наступних підстав.

У відповідності зі ст.3 ЦПК України звернутися до суду з позовом має право
кожна особа за захистом своїх порушених, не визнаних, або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду вважаючи, що її право у
зв'язку з укладенням 13.10. 2006 року між продавцем ОСОБА_3 та покупцем
ОСОБА_2договору купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,20 га, що
знаходиться вАДРЕСА_1, на якій знаходиться 60% домоволодіння, належного їй на
праві власності згідно судового рішення, порушено, тому порушене право позивача
ОСОБА_1 підлягає судовому захисту відповідно до ст.ст. 16,215 ЦК України.

З пояснень сторін, наявних у справі доказів встановлено, що відповідно до
Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1виданого
Руськополянською сільською радою Черкаського району Черкаської області 03 липня
1997 року на підставі рішення виконавчого комітету Руськополянської сільської
ради Черкаського району Черкаської області від 27 лютого 1997 року №10, ОСОБА_3
був власником земельної ділянки площею 0,20 га, що розташована на території
с.Руська Поляна Черкаського району Черкаської області і її було передано для
будівництва та обслуговування жилого будинку.

26 грудня 1997 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_2, під час
перебування останнього в шлюбі з ОСОБА_1, був укладений договір купівлі-продажу
незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 42%, що знаходиться
вАДРЕСА_1, який було зареєстровано на ОСОБА_2

При вирішенні спору про розподіл майна подружжя та
встановлення порядку користування земельною ділянкою між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 24 березня 2006 року
визнано та затверджено мирову угоду між сторонами, відповідно до якої за
ОСОБА_1 визнано право власності на 60% житлового будинку АДРЕСА_1, а за
ОСОБА_2визнано право власності на 40% житлового будинку АДРЕСА_1 та виділено
сторонам інше майно.

Під час розгляду справи в судовому засіданні сторони відмовились від
вирішення спору в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою,
на якій розташовано домоволодіння, а саме по АДРЕСА_1

13 жовтня 2006 року між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2. був
укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,20 га, що
знаходиться вАДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного
нотаріального округу Дудкою Г.І.

Ст.202 ЦК України
встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та обов'язків. Ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам
суспільства.

Встановлено, що договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом
житлового будинку готовністю 42%, що знаходиться вАДРЕСА_1, був укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2., і зареєстрований на останнього - 26 грудня 1997 року, під
час перебування ОСОБА_2. і ОСОБА_1 в шлюбі. Відповідно до ст.30 ЗК України в
редакції 1990 року, що діяв при укладені зазначеної угоди, при переході права
власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах,
передбачених ст.67 цього Кодексу, і право власності на земельну ділянку без
зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження
- будівлі та споруди, тому суд приходить до висновку, що 26 грудня 1997 року
при купівлі незакінченого будівництвом житлового будинку, у власність подружжя
перейшла і земельна ділянка площею 0,20 га. З наявних у справі доказів
вбачається, що право володіння подружжям ОСОБА_1 вказаною земельною
підтверджується сплатою податку за земельну ділянку, розташовану поАДРЕСА_1
області в період з 1997 року і по даний час відповідачем ОСОБА_2, подружжя
фактично володіло зазначеною земельною ділянкою.

При вирішенні майнового спору 24 березня 2006 року, судом визнано право
власності за ОСОБА_1 на 60 % будинку АДРЕСА_1, а за ОСОБА_2. - на 40%.
Відповідно до ст. 42 ЗК України в редакції 1990 року, площа земельної ділянки,
повинна відповідати часткам на будинок. Суд прийшов до переконання, що при
вчиненні 13 жовтня 2006 року договору купівлі-продажу земельної ділянки не були
дотримані вимоги, передбачені ст.203 ЦК України, оскільки зміст правочину
суперечить актам цивільного законодавства і даний правочин є частково
недійсним, тому визнає договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,20
га, що знаходиться в АДРЕСА_1від 13 жовтня 2006 року, укладений між продавцем
ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Черкаської
районного округу Дудкою Г.І., недійсним в розмірі 60 % його частини. Визнає за
ОСОБА_1 право власності на 60 % земельної ділянки від загальної площі 0,20 га,
що знаходиться вАДРЕСА_1, а за ОСОБА_2право власності - на 40 %.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1
підлягають до стягнення судових витрат в сумі 180 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 30, 42 Земельного кодексу України
в редакції 1990 року, ст.ст.3,16,202,203,215-217 ЦК України, ст.ст. 88,208-209,212-215,218,294,295 ЦПК
України, суд,-

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Визнати   договір   купівлі-продажу   земельної
ділянки   розміром   0,20
га,   що

знаходиться в АДРЕСА_1від 13
жовтня 2006 року, укладений між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_1,
посвідчений приватним нотаріусом Черкаської районного нотаріального округу
Дудкою Ганною Іванівною, недійсним в розмірі 60 % його частини.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 60 % земельної ділянки від загальної
площі 0,20 га, що знаходиться вАДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 40 % земельної ділянки від загальної
площі 0,20 га, що знаходиться вАДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 180 грн. - судових витрат.

Арешт на земельну ділянку вАДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3 відповідно до
укладеного між ним та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2006 року,
накладений по ухвалі Черкаського районного суду Черкаської області від 30
листопада 2006 року - скасувати.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути
подано до апеляційного суду Черкаської області через суд, що його ухвалив,
позивачем, його представником, відповідачем ОСОБА_1 протягом десяти днів з дня
його проголошення, а відповідачем ОСОБА_3, третьою особою з дня отримання його
копії.

Апеляційну скаргу може бути подано протягом двадцяти днів
після подання заяви

про апеляційне оскарження, або протягом строку
передбаченого для подання заяви про

апеляційне оскарження.