Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14
вересня 2007 року                                                   Криворізький
районний суд

Дніпропетровської
області в складі:

головуючого
судді                                                       Савіної
Г.О.

при
секретарі                                                               Дзиговській
Т.Б.

за
участю:

позивача                                                                      ОСОБА_1

представника
позивача                                              ОСОБА_2

представника
відповідача                                          Парасочкіна
Ю.П.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.  Кривий Ріг цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до приватного підприємства "АСГАРД" про поновлення строку на
звернення до суду з позовом про поновлення на роботі,  про визнання звільнення з роботи
незаконним,  про поновлення на
роботі,  про стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного прогулу,
про стягнення середньої заробітної плати за затримку виплати
розрахункових при звільненні,  про
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

05.06.2006
року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного підприємства
"АСГАРД" про зміну формулювання звільнення з посади,  про стягнення заборгованості по заробітній
платі,  про стягнення заробітної плати за
час затримки розрахунку,  про
відшкодування моральної шкоди.

Надалі
від частини позовних вимог позивачка відмовилася,  а саме від задоволення вимог щодо стягнення
заборгованості по заробітній платі,  у
зв'язку з чим ухвалою суду від 08.11.2006 року провадження по справі у цій
частині позову було припинено,  іншу
частину позовних вимог було змінено,  в
останнє 25.07.2007 року.

В
позовній заяві від 25.07.2007 року ОСОБА_1 посилалася на те,  що наказом № 19 від 29.12.2003 року ПП
"АСГАРД" її було прийнято до відповідача на посаду майстра
безстроково,  про що 01.01.2004 року в її
трудову книжку було внесено відповідний запис.

25.12.2003
року на підставі укладеного між нею та ПП "АСГАРД" контракту її було
прийнято на посаду маляра-штукатура,  проте з приводу цього ніякого запису в її трудову книжку
відповідачем внесено не було. До червня 2005 року вона виконувала роботу маляра-штукатура.

Оскільки
вона вважала,  що прийнята на роботу
насамперед на посаду майстра,  то з
червня 2005 року стала вимагати від керівника підприємства надати їй роботу
майстра,  в чому їй неодноразово було
відмовлено,  тому 29.06.2005 року вона
надала керівнику заяву про надання їй відпустки,  однак наказом за № 44 від 07.07.2005 року її
було звільнено з роботи за прогули.

Цей
наказ позивачка просила визнати незаконним,
оскільки прогули,  як
майстер,  вона не здійснювала,  в наказі не конкретизовано прогули було
здійснено нею як майстром чи маляром-штукатуром.

Відповідно
табелю виходу на роботу за червень 2005 року прогули їй проставлено з 17 по ЗО
червня 2005 року як маляру-штукатуру,  тому вона вважає,  що її було звільнено за прогули з посади маляра-штукатура,  на яку її було прийнято по контракту.

Оскільки її було звільнено з посади майстра за  ст.  40
п. 4 КЗпП України,  однак як майстер
прогулів на роботі допущено нею не було,
тому позивачка просила поновити її на роботі в ПП "АСГАРД" на
посаді майстра,  стягнути з відповідача
на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.07.2005 року по
04.07.2007 року у розмірі 8400 гривень,
виходячи із середнього заробітку за місяць,  що становив 350 гривень 00 коп.

ОСОБА_1
просила поновити пропущений нею строк для звернення до суду з позовом про
поновлення на роботі,  визнавши причини
пропуску поважними,  тому що після її
незаконного звільнення вона залишилася без роботи,  не працював і її чоловік. Матеріальне
становище було дуже складне,  грошей не
було і вона не мала можливості звернутися до адвоката за юридичною допомогою.
Наприкінці 2005 року вона зверталася за допомогою до прокуратури з приводу її
незаконного звільнення,  але їй було
рекомендовано звернутися з цим питанням з позовом до суду,  що вона своєчасно не зробила,  оскільки не мала грошей на адвокатів.

Після
звільнення з посади майстра відповідач в порушення вимог  ст.
116 КЗпП України не виплатив позивачці розрахункові,  що становили 971, 63 гривні,  з яких 584 гривні -заборгованість по
заробітній платі,  387, 63 гривні -
відпускні. Вона неодноразово вимагала від відповідача виплатити їй розрахункову
суму,  однак з вини відповідача розрахунок
було зроблено лише 05-06 липня 2006 року,
тому позивачка просила стягнути з відповідача на її користь середній
заробіток за весь час затримки розрахунку з моменту її звільнення по день
виплати розрахункових,  тобто з
04.07.2005 року по 05-06 червня 2006 року,
що становить 4200 гривень,
виходячи з середнього заробітку 350 гривень в місяць.

