Головуючий 1 інстанції   Чернишов
Справа №  22ц-4745,  2007р. Доповідач Курило В.П.
УХВАЛА Іменем України

27 листопада 2007 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П. суддів  Санікової
О.С., Шамрило Л.Г. при секретарі Степаненко В.Б.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов"янського міськрайонного суду Донецької області від 11
квітня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_4, за участю третіх осіб Державної
виконавчої служби в Слов"янському районі Донецької області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на частку жилого
дому та виключення майна з акту опису та арешту,

ВСТАНОВИВ:

До Апеляційного суду Донецької області надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1
на рішення Слов"янського міськрайонного суду Донецької області від 11 квітня 2007 року, яким в задоволені позовних вимог
ОСОБА_1 про визнання права власності на частину
жилого будинку і виключення майна з акту опису та арешту
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ставить питання про скасування рішення суду
з ухваленням нового рішення про задоволення позовних
вимог, посилаючись на те, що суд не повно з"ясував обставини по
справі, встановленим доказам дав неправильну правову оцінку, неправильно
вирішив спір. Суд не врахував, що вона з 1999 року проживала з власником будинку однією сім"єю, мала з ним єдиний
сімейний бюджет, і на спільні кошти був куплений спірний жилий будинок.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що 19 квітня 2001 року ОСОБА_1 і ОСОБА_4 вступили у юридичний шлюб. Вироком Слов"янського міськрайонного суду
Донецької області від 21 березня 2005 року ОСОБА_4 був засуджений за
злочин, передбачений ст. 286 ч.2 КК України. За
цим же вироком з засудженого на користь потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто
на відшкодування шкоди більше, ніж 60000грн.

На виконання зазначеного вироку суду Державною виконавчою службою у Слов"янському районі було відкрито виконавче
провадження. 20 лютого 2006 року державним виконавцем було складено акт опису
та арешту майна боржника, зокрема описано та накладено арешт на жилий
будинок АДРЕСА_1 з надвірними будовами : сараєм, гаражем, льохом.

2

Звертаючись в суд з позовом про визнання права власності на частину жилого будинку і виключення цієї частини з акту опису та арешту
будинку, позивачка посилалась на те, що з 1999 року проживає з
відповідачем однією сім"єю, вела з ним господарства, мала єдиний сімейний бюджет, працювала і за спільні кошти у 2000 році
придбали спірний жилий будинок. Тому їй
належить право власності на половину жилого будинку.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з
того, що вказані позовні вимоги не грунтуються на законі.

Такий висновок суду першої
інстанції є правильним.

Судом встановлено, що сторони дійсно перебувають у шлюбних відносинах з
1999 року, але шлюб зареєстрували лише 19 квітня 2001 року.

На той час діяв Кодекс законів про шлюб та сім"ю України в редакції
1969 року. І суд першої інстанції зробив правильний
висновок про те, що правовідносини між сторонами регулюються саме цим
Законом.

У квітні 2000
року за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 став власником спірного жилого
будинку.

Відповідно до ст. 22 КпЩС України в редакції Закону 1969 року спільною власністю є майно, що нажите подружжяде за час шлюбу.
Кожному з подружжя належать рівні права володіння, користування
і розпорядження цим майном.

Встановивши, що сторони по справі на час придбання спірного жилого будинку
не перебували у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції зробив правильний
висновок про те, що право власності на
половину жилого дому у позивачці не виникло навіть з врахуванням того, що на час укладання ОСОБА_4 договору купівлі-продажу сторони
підтримували фактичні шлюбні відносини.

Відповідно до ст. 17 Закону України „Про власність", що діяв на час
виникнення правовідносин між сторонами,
спільним майном громадян , придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї*, є їх спільною власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Перевіряючи доводи позивачки про те, що спірний жилий будинок є результатом
їх з чоловіком спільної праці, суд встановив, що на
час укладання договору купівлі-продажу жилого будинку між сторонами не
укладалось письмових угод про створення спільної власності на жилий будинок. Крім того, позивачка не довела в суді факту
участі у придбанні жилого дому. За таких умов суд зробив
правильний висновок про недоведеність
позовних вимог ОСОБА_1 Доводи позивачки про те, що суд встановленим доказам дав неправильну оцінку і необгрунтовано
не прийняв до уваги пояснення ОСОБА_4
безпідставні. Суд першої інстанції в межах своїх повноважень, що надані йому ст. 212 ЦК України, дав оцінку наданим сторонами доказам і в рішення
привів переконливі мотиви, з яких він не прийняв
до уваги певні докази.

Той факт, що позивачка приймала участь у будівництві дворових споруд, які
були збудовані за час юридичного шлюбу з ОСОБА_1, не
свідчить про наявність у неї права власності на частину спірного
жилого будинку. Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 своєї постанови від 4 жовтня 1991 року №7 „Про практику
застосування судами законодавства, що регулює
право приватної власності громадян на жилий
будинок" інші особи, що брали участь у будівництві жилого будинку (його
купівлі) не на підставі угоди про створення
спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування
своїх затрат на будівництво (купівлю-продаж), якщо допомогу забудовнику на
будівництво (купівлю будинку), вони надавали не безоплатно.

Таке ж саме право за цих умов належить членам сім'ї' власника жилого
будинку, якщо вони брали участь лише у будівництві підсобних будівель ( літньої
кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт
жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК України
обов"язок.

3

Як встановив суд, позивачка позовні вимоги про відшкодування її витрат на будівництво
підсобних будівель не заявляла.

Доводи позивачки
про те, що вона під час юридичного шлюбу разом із відповідачем добудувала до будинку нежиле приміщення, яке вона
використовувала у якості павільйону
для здійснення підприємницької діяльності, не можуть бути підставою для
скасування рішення суду. Як встановив суд апеляційної інстанції прибудова -
нежиле приміщення, яке в порядку
передбаченому законом не було місцевою радою прийняте в експлуатацію. Тому суд
першої інстанції зробив правильний висновок про те, що така прибудова не може сприяти виникненню у позивачки
права власності на частину жилого будинку.

Рішення суду відповідає вимогам
закону і підстав для його скасування не має.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального законодавства, що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо
визнає, що воно ухвалене з додержанням норм матеріального чи процесуального
законодавства.

Керуючись ст.ст. 304, 307,308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу відхилити. Рішення Слов"янського міськрайонного суду
Донецької області від 11 квітня 2007 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з часу її
проголошення і може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Верховного суду України протягом двох місяців з дня
проголошення ухвали суду апеляційної інстанції.