АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

2007
року грудня «5» дня Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в складі:

Головуючий
Карташов О.Ю.

Члени суду Савченко В.О.,  Медведева
Л.П.

при секретарі -
Сабодишині І.Ю.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Луганську

цивільну справу

за апеляційною
скаргою

ОСОБА_1
представника    ОСОБА_2 та за
апеляційною скаргою

Товариства з
обмеженою відповідальністю "Угле-Дар" на рішення

місцевого   Краснодонського   міськрайонного   суду
Луганської   області   від 18 травня 2007 року по цивільній справі
за позовом

ОСОБА_2 до ТОВ
"Угле-Дар" про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,  моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні
2005 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ "Угле-Дар",  в якому зазначав,  що він знаходився з відповідачем у трудових
відносинах з березня 2004р.,  а наказом
відповідача з 3 жовтня 2005 року був звільнений з займаної посади машиніста
земснаряда по видобутку та переробці шлаку,
у зв'язку з прогулом без поважних причин. Позивач з цим звільненням не
згоден,  вважає,  що прогулу без поважних причин він не
скоював,  що фактично між керівництвом
відповідача та групою працівників,  до
якої ввійшов і позивач,  склалася
конфліктна ситуація у зв'язку з порушенням відповідачем вимог закону про
охорону праці,  з приводу чого вони
зверталися до відповідача з офіційними заявами,
які директор відповідача прийняти відмовився та дав розпорядження не
допускати їх до роботи,  на виконання
чого,  позивача та інших працівників до
роботи не допустили,  а після звернення
їх до територіальної державної інспекції праці в Луганській області,  було оголошено про звільнення,  при цьому копія наказу видана не була. Тому
позивач просить

Справа № 22ц-
3460 / 2007р. Категорія 40.

Головуючий в
інстанції Околот Г.М.  Доповідач Карташов
О.Ю.

Працівники,  у тому числі і позивач,  відмовлялися виконувати свої трудові
обов'язки за таких обставин та звертались до адміністрації ТОВ „Угле- Дар" з
заявами,  в яких зазначали необхідність
виконання адміністрацією вимог закону про охорону праці,  атестації робочих місць для визначення права
на пільговий стаж,  своєчасну видачу
спецодягу,  оплату праці в понаднормовий
час,  які директор відповідача прийняти
відмовився,  а після звернення їх зі
скаргою до територіальної державної інспекції праці в Луганській області,  наказом відповідача №130-к від 3 жовтня 2005
року,  позивач у числі інших працівників
був звільнений з займаної посади за ч. 4
ст.  40 КЗпП України з 3 жовтня
2005 року у зв'язку з прогулом без поважних причин.

У
відповідності зі  ст.  40 п.4 КЗпП України трудовий договір може
бути розірваний власником або уповноваженим органом у разі скоєння працівником
прогулу без поважних причин.

Проаналізувавши
встановлені судом першої інстанції обставини по справі з урахуванням
обставин,  пов'язаних з вирішенням
конфлікту,  в їх сукупності,  апеляційний суд вважає,  що суд першої інстанції правильно дійшов
висновку про те,  що у відповідача не
було підстав вважати,  що позивач був
відсутнім на робочому місці без поважних причин,  оскільки відповідно до  ст.  6
Закону України „Про охорону праці" умови праці на робочому місці,  безпека технологічних пресів,  машин,
механізмів,  устаткування та інших
засобів виробництва,  стан заходів
колективного та індивідуального захисту,
які використовуються працівником,
а також санітарно - побутові умови повинні відповідати вимогам чинного
законодавства,  а працівник має право
відмовитися від дорученої роботи,  якщо
створилася виробнича ситуація,
небезпечна дня його життя чи здоров'я,
або для людей,  що його оточують.
Крім того,  судом встановлено,  що позивач весь час знаходився на території
підприємства,  що за будь-яких обставин
не дає підстав вважати,  що працівник
скоїв прогул.

Правильно
судом також було встановлено,  що
відповідачем крім того,  було порушено
порядок звільнення позивача за ініціативою роботодавця,  встановлений нормами трудового законодавства.

Таким
чином,  судом першої інстанції правильно
встановлено,  що прогулу позивач не
скоював,  що в даному випадку мало місце
невиконання власником підприємства
ст.  6 Закону України „Про охорону
праці" та  ст.  153 КЗпП України,  внаслідок чого створилася небезпечна для
здоров'я позивача ситуація,  а тому його
відмова від праці не може вважатися прогулом без поважних причин,  у зв'язку з чим наказ про звільнення позивача
підлягає скасуванню,  а він поновленню на
попередньому місці роботи.

Оскільки,  суд дійшов правильного висновку про
задоволення позовних вимог в частині поновлення позивача на роботі,  то висновок суду про необхідність стягнення
на його користь з відповідача втраченого заробітку за час вимушеного прогулу відповідно
до вимог  ст.  235 КЗпП України також є правильним.

Розрахунок заробітної плати за час вимушеного прогулу з урахуванням наданих
суду сторонами доказів проведено правильно. Посилання позивача на те,  що у розрахунок середнього заробітку за час
вимушеного прогулу слід також включати і вихідні дня,  які припадали на цей період,  на увагу не заслуговують,  оскільки зі змісту норми права випливає,  що заробіток стягується саме за час
вимушеного прогулу працівника,  який має
місце тільки у робочі дні,  а тому суд
правильно не врахував вихідні та святкові дні. Не заслуговують на увагу також і
доводи відповідача про те,  що суд не
врахував під час визначення розміру заробітної плати,  яка піддягає стягненню за час вимушеного
прогулу,  сезонний характер роботи
позивача,  бо відповідачу на час розгляду
справи судом першої інстанції про це було відомо,  однак,
ні пояснень про врахування цих обставин,
ні будь - яких доказів,  які
давали б суду можливість врахувати ці обставини відповідач суду не надав. Не
долучив він таких доказів і до апеляційної скарги.

