Справа №33ц- 864кс/07
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27
листопада 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської області в складі:

Лисенка П.П., Данилової
О.О., Кутової Т.З.,

розглянувши
в попередньому судовому засіданні в м. Миколаєві справу за скаргою ОСОБА_1 на
бездіяльність державного виконавця та посадових осіб державної виконавчої
служби відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління
юстиції М.Кіровограда (далі ВДВС) за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської області від 9 лютого 2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1
звернувся зі скаргою на бездіяльність державного виконавця та виконуючого
обов'язки начальника ВДВС. Скаржник зазначав, що є стягувачем у виконавчому
провадженні про стягнення за судовим рішенням з ОСОБА_2 53686 грн. При
здійсненні виконавчих дій державним виконавцем було встановлено, що боржник у
липні 2001 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття після
смерті матері спадщини, а саме домоволодіння по АДРЕСА_1, але свідоцтво про
право на спадщину не отримав. Незважаючи на те, що боржник є особою, яка
прийняла спадщину, а тому і набула право власність на нерухомість, державний
виконавець не звернув стягнення на це майно. Начальник ВДВС також не вжив
заходів щодо усунення порушень у виконавчому провадженні та відмовив у
задоволенні його вимог.

Посилаючись
на порушення прав стягувача у виконавчому провадженні, ОСОБА_1 просив визнати
бездіяльність посадової особи ВДВС по відмові у зверненні стягнення на нерухоме
майно боржника неправомірною та зобов'язати відповідних осіб виконавчої служби
звернути стягнення на будинок АДРЕСА_1.

Ухвалою
Ленінського районного суду М.Кіровограда від 8 грудня 2005 року, залишеного без
зміни ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 9 лютого 2006 року,
у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В
касаційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та
задовольнити його скаргу, посилаючись на невірне тлумачення та застосування
судом норм виконавчого та цивільного законодавства.

Колегія
вважає, що підстави для перегляду оскаржених судових рішень відсутні, виходячи
з наступного.

Відмовляючи
у задоволенні скарги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно
до змісту ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» (п.5.10.3 Інструкції
про проведення виконавчих дій) підставою для звернення стягнення на нерухоме
майно боржника є отримання державним виконавцем документального підтвердження
належності цього майна боржникові на праві власності. Наявність
правовстановлюючого   документу   є
обов'язковою   і   для
подальшого   проведення

прилюдних торгів
з реалізації нерухомого майна боржника. Таким документом за діючим на той час
законодавством є свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність    правовстановлюючого          документу    на    будинок
АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_2, суд розцінив як вагому перешкоду у зверненні стягнення на будинок та у
його подальшої реалізації. За таких обставин суд не встановив підстав для
визнання бездіяльності державного виконавця та посадової особи ВДВС
неправомірними та покладення обов'язку щодо звернення стягнення на нерухоме
майно.

З таким висновком суду та застосуванням
ним  норм цивільного та виконавчого права
погодився і суд апеляційної інстанції.

Посилання
скаржника на порушення судами норм цивільного законодавства безпідставне,
оскільки прийняття спадщини за ст.549 ЦК
УРСР 1963 року без отримання правовстановлюючого документу не давало право
спадкоємцю на здійснення окремих правомочностей, особливо розпорядження, а тим
більш не може бути підставою для покладення на державного виконавця обов'язку
щодо звернення стягнення на майно боржника без дотримання порядку,
встановленого нормами виконавчого права. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 1299 ЦК України 2003
року право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємців з моменту
державної реєстрації цього майна.

Оскільки
з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається порушення судами
норм процесуального права, відсутні і передбачені ч.1 ст.338 ЦПК України
підстави для обов'язкового скасування судового рішення, колегія вважає за
необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись
ст. ст. 332, 336 ЦПК України та Законом України „Про внесення змін до Закону
України „Про судоустрій України" щодо забезпечення касаційного розгляду
цивільних справ" від 22 лютого 2007 року, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Касаційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити, а ухвалу Ленінського районного суду М.Кіровограда від
8 грудня 2005 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 9
лютого 2006 року залишити без змін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.