Справа №22ц-2626 2007 р.                    Головуючий
у 1 інстанції Лисюк О.Д.
33                                                 Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого -
судді Антоненко В.І., суддів: Поліщука М.А., Касьяненко Л.І.., при секретарі
Козак І.А.

розглянула у
відкритому судовому засіданні у м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 квітня
2007 року у справі за позовом    ОСОБА_1
до ОСОБА_2про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін та їх представників,
перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У травні
2006 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов"язати
відповідачку ОСОБА_2 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку розміром 0,12 га, що розташована поАДРЕСА_1
посилаючись на те, що вказана земельна ділянка була надана йому у користування
у 1992 році. Рішенням виконавчого комітету Баришівської селищної ради від
27.12.1994 року №32 йому було передано у приватну власність земельну ділянку за
вказаною адресою розміром 0,21 га для будівництва та обслуговування жилого
будинку. 7 липня 2005 року йому був виданий державний акт на право власності на
вказану земельну ділянку. Проте у 2005 році відповідачка ОСОБА_2 незаконно
зайняла частину його ділянки розміром 0,12 га, побудувавши капітальну огорожу з
цегли та металоконструкцій.

Рішенням
Баришівського районного суду від 19 квітня 2007 року у задоволенні позову
відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1просить скасувати рішення суду, посилаючись на
неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна
скарга   підлягає   задоволенню з таких підстав.

По
справі встановлено, що 7.07.2005 року ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого
комітету Баришівської селищної ради від 27.12.1994 року №32 було видано
державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,21 га по
АДРЕСА_1 для будівництва та

обслуговування
жилого будинку. Рішенням Баришівської селищної ради від 25.12.2003 року було
передано у приватну власність ОСОБА_2
земельну ділянку розміром 0,12 га поАДРЕСА_1, а 4.02.2004 року ОСОБА_2 одержала
державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив з того, що земельна
ділянка, що належить ОСОБА_2
згідно державного акту на право власності на землю від 4.02.2004 року за
адресою: АДРЕСА_1
повністю увійшла у межі земельної ділянки, що була передана у власність
позивачу згідно державного акту на право власності на землю від 7.07.2005 року
по АДРЕСА_1, а отже. ОСОБА_2
здійснює право користування спірною земельною ділянкою на законних
підставах.

З таким
висновком суду погодитись не можна, оскільки він суперечить вимогам закону та
обставинам справи.

Відповідно
до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

З
матеріалів справи вбачається, що сторонам видані державні акти на право
власності на земельні ділянки, розташовані за різними адресами. З наявних у
справі письмових доказів: акту депутатів Баришівської селищної ради від
23.03.2007 року (а.с. 240-241) та схеми розташування вулицьАДРЕСА_1 наданої
Баришівським госпрозрахунковим проектно-виробничим архітектурно-планувальним
бюро (а.с.47), вбачається, що АДРЕСА_2 розташовані на значній відстані одна від
одної і не перехрещуються.

За таких
обставин висновок суду про те, що спір іде щодо однієї і тієї ж самої земельної
ділянки, не відповідає матеріалам справи і в порушення вимог ст. 215 ЦПК
України не обгрунтований посиланням на відповідні докази.

При
вирішенні спору суд у порушення положень ст.ст. 33 - 36 ЦПК України не притягнув
до участі у справі Баришівську селищну раду та Баришівський районний відділ
Київської регіональної філії Державного підприємства „Центр державного
земельного Кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах"
та не обговорив питання про призначення судової землевпорядної експертизи для
з"ясування питання про співвідношення земельних ділянок сторін.

Крім
того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2
звернулась до Баришівського районного суду із зустрічним позовом про
усунення перешкод у користуванні (володінні, розпорядженні) земельною ділянкою,
що належить їй на праві власності відповідно до державного акту від 4.02.2004
року. Вказаний зустрічний позов прийнятий судом до розгляду, проте рішення
відносно зустрічного позову не прийняте.

За наведених
обставин рішення суду відповідно до положень п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 311 ЦПК України
підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

При
новому розгляді справи суду необхідно врахувати наведене, більш повно
з"ясувати обствини справи, права та обов"язки сторін,    перевірити обгрунтованість

доводів та заперечень сторін,    зібраним доказам дати належну правову
оцінку та вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст.ст.
311, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення   Баришівського районного   суду від 19 квітня   2007 року
скасувати і справу направити на новий розгляд до того ж суду іншим
суддею.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.