Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26"
вересня 2007 р.                        Солом'янський
районний суд м.  Києва в складі:

головуючого
судді                           Оксюти
Т.Г.

при
секретарі                                   Богуславець
І.А.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1,  яка діє у тому числі як
представник малолітньої ОСОБА_2до ОСОБА_3про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди заподіяної внаслідок злочином,
-

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернувся з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної
шкоди завданої внаслідок злочину і просить стягнути з відповідача щомісячне
відшкодування в сумі - 456 грн. до поновлення працездатності,  а також моральну шкоду в розмірі 200 000, 00
грн.

Свій
позов обґрунтовує тим,  що 10 січня 2005
року близько відповідач,  керуючи
автомобілем на вул.  Грінченка,  в місті Києві,  не вибрав безпечну швидкість,  не впорався з керуванням,  внаслідок чого здійснив наїзд на позивача та
її малолітню дитину - доньку ОСОБА_7,
завдавши позивачу тілесних ушкоджень та спричинивши їй моральну шкоду.

Зазначає,  що дорожньо-транспортна пригода сталася
внаслідок порушення відповідачем Правил дорожнього руху України.

В
результаті вказаного зіткнення позивач зазнала тілесних ушкоджень, отримала
інвалідність,  позбавлена можливості
вести повноцінне життя,  працювати.

Позивач
зазначає,  що внаслідок протиправних дій
відповідача їй було завдано значної моральної шкоди,  яка полягає у фізичних та душевних
стражданнях,  пов'язаних з протиправною
поведінкою щодо неї .особисто та її дитини. Завдану їй моральну шкоду позивач
оцінює у сумі 200 000, 00 грн.

Представник
позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач
ОСОБА_3в судове засідання в судовому засіданні позов визнав частково.
Пояснив,  що дійсно він є винним у
скоєнні ДТП,  яке завдало фізичних та моральних страждань позивачу.
Однак зауважив,  що він намагався всіма
можливими способами допомогти позивачу швидше одужати,  оплачував медичні витрати,  передавав їй кошти на лікування та в якості
матеріальної компенсації. Зазначив,  що
всього в якості компенсації ним було виплачено позивачу 3.600 доларів США,
які він позичив у борг. Не згоден із сумою заявлених
вимог,  оскільки вважає їх
необгрунтованими.

Суд,
вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вислухавши
свідків,  дослідивши матеріали справи,
вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до
норм чинного законодавства,  вважає,  що позов підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Відповідно
до ч. 2  ст. 286 КК України,  порушення правил безпеки дорожнього руху або
експлуатації транспорту особою; яка керує транспортним засобом, що спричинило
смерть потерпілого або заподіяло тяжке тілесне ушкодження,  - караються позбавленням волі

2

на строк від трьох до восьми
років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до
трьох років або без такого.

Як
вбачається з Постанови Солом'янського районного суду міста Києва від 22.05.2005
року,  ОСОБА_3ІНФОРМАЦІЯ_1.н. було
звільнено від кримінальної відповідальності за його звинуваченням за  ст. 286 ч. 2 КК України на підставі Закону
України «Про амністію»,  оскільки на
момент набрання чинності цим законом обвинувачений мав на утриманні двох
неповнолітніх дітей. Провадження по справі закрито,  (а. с.
13)

Таким
чином у відповідності до  ст. 61 ЦПК
України вина відповідача у скоєнні ДТП
є доведеною.

Згідно
Виписки із медичної карти позивача зробленої відділенням політравми Київської
міської клінічної лікарні №17 від 02.02.2005 року,  ОСОБА_1. поступила у відділення 10.01.2005
року із діагнозом : Закрита черепно мозкова травма,  забій головного мозку,  субарахноідальний крововилив,  лінійний перелом у потиличній ділянці
справа,  закритий уламковий перелом
кісток правої гомілки із зміщенням уламків,
перелом сідничної та лонної кісток справа,  перелом 3-4 рёбер справа,  забійна
рана м'яких тканин голови. (а. с.  8)

Встановлено,
що позивач у зареєстрованому шлюбі не перебуває, має доньку ОСОБА_2ІНФОРМАЦІЯ_2
народження,  яка проживає разом з нею у
гуртожитку,  (а. с.  5)

Згідно
Виписки із медичної карти малолітньої доньки позивача зробленої Київською
міською лікарнею «Охматдит» від 13.01.2005 року,  ОСОБА_2
поступила у відділення 10.01.2005 року із діагнозом : Закрита черепно
мозкова травма,  струс головного
мозку,  забій грудного та поясничного відділу
хребта,  (а. с.  7)