поновити його на
вказаній посаді,  стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1696, 15грн. та
відшкодувати моральну шкоду,  яка йому
заподіяна незаконним звільненням,  у
розмірі 5000грн.

У
подальшому позивач свої позовні вимоги уточнював та доповнював і остаточно
просив стягнути у відшкодування середнього заробітку втраченого за час
вимушеного прогулу суму 29264, 55грн. та у відшкодування моральної шкоди
10000грн.,  також просив визнати
незаконним наказ №130-к від 3 жовтня 2005 року про його звільнення за ч. 4  ст.  40
КЗпП України.

Рішенням
місцевого Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 18 травня
2007 року позовні вимоги позивача задоволено частково. Суд визнав незаконним
наказ №130-к від 3 жовтня 2005 року про звільнення позивача за ч. 4  ст.  40
КЗпП України,  поновив його на посаді
машиніста земснаряда в ТОВ "Угле-Дар" зі внесенням відповідних
записів до трудової книжки та стягнув з ТОВ "Угле-Дар" на користь ОСОБА_2 середній
заробіток за час вимушеного прогулу 20134, 80грн.,  моральну шкоду у сумі 1000грн.,  та судові витрати. В частині поновлення на
роботі та стягнення сум заробітної плати в межах платежів за один місяць у
розмірі 1085, 70грн. рішення допущено до негайного виконання.

Не погодившись
з рішенням суду сторони звернулися до суду з апеляційними скаргами. При цьому
позивач в своїй апеляційній скарзі не згоден з частковим задоволенням його
вимог в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,  вважає в цій частині рішення суду таким,  що не відповідає вимогам закону,  просить його змінити та стягнути на його
користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 29264, 55грн.
Відповідач же в своїй апеляційній скарзі не згоден з рішенням суду в повному
обсязі,  вважає його таким,  що не відповідає вимогам закону,  просить скасувати та відмовити позивачеві у
задоволенні позову.

Заслухавши
доповідача,  дослідивши матеріали
справи,  перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних
скарг,  обговоривши доводи апеляційних
скарг,  колегія судців апеляційного суду
вважає,  що скарги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно  ст.  10
ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом
змагальності. Суд же,  зберігаючи
об'єктивність і неупередженість,  лише
створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи.
При дослідженні і оцінці доказів,
встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незапежний від
висновків органів влади,  експертиз або
окремих осіб. Згідно  ст.  11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того
згідно  ст.  60 ЦПК України кожна сторона повинна довести
ті обставини,  на які вона посилається як
на основу своїх вимог або заперечень.

Як
убачається з матеріалів справи,  судом
під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і
оцінені в їх сукупності всі докази,
надані сторонами,  відповідно до
вимог  ст.  212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами
доказів,  суд першої інстанції правильно
дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог
позивача.

Приймаючи
рішення по справі,  суд виходив з
того,  що ним були встановлені факти про те,  що позивач з березня 2005 року знаходився з
відповідачем ТОВ "Угле-Дар" у трудових відносинах,  працюючи на посаді машиніста земснаряду. Під
час дії цього трудового договору між керівництвом відповідача та групою
працівників,  до якої ввійшов і позивач,  склалася конфліктна ситуація у зв'язку з
порушенням відповідачем вимог закону про охорону праці.

Так,  згідно висновку експертизи
44.04.В № 113406 від 3.04.2006р. роботи,
пов'язані з обслуговуванням земснаряду відносяться до робіт вугільної
промисловості,  пов'язані з роботами
підвищеної небезпеки,  дозволу на
виконання яких у ТОВ „Угле-Дар" станом на вересень 2005р. не було,  хоча у відповідності до  ст.  21
Закону України „Про охорону праці" наявність такого дозволу є
обов'язковим.

Апеляційний   же
суд   згідно   ч.
1    ст.    303
ЦПК   України   перевіряє
законність   і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених у суді першої інстанції.

Правильно
судом у відповідності зі  ст.  237-1 КЗпП України також стягнуто на користь
позивача моральну шкоду,  розмір якої
судом визначено з урахуванням обставин справи,
виваженості та розумності.

Зважаючи
на викладене,  доводи позивача та
відповідача про порушення норм матеріального права слід вважати такими,  що не заслуговують на увагу.

Відповідно
до вимог  ст.  308 УПК України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає,  що суд першої
інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального
права.

.
Рішення суду відповідає вимогам закону,
порушень процесуального закону при розгляді справи та прийнятті рішення
не встановлено,  тому підстав для
скасування рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись  ст.
ст.  307,  308,
315   ЦПК України,  колегія суддів,  ~

УХВАЛИЛА:

Апеляційні
скарги ТОВ "Угле-Дар" та ОСОБА_1представника
ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення
місцевого Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 18 травня
2007 року за позовом ОСОБА_2 до ТОВ
"Угле-Дар" про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,  моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно,  але може бути оскаржена протягом двох місяців
у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.