Позивачка
просила стягнути з відповідача 15000 гривень на її користь на відшкодування
моральної шкоди,  оскільки незаконним
звільненням,  несплатою їй розрахункових,  відповідач спричинив їй моральні
страждання,  душевні хвилювання. Вона
була змушена принижуватися перед відповідачем,
вимагаючи виконати її законні вимоги,
з цього приводу загубила віру в справедливість та довіру в людей.
Невиплата розрахункових та затримання їх виплати протягом року негативно
відобразилося на матеріальному становищі її сім'ї,  вона не змогла оздоровити двох малолітніх
дітей,  задовольнити їх нормальні життєві
потреби,  що порушило їх звичний уклад
життя та завдало їй на довгий час моральні страждання.

У
судовому засіданні позивачка та її представник викладені позовні вимоги
підтримали та просили задовольнити їх у повному обсягу.

Представник
відповідача позов не визнав,  посилаючись
на те,  що їх підприємство займається
лише будівельно-ремонтними роботами,
згідно штату посади майстра не має. ОСОБА_1 було прийнято на посаду маляра-штукатура,  яку вона і виконувала до 17.06.2005 року. При прийомі її
на роботу позивачка умовила керівника зробити запис в трудовій книжці про
те,  що вона працює на підприємстві
майстром,  оскільки це їй необхідно для
подальшого працевлаштування на більш кваліфіковану та вищеоплачувану роботу.

Постійних
працівників на підприємстві троє: директор,
інженер і секретар,  всі
інші,  в тому числі і позивачка,  приймалися на роботу по контракту на короткий
термін часу,  тому із ОСОБА_1 було заключено контракт,  який вона підписала і згідно якого виконувала
обов'язки маляра-штукатура
і отримувала за це заробітну плату.

В липні
2005 року позивачка при виконанні малярних робіт допустила брак в роботі,  керівник зобов'язав її усунути недоліки,  але вона з 17.06.2005 року не стала виходити
на роботу. 21,  24,  30 червня 2005 року позивачці було направлено
повідомлення з тим,  щоб вона з'явилася
на роботу і надала пояснення щодо невиходу на роботу,  проте ОСОБА_1 продовжувала здійснювати
прогули,  тому наказом від 04.07.2005
року її на законних підставах було звільнено з роботи за  ст.  40
п. 4 КЗпП України. Представник відповідача просив відмовити позивачці в
поновленні на роботі ще й тому,  що
посада майстра в підприємстві відсутня та з причини пропуску нею строку для
звернення до суду з цим позовом,
визнавши цей пропуск без поважних причин. За таких підстав вважає,  що позов в частині стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає і просив суд відмовити
позивачці в його задоволенні.

Не
визнаючи позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки
розрахунку та на відшкодування моральної шкоди в будь-якому розмірі,  представник відповідача пояснив,  що керівництво неодноразово по телефону
викликало позивачку за одержанням належних їй документів та розрахунку з
нею,  однак вона навмисно не приходила на
підприємство за грошима і це розцінює як її мету безпідставно отримати додаткову
компенсацію. Оскільки розрахунок своєчасно не було зроблено з вини
позивачки,  звільнено її було з
додержанням усіх вимог закону,  права і
законні інтереси позивачки підприємством порушено не було,  тому представник відповідача просив відмовити
в позові в частині стягнення 4200 гривень за затримку розрахунку та 15000
гривень на відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши
пояснення сторін,  оцінивши надані ними
докази та заперечення,  суд дійшов
висновку,  що позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Згідно
статуту приватного підприємства "АСГАРД" підприємство засновано на
приватній власності його власника з правом найму працівників (п. 4.1 р IV) (а.с.  160).

25.12.2003
року між ПП "АСГАРД" в особі директора та ОСОБА_1 було заключено трудовий
контракт,  за яким позивачку було
прийнято на роботу без випробувального строку на посаду (професію) оздоблювача
за кваліфікацією маляр-штукатур з 01.01.2004 року безстроково (а.с.  153-155).

Наказом за № 19 від 29.12.2003 року того ж директора підприємства ОСОБА_1
було прийнято на роботу з 01.01.2004 року на умовах контракту від 26.12.2003
року за основним видом роботи за професією майстер безстроково (а.с.  12),  а
в трудову книжку

01.01.2004           року було внесено запис про прийняття
на посаду майстра згідно наказу № 19 від

29.12.2003
року.

Наказом № 44 від
04.07.2005 року ОСОБА_1 було звільнено з посади майстра з

04.07.2005           року за  ст.  40
п. 4 КЗпП України (прогул без поважних причин) на підставі акту від

01.07.2005
року (а.с.  13).

