Справа №2-1834/2007
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 жовтня   2007 року
Джанкойський міськрайонний суд Автономної Республіки Крим у складі
головуючого - судді   Д'яченко В.І., при
секретарі  Донець М.М.,

за участю
адвокатів ОСОБА_1., ОСОБА_2
.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Джанкой цивільну справу за позовом ОСОБА_3до
ОСОБА_4про визнання права власності на долю квартири, про визначення порядку
права користування житловими приміщеннями у квартирі, про накладення
зобов'язання не перешкоджати користуватися житловими приміщеннями у квартирі та
за зустрічним позовом ОСОБА_4до ОСОБА_3про встановлення факту припинення
шлюбних відносин, визнання права власності на квартиру та визнання особи такою,
що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4про визнання права власності на долю
квартири, про визначення порядку користування житловими приміщеннями у
квартирі, про накладення зобов'язання не перешкоджати користуватися житловими
приміщеннями у квартирі. Позовні вимоги мотивовані наступним: У грудні 1985
року вона, ОСОБА_3, одружилася з відповідачем - ОСОБА_4. Від спільного життя, в
1991 році, народився син- ОСОБА_5. У період шлюбу 19.12.2000 року вона й
відповідач купили квартиру АДРЕСА_1 , договір купівлі - продажу квартири був
оформлений на відповідача, тому що вона в період придбання квартири перебувала
в місті Москва РФ на заробітках, займалася підприємницькою діяльністю.
Після   придбання даної квартири вона і
її син ОСОБА_5 10.10.2001 року прописалися в цій квартирі. Сімейне життя у неї
з відповідачем не склалося й у липні 2004 року шлюб був розірваний. Після
розірвання шлюбу відповідач заявив, що квартира належить тільки йому, тому що
придбана на його гроші. Відповідач поміняв замок на вхідних дверях у квартирі,
не дає їй ключі й не впускає її у квартиру, тим самим перешкоджає їй володіти
користуватися своєю квартирою, тому вона змушена проживати разом з
неповнолітнім сином у своїх знайомих .

Спірну квартиру
вона й відповідач придбали на загальні кошти, спільно провадили ремонт для
спільного проживання, підтримували близькі сімейні відносини, мали спільне
майно, у тому числі перевезене нею в спірну квартиру з міста Красноперекопська,
а також передане нею з міста Москва.

Вважає, що в цьому
випадку відповідач порушує її право на володіння, користування й розпорядження
квартирою, що є спільною сумісною власністю, а у відповідності зі ст.391 ЦК України власник
має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й
розпорядження своїм майном.

Згідно положень
ст.392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається іншими особами.

У відповідності
зі ст. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в
справах по позовах про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995
року, квартира, що є спільною сумісною власністю підлягає розділу в натурі,
якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові або інші приміщення із
самостійними виходами, котрі можуть використатися як окремі квартири, або
можуть бути переустатковані в такі квартири. У противному випадку може бути
встановлений порядок користування приміщеннями у квартирі.

Згідно висновку
будівельно-технічної експертизи передбачений варіант користування квартирою
АДРЕСА_1 , згідно якого виділена кімната № 7 площею 17,9 кв. метрів і кімнати
під №№ 5 і 8 з лоджією, загальною площею 24,9 метра, а для загального
користування визначені коридор, ванна кімната, туалет і балкон.

У цей час вона
проживає спільно зі своїм неповнолітнім сином 16 років і звичайно ж не може
розташовуватися в одній кімнаті із дорослим сином, тому вважає, що за нею та
сином необхідно визнати право користування кімнатами № 5 і № 8, а за
відповідачем - кімнату № 7.

Беручи до уваги
викладене й на підставі ст.ст. 15,16 ч.2 п. 1, 391, 392 ЦК України, ст.60
СК України, просила визнати за нею, ОСОБА_3, право приватної власності на 1/2
частки квартири АДРЕСА_1. Визначити порядок права користування житловими
приміщеннями в спірній квартирі, закріпивши за нею та її сином - ОСОБА_5 у
квартирі АДРЕСА_1 житлову кімнату № 5 площею 13,1 кв.м і кімнату № 8 площею 2,8
кв.м.

Зобов'язати
відповідача не перешкоджати їй, ОСОБА_3, та її синові - ОСОБА_5 в праві
користування житловими приміщеннями в спірній квартирі, зобов'язати відповідача
віддати їм ключі від вхідних дверей і вселити її, ОСОБА_3, та її сина - ОСОБА_5
в спірну квартиру. Закріпити за ОСОБА_4у квартирі АДРЕСА_1  житлову кімнату № 7 площею 17,9 кв.м.