Згідно
довідки МСЕК від 12.07.2006 року,
ОСОБА_1була встановлена 2 група інвалідності до 01.08.2007 року. (а.
с.  24)

Згідно
довідки МСЕК від 12.07.2007 року,
ОСОБА_1була встановлена 2 група інвалідності до 01.08.2008 року. Згідно
висновку про умови та характер праці вона може працювати у спеціально створених
умовах. Рекомендовано відновлювальне лікування,
(а. с.  169)

Згідно
довідок відділення політравми Київської міської клінічної лікарні №17 від
05.04.2007 року та 06.06.2007 року позивачу рекомендовано пересуватись на
милицях без навантаження на пошкоджену ногу. (а. с.  170)

Згідно
трудової книжки позивача,  вона звільнена
з посади офіціанта їдальні Адміністративно господарчого управління центрального
апарату Міністерства Оборони України за власним бажанням на підставі  ст. 38 КЗпП (у зв'язку з інвалідністю другої
групи). До звільнення позивач отримувала середньомісячну заробітну платню - 456
грн. (а. с.  31)

Встановлено,  що на даний час позивач не працює,  єдиним джерелом доходу для є пенсія по
інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам 2 групи.

Допитана
у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4,
пояснила,  що вона є рідною
сестрою позивача. В даний час її сестра ніде не працює,  може пересуватись тільки за допомогою
палички,  проживає з хлопцем на ім'я
ОСОБА_8. Про участь відповідача у лікуванні сестри та про передачу ним коштів
її співмешканцю їй нічого не відомо.

Допитана
у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5,
пояснила,  що вона є рідною
сестрою позивача. Зазначила,  що з перших
годин трагедії і до теперішнього часу всіляко допомагає своїй хворій
сестрі,  натомість відповідач жодної
участі у лікуванні позивача не приймав,
від зустрічей з нею відмовлявся. Через деякий час,  відповідач прийшов відвідати позивача та
приніс гроші в сумі 430 грн.,  за
отримання яких вимагав розписку. Коли вона та її хвора сестра неодноразово
звертались до відповідача з проханням допомогти,  то завжди отримували відмову.

Допитаний
у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6,
пояснив,  що він є товаришем
відповідача і був присутній на кількох зустрічах,  на яких останній передавав людині на ім'я
ОСОБА_8,  кошти на лікування позивача.
Зазначив,  що двічі

3

відповідач передав
кошти у сумі 1.000 доларів США,  а всього наскільки йому відомо на лікування позивача було
передано близько 4.000 доларів США.

Встановлено,  що 09.07.2005 року позивач написала розписку
відповідачу про отримання нею 430 грн.,
у якості коштів на лікування,  (а.
с.  32)

Суд
критично ставиться до тверджень відповідача та показів свідка ОСОБА_6.,  щодо передачі позивачу коштів у сумі 3.600
доларів США,  як стверджує відповідач,  оскільки зібраними по справі доказами
підтверджується лише факт передачі коштів позивачу у сумі 430 грн.

Що
стосується тверджень про неодноразову передачу коштів особі на ім'я
ОСОБА_8,  який нібито знаходиться у
фактичних шлюбних стосунках з позивачем,
то суд не може взяти їх до уваги як належний доказ оскільки встановити
будь які дані стосовно даної особи не є можливим.  Як стверджує представник позивача,  яка є її рідною сестрою,  така особа дійсно певний час проживала з
позивачем,  однак на даний час відомостей
про неї немає.

Відповідно
до ч. 2 п. 1  ст. 22 ЦК України,  збитками визнаються витрати,  які особа зазнала у зв'язку із знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати,  які
особа зробила або мусить зробити для відновлення.

Відповідно
до ч.1  ст. 1166 ЦК України,  майнова шкода,  завдана неправомірними рішеннями,  діями чи бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи,  а
також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи,  відшкодовується в повному обсязі особою,  яка її завдала.

Зі
змісту  ст. 1177 ЦК України
випливає,  що майнова шкода,  завдана майну фізичної особи внаслідок
злочину,  відшкодовується   особою,
яка вчинила злочин.

Відповідно
до ч. 2  ст. 1187 ЦК України,  шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки,  відшкодовується особою,  яка на відповідній правовій підставі володіє
транспортним засобом,  утримання якого
створює підвищену небезпеку.

Згідно
п. 1 ч. 1  ст. 1188 ЦК України, шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Вина
відповідача у скоєнні ДТП
доведена і підтверджується матеріалами кримінальної справи,  поясненнями представника позивача,
відповідача, який не заперечує своєї вини та постановою Солом'янського суду від
22.08.2005 року,  що були досліджені в
судовому засіданні.