24.06.2005
року директором та двома працівниками підприємства було складено акт про
невихід на роботу ОСОБА_1 з 17.06.2005 року по 24.06.2005 року без поважних
причин (а.с.  71),  на підставі чого збори профспілкової групи ПП
"АСГАРД" 01.07.2005 року надала згоду на звільнення ОСОБА_1 з роботи
з а  ст.
40 п. 4 КЗпП України за прогули з 17.06.2006 року по 24.06.2005 року
(а.с.  15).

Згідно
табеля виходу на роботу штукатур ОСОБА_1 здійснила прогули з 17 по 30 червня
2005 року (а.с.  177).

Частиною
1  ст.
24 КЗпП України передбачено укладення трудового договору,  при цьому додержання письмової форми при
укладанні контракту є обов'язковим.

Частина
3 вказаної статті передбачає,  що
укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

25.12.2003
року з позивачкою ПП "АСГАРД" було заключено трудовий контракт,
на підставі якого наказом № 19 від 29.12.2003 року її було прийнято на
роботу з 01.01.2004 року безстроково,  що
свідчить про те,  що директором ПП
"АСГАРД" було додержано
вимог  ст.   ст.
21,  23,  24,
КЗпП України.

В
контракту та в наказі дійсно було вказано різну посаду (професію) - відповідно
оздоблювач,  майстер,  проте в наказі визначено про прийняття на
роботу позивачки на умовах контракту за основним видом роботи,  яка полягала в виконанні роботи маляра-штукатура та яку в
дійсності виконувала позивачка і за неї одержувала заробітну плату,  проти чого вона не заперечувала.

Враховуючи
також,  що згідно штатного розпису посади
майстра в ПП "АСГАРД" не було,
а позивачкою фактично виконувалася з 01.01.2004 року по 17.06.2005 року
робота маляра-штукатура,  та виходячи з положення ч. 4  ст.  24
КЗпП України,  згідно якої трудовий
договір вважається укладеним і тоді,
коли наказ чи розпорядження не були видані,  але працівника фактично було допущено до
роботи,  в цьому випадку згідно умов
письмового

контракту,  суд вважає,  що запис в наказі від 29.12.2003 року
"за професією майстер" та відповідний запис у трудовій книжці
позивачки було зроблено за її проханням.

Пунктом
14 Контракту передбачено розірвання контракту з ініціативи власника до
закінчення строку дії контракту у випадках,
передбачених законодавством (
ст.   ст.
40, 41 КЗпП України) і цим контрактом.  Отже при звільненні позивачки,  яка дійсно здійснила прогули по роботі,  керівник підприємства повинен був керуватися
вимогами ч. 1 п. 8  ст.  36 КЗпП України,  якою передбачено,  що підстави,
передбачені контрактом,  тягнуть
за собою припинення трудового договору.

Крім порушення вимог вказаної статті,
керівником відповідача при звільненні позивачки,  було допущено порушення вимог  ст.
ст.  40 п. 4,  43,
149 КЗпП України,  які полягають в
тому,  що в наказі про звільнення не
вказано конкретні дні прогулів,  акт про
прогули складено не 01.07.2005 року,  а
24.06.2005 року,  звільнено позивачку з
посади майстра,  яка по штату
відсутня,  та яку позивачка не
займала,  питання про звільнення
позивачки на засіданні профспілкового органу було розглянуто за її відсутності
та без її письмової згоди,  до
застосування дисциплінарного стягнення від позивачки не було відібрано
письмових пояснень щодо порушення трудової дисципліни,  а в разі відмови від дачі пояснень,  не складено відповідного акту. Перелічені
порушення вимог  ст.   ст.
36,  40 п. 4,  п.3,
149 КЗпП України є підставою для поновлення позивачки на роботі,  проте нею порушено вимоги ч. 1  ст.
233 КЗпП України,  згідно якої
працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду у
справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової книжки. Копія наказу про звільнення
позивачці було вручено від розписку 04.07.2005 року,  до суду з позовом вона звернулася 05.06.2006
року.