Закріпити за
нею, ОСОБА_3, сином - ОСОБА_5 і ОСОБА_4право загального користування у квартирі
АДРЕСА_1 - коридором № І площею 10,4 кв.м., туалетом № 2 площею 1,7 кв,м.,
кухнею № 3 площею 8.8 кв.м., ванною № 4 площею 2,5 кв.м., шафою № 6 площею 1,5
кв. м., балконом площею 0,7 кв.м., визнавши за нею . і ОСОБА_4. право спільної
сумісної власності на дану площу. Стягнути з ОСОБА_4на її користь держмито й
витрати по оплаті адвокату.

ОСОБА_4
звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3про встановлення факту
припинення шлюбних відносин, визнання права власності на квартиру, визнання
такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням. Позовні вимоги
мотивовані наступним: 12.10.1985 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою
ОСОБА_3 Від цього шлюбу у них є син - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 1998 року шлюбні
відносини між ними були припинені. Відповідачка проживала в м. Москва РФ з 1997
року із іншим чоловіком у цивільному шлюбі, а він проживав із сином. Спільне
господарство не вели, ніяких взаємних прав і обов'язків один перед однім не
мали. З моменту припинення шлюбних відносин вони не припинили спілкування один
з одним, тому що мали загальну дитину, і мали обов'язки по його втриманню й
вихованню. 13.07.2004 року офіційно шлюб між ними був розірваний.

19.12.2000р.,
він за особисто йому приналежні кошти, за договором купівлі-продажу придбав
квартиру розташовану за адресою АДРЕСА_1.

В 2001 році він
на прохання відповідачки прописав її у квартирі, тому що їй була необхідно
наявність реєстрації для можливості виїзду за кордон. Фактично відповідачка
ніколи у квартирі постійно не проживала, а зупинялася лише коли приїжджала
провідати сина. Відповідачка вже більше трьох років відсутня у квартирі.

Відповідно до ч.
б ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною .    власністю дружини, чоловіка майно, придбане
нею, їм за час їх окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних
відносин. У цей час від установлення факту припинення шлюбних відносин залежить
виникнення, зміна й припинення їх майнових прав, а саме виникнення права
власності на спірну квартиру.

Просив
встановити факт припинення шлюбних відносин між ним, ОСОБА_4, і   ОСОБА_3 в період з 1998 року по
13.07.2004року;

визнати за ним,
ОСОБА_4, право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування житловим приміщенням - квартироюАДРЕСА_1.

Заслухавши
сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_3підлягають відмові в
задоволенні, позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню. Суд виходить
з наступного: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрований шлюб 12 жовтня 1985 року. Від
спільного проживання мають сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

У жовтні 1997 року ОСОБА_3 виїхала в м.
Москву з метою працевлаштування, де стала проживати в фактично шлюбних відносинах
з іншим чоловіком. Із цього моменту між сторонами сімейні відносини фактично
були припинені. В 1998 р. за запрошенням ОСОБА_6. ОСОБА_4. також поїхав у м.
Москву з метою працевлаштування. Однак, разом з позивачкою він не проживав,
спільного господарства вони не вели. У засіданні суду ОСОБА_3. ці факти не
заперечувала. Так само ці факти підтвердив у своїх поясненнях суду їхній син.
-ОСОБА_5, що також пояснив, що у зв'язку з окремим проживанням батьків,
він      періодично проживав те з
матір'ю, то з батьком , характеризував відносини батьків не подружніми, а
дружніми.

Свідки ОСОБА_7.
та ОСОБА_8. пояснили, що у 1997 році їздили у місто Москва, де півмісяця
проживали у ОСОБА_3, котра проживала у фактично шлюбних відносинах з іншим
чоловіком. Свідок ОСОБА_9. пояснила, що про припинення шлюбних відносин між
ОСОБА_3. та ОСОБА_4. їй стало відомо від онука - ОСОБА_5, у 1999 році, котрий
їй розповів, що у м. Москва ОСОБА_3. проживала з іншим чоловіком - ОСОБА_10.

Зазначені
обставини, а також пояснення ОСОБА_4. що він та ОСОБА_3. підтримували
взаємовідносини заради того, щоб обом мати рівні можливості по вихованню та
утриманню сина, що не заперечувала й ОСОБА_3., підтверджують ставлення ОСОБА_4.
до приїздів у місто Джанкой ОСОБА_3. як до прийняття участі у створенні
належних умов для проживання й навчання у школі сина на той період.

19.12.2000 року,
тобто у той час, коли були фактично були припинені шлюбні відносини, за
договором купівлі-продажу ОСОБА_4. за власні гроші, за гроші своїх батьків, та
зайняті гроші купив квартиру АДРЕСА_1, а 10.01.2001 року ним зареєстроване
право власності на зазначену квартиру в МБТІ міста Джанкоя.