Пленум
Верховного суду України у Постанові „Про практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992 року (із
змінами та доповненнями) роз'яснює,  що
розглядаючи позови про відшкодування шкоди,
суди повинні мати на увазі,  що
шкода,  заподіяна особі і майну
громадянина,  підлягає відшкодуванню в
повному обсязі особою,  яка її
заподіяла,  за умови,  що дії останньої були неправомірними,  між ними і шкодою є безпосередній причинний
зв'язок та є вина зазначеної особи,  а
коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки,  незалежно від наявності вини.

Зі
змісту вищевказаної постанови вбачається,
що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична
особа або громадянин,  що здійснюють
експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності,  повного господарського відання,  оперативного управління або з інших підстав
(договору оренди,  довіреності тощо).

Таким
чином суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3., який керував
автомобілем,  внаслідок чого позивач
поніс значні матеріальні збитки,  є
єдиною винною особою дії якої призвели до ДТП,  а тому суд приходить до висновку,  що з нього повинно бути стягнуто суму
матеріального збитку заподіяного позивачу.

Розмір
відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог,  характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду,
фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних
наслідків.

Відповідно
до ч. 1  ст. 1195 ЦК України,  фізична або юридична особа, яка завдала шкоди
каліцтвом фізичній особі,  зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток (дохід),
втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної
працездатності,  а також відшкодувати
додаткові витрати,  викликані
необхідністю посиленого харчування,

4

санаторно -
курортного лікування,  придбання ліків,  протезування,
стороннього догляду тощо.

Таким
чином,  суд приходить до висновку,  що відповідач має відшкодувати позивачу
заробіток (дохід) у сумі 456 грн. щомісяця,
втрачений нею внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної
працездатності з часу втрати нею працездатності, а саме з 10.01.2005 року і до
її поновлення.

Відповідно
до положень  ст. ст. 23, 1167 ЦК України позивач
має право на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення його прав. В даному випадку моральна шкода
полягає у фізичних та душевних стражданнях,
які позивач зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо до неї
особисто,  та у душевних стражданнях,  які вона зазнала при цьому. При цьому,  моральна шкода відшкодовується грішми,  майном або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру
правопорушення,  глибини душевних
страждань,  ступеня вини відповідача,  який завдав моральної шкоди,  якщо вина є підставою для відшкодування,  а також з урахуванням інших обставин,  які мають істотне,  значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від
майнової шкоди,  яка підлягає
відшкодуванню,  та не пов'язана з
розміром цього відшкодування.

У
судовому засіданні встановлено,  що
позивачу було завдано моральної шкоди,  а
тому з урахуванням перенесених моральних страждань суд вважає за можливе
стягнути на користь позивача відшкодування цієї шкоди.

Оцінюючи
зібрані по справі докази,  суд дійшов
висновку,  що позивач довела,  що шкода була заподіяна відповідачем,  а тому він повинен відшкодувати позивачу
моральну шкоду. При цьому суд вважає,  що
вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому
задоволенню у сумі 10.000 грн.

Згідно
вимог  ст. ст. 27,  28,
29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення
сторін і третіх осіб,  показання свідків,
письмові докази,  речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази,  які мають значення для справи. Обставини,  які за законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування,  не можуть
підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести
ті обставини,  на які посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

За таких
обставин суд дійшов висновку,  що позивач
довів ті обставини,  на які
посилався,  як на підставу своїх позовних
вимог.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.  ст.
57,  59,  60,
62,  64,  84,
88,  212,  213,
214,  215 ЦПК України,   ст. ст. 22,
23,  1167,  1172,
1187,  1192,  1195 ЦК
України,  Постановами Пленуму
Верховного суду України № 6 від № 6 від 27.03.2003 року „Про практику розгляду
судами справ за позовами про відшкодування шкоди (з подальшими змінами) та № 4
від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (із подальшими змінами),  Методикою товарознавчої експертизи,  суд -

ВИРІШИВ:

Позов
ОСОБА_1,  яка діє у тому числі як
представник малолітньої ОСОБА_2до ОСОБА_3про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди заподіяної внаслідок злочином -задовольнити частково.

Стягнути
на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1оку народження, проживаючого -АДРЕСА_1, працюючого ДП
«Укроборонсервіс»,  головний
спеціаліст,  - втрачений заробіток
(дохід) у сумі 456 грн. щомісяця,
починаючи з 10.01.2005 року до 01.08.2008 року та моральну шкоду у сумі
-10.000 грн.

В решті позовних
вимог відмовити.

Рішення
може бути оскаржено на протязі двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження,  яка подається в десятиденний
термін з дня проголошення рішення.