Позивачка
вважає,  що пропустила цей строк з
поважних причин та просила поновити його,
однак суд дійшов висновку,  що в
поновленні пропущеного строку їй належить відмовити,  оскільки пропущено цей строк було без
поважних причин,  про що свідчить той
факт,  що позови про поновлення на роботі
не обкладаються судовим збором,  в липні
2005 року вона зверталася до прокуратури Саксаганського району м Кривого Рогу
лише з приводу несплати їй відповідачем заробітної плати та компенсації за
невикористану відпустку,  на що їй було
роз'яснено  ст.  221 КЗпП України та рекомендовано звернутися
до суду за вирішенням трудового спору,
що не було зроблено позивачкою без поважних причин,  тому її позовні вимоги про визнання
звільнення незаконним та поновлення на роботі задоволенню не підлягають у
зв'язку з пропуском без поважних причин строків,  передбачених ч. 1  ст.
233 КЗпП України. Відповідно до цього не підлягають задоволенню позовні
вимоги про стягнення середнього заробітку у розмірі 8400 гривень за час
вимушеного прогулу протягом 24 місяців.

Згідно
ч. 1  ст.
116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум,  що належать йому від підприємства,  проводиться в день звільнення. Якщо працівник
в день звільнення не працював,  то
зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після
пред'явлення звільненим працівником вимог про розрахунок.

В разі ж
невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у вказані  ст.
116 КЗпП України строки,
організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за
весь час затримки по день фактичного розрахунку ( ст.  117 ч. 1 КЗпП України). Ствердження
відповідача,  що позивачка не отримала
розрахункові по своїй вині та навмисно затягувала строки їх отримання,  суд до уваги не приймає,  оскільки вони не відповідають дійсності.

З
наданої довідки руху грошових сум підприємства за період з 04.07.2005 року по
17.07.2006 року видно,  що підприємство
мало змогу виплатити своєчасно розрахункові позивачці (а.с.  100-101),
проте в судовому засіданні встановлено,
що позивачка неодноразово приїздила в ПП "АСГАРД" за
одержанням розрахунку,  однак їх не
отримала,  проти чого не заперечував
представник відповідача,  який при цьому
посилався,  що позивачка приїздила за
грошима лише тоді,  коли достовірно
знала,  що грошей в касі не має,  але не приїздила,  коли її викликали по телефону.

Оскільки
представник відповідача не надав суду доказів на підтвердження своїх
стверджень,  а згідно повідомлення
позивачку було викликано за одержанням належних їй сум лише 03 та 10 липня 2006
року,  розрахункові їй виплачено
17.07.2006 року,  тому суд вважає,  що з відповідача на користь позивачки слід
стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного
розрахунку,  тобто з 04.07.2005 року по
17.07.2006 року,  що складає за 12
місяців 4200 гривень,  виходячи із
середнього заробітку за одни
місяць 350, 00 гривень.

Враховуючи,  що позивачка має двох неповнолітніх
дітей,  вона та її чоловік в 2005-2006
роках не працювали,  у зв'язку з чим їх
матеріальне становище було скрутним,
відповідач же без поважних причин порушив її законні права на своєчасне
отримання при звільненні належних їй грошових сум,  тому суд дійшов висновку,  що ці порушення призвели до моральних
страждань позивачки,  втрати нею
нормальних життєвих зв'язків,  вимагали
від неї додаткових зусиль для організації свого життя,  тому з відповідача на користь позивачки слід
стягнути 2000 гривень на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти
цієї частини позову позивачці слід відмовити.

На підставі  ст.   ст.
116,  117,  233 ч. 1,
237і КЗпП України і керуючись  ст.
ст.  6,  10,
11,  60,  208, 209, 212, 214, 215, 218 ЦІЖ України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги
ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути
з приватного підприємства "АСГАРД": м.  Кривий Ріг,
вул.  Дзержинскього,  5,  р/р
0001 в КФ АКІБ "Укрсіббанк",  МФО 306834,
ОКПО 30949193,  ІНН 65
на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні
за період з 04.07.2005 року по 17.07.2006 року у розмірі 4200 гривень та 2000
гривень на відшкодування моральної шкоди.

В позові
ОСОБА_1 про визнання звільнення з роботи на підставі Наказу № 44 від 04.07.2005
року незаконним та поновлення на роботі на посаду майстра в приватному
підприємстві "АСГАРД",  про
стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 8400
гривень,  та стягнення решти суми в
розмірі 13000 гривень на відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути
з приватного підприємства "АСГАРД" на користь ОСОБА_1 500 гривень на
відшкодування витрат за надану їй юридичну допомогу.

Стягнути
з приватного підприємства "АСГАРД" на користь держави судові витрати:
59 гривень 50 коп. судовий збір,  30
гривень 00 коп. витрати на інформаційно-технічне забезпечення,  пов'язані з розглядом цивільної справи у
суді.

Рішення
може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 20
днів з дня подачі заяви на апеляційне оскарження,  яка може бути подана протягом 10 днів з дня
проголошення рішення,  або протягом 10
днів без подачі заяви на апеляційне оскарження.