Ставши власником
зазначеної   квартири   ОСОБА_4., по згоді, разом    з ОСОБА_3. створили необхідні життєві умови для проживання та навчання
неповнолітнього сина ОСОБА_5,
який проживав з ним протягом двох років, а саме в 2002-2004роках, навчався
в школі №2 міста Джанкоя і перебував на повному утриманні батька, тобто сумісно
робили ремонт в зазначеній квартирі, що підтвердили в суді і ОСОБА_3..

Рішенням
Джанкойського міськрайонного суду від 26 травня 2004 року шлюб між сторонами
був розірваний, а рішенням Джанкойського міськрайонного суду від 16 вересня
2004 року з ОСОБА_4. на користь ОСОБА_3.
стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_5.
Матеріалами справи підтверджено, що ініціатором розірвання шлюбу була
ОСОБА_3., яка й
склала текст позовної заяви, де зазначила про те, що шлюбні відносини між нею
та чоловіком були припинені у 1998 році. Проте, у зв'язку з тим, що ОСОБА_3. на
час звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу не мала ідентифікаційного
номеру, позовну заяву було оформлено від імені ОСОБА_4., який і підписав її.

Посилання
ОСОБА_3. на те,
що квартира була придбана й на гроші, котрі були одержані від продажі квартири
у місті Красноперекопськ, на гроші, котрі вона заробляла у м.Москва Р.Ф., не
знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. За договором купівлі -
продажу від 19 грудня 2000 року ОСОБА_4. придбав, а ОСОБА_11., що діяв від
імені ОСОБА_12., продав квартируАДРЕСА_1 за 7150 грн. А згідно договору купівлі
- продажу від   24 вересня 2001 року
ОСОБА_4. продав, а ОСОБА_13 купила квартиру АДРЕСА_2 за 7000 грн. З пояснень
ОСОБА_4. слідує, що з отриманої суми від продажу квартири ум. Красноперекопськ
він зробив оплату по боргам за комунальні послуги - 2176 грн., понад 200грн.
затратив на оформлення правовстановлюючих документів на квартиру у зв'язку з
приватизацією, по оплаті держмита, а решту витратив на утримання сина. Дану
обставину ОСОБА_3. не
оспорювала. . Будь - яких доказів того, що ОСОБА_3. давала ОСОБА_4.
гроші на придбання спірної квартири, суду не надано.

Згідно пункту 6
статті 57 Сімейного кодексу України суд може визнати особистою приватною
власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їх окремого проживання
у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Пунктом 9
Постанови Пленуму Верховного Суду України №316 від 12.06.1998 року, зазначено :
вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить
виходити з того, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період
шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності
(крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при
фактичному припиненні шлюбу).

Проаналізувавши
докази, добуті при розгляді справи, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_4. купив
квартиру АДРЕСА_1 в зазначений період фактичного припинення шлюбних відносин з
ОСОБА_3., а також за кошти, котрі не належали ОСОБА_3.. Таким чином, квартира
АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_4., тому положення ст.. 60 СК України
стосовно даної квартири на ОСОБА_3.
не поширюються .

Судом також
встановлено, що ОСОБА_3.
з неповнолітнім сином Назаром
будучи зареєстрованим (прописаними) по спірній квартирі, постійно
проживають у м. Москва РФ,
де ОСОБА_3. працює,
а її син ОСОБА_5 навчається в загальноосвітній школі . Тобто не проживання
ОСОБА_3. і
водночас зазначення її зареєстрованими в даній квартирі заважає ОСОБА_4 .
розпоряджатися належнім йому майном -. квартирою АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст.  10,11,57,60, 208-209, 212-218 ЦПК України ст. ст. 57 С.К.України, ст.. 71, 72 ЖК
України, ст.,316 - 318, 321,325 ЦК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_3
відмовити в задоволенні позовів до ОСОБА_4про визнання права власності на долю
квартири, про визначення порядку права користування житловими приміщеннями у
квартирі, про накладення зобов'язання не перешкоджати користуватися житловими
приміщеннями у квартирі..

Задовольнити
позов ОСОБА_4до ОСОБА_3про встановлення факту припинення шлюбних відносин,
визнання права власності на квартиру та визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.. Встановити факт   припинення шлюбних відносин між ОСОБА_4та
ОСОБА_3 в період з грудня 1998 року  по
13 липня 2004 року. Визнати за ОСОБА_4право власності на квартиру АДРЕСА_1.
Визнати  ОСОБА_3 такою,  що
втратила право  користування
житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_3на користь
ОСОБА_4його затрати по оплаті мита в дохід держави при подачі зустрічного
позову в сумі 320 грн. та 30 грн. на інформаційно - технічне забезпечення при
розгляді справи в Джанкойському міськрайонному суді, а всього - 350 грн.

Рішення може
бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим через Джанкойський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням
після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до
апеляційної інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України. Рішення надруковане
суддею в нарадчій кімнаті.