РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ        УКРАЇНИ

25
вересня 2007 року                                                      Добропільський
міськрайонний

суд     Донецької області у складі:

головуючого -
судді Тітової Т.А. .

при секретарі
Солдатенко О.М.

за участю
позивача ОСОБА_1

представника
позивача ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

представника
відповідача ОСОБА_4  розглянувши у
відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Добропіллі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання трудового договору розірваним,  стягнення суми заборгованості,  відшкодування моральної шкоди і за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,  3-я особа
Добропільський міський центр зайнятості,
про оспорювання наказу про звільнення,
стягнення заборгованості по заробітній платі,  середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,  відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1,  фізична особа-підприємець,  звернулась до суду в липні 2006 року з
позовом до ОСОБА_3  про визнання
трудового договору №596 від 17 жовтня 2003 року розірваним 9 серпня 2005 року.

В
подальшому в липні 2007 року ОСОБА_1 доповнила свої позовні вимоги про
стягнення з відповідача 866, 01 грн. заборгованості в-наслідок переплати
заробітної плати та відшкодування 10 тис.
грн. моральної шкоди.

Зазначила,  що уклала трудовий договір з ОСОБА_3 на
роботу продавцем в магазин „Меблі",
який зареєстровано в Добропільському міському центрі зайнятості. В
наслідок проведеної в серпні 2005 року бухгалтерської перевірки були виявлені
дії ОСОБА_3,  що дали підстави для втрати
до неї довір"я і звільнення за наказом №4 від 9 серпня 2005 року. Оскільки
ОСОБА_3 не з'являється
в цнтр зайнятості для розірвання трудового договору,  хоча неодноразово запрошувалась по телефону
та письмовим повідомленням ,  вона не
може це зробити в односторонньому порядку,
і договір не знятий з реєстрації.

В
доповнення до позову зазначила,  що
заборгованість у ОСОБА_3 866, 01 грн. утворилась внаслідок того,  що їй було дозволено в рахунок заробітної
плати брати гроші з виручки від торгівлі,
що оформлялося супроводжувальною запискою продавця,  яка докладалась до касового звіту.

Діями
ОСОБА_3 їй спричинено моральну шкоду через приниження її честі і ділової
репутації,  бо появлення чутків серед
покупців щодо „методів" при продажу товару негативно відбилося на зниження
товарообігу,  її переживання та погіршенню
стану здоров"я.

ОСОБА_3  в серпні 2006 року звернулась з зустрічним
позовом до ОСОБА_1 про оспорювання наказу №4 про звільнення з роботи,  стягнення заборгованості по

заробітній
платі з урахуванням компенсації і відшкодування моральної шкоди 10 тис.  грн.,  а
також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказує
на те,  що про звільнення з роботи
за  ст. 41 п.2 КЗпП України стало відомо
лише в серпні 2006 року після звернення ОСОБА_1 до суду. Вважає,  що продовжує бути в трудових відносинах,  хоча заробітну плату не одержує з моменту
прийому на роботу. З звільненням не погоджується,  оскільки з нею не укладався договір про повну
матеріальну відповідальність,  її вина у
вчиненні неправомірних дій не доведена,
і вона не визнає вини. Вона втратила роботу,  що порушило життєвий уклад та вимагає
додаткових зусиль для організації життя.

Письмовою
заявою від 9 січня 2007 року ОСОБА_3
відмовилась від позову про поновлення на роботі.

В
судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала свій позов,  позовні вимоги ОСОБА_3  не визнала.

Пояснила,  що займається торгівельною діяльністю,  яку здійснює в одному приміщенні магазину з
фірмою „Електрон" в м. Добропілля. За трудовим договором з ОСОБА_3 в її
обов"язки входило продавати товар,
отримувати гроші,  складати
касовий звіт. Вона була також уповноважена підписувати договори купівлі-продажу
з розстроченням платежу. В той період,
коли ОСОБА_3 в липні -
серпні 2005 року знаходилась у черговій відпустці,  звертались покупці за договорами продажу в
кредит,  і в цих договорах сума,  на яку оформлена продаж,  та перший внесок були більшими,  ніж в екземплярі договору,  який залишався в магазині. Крім того,  покупці оспорювали свої підписи в
договорі,  що знаходився в магазині.
Оскільки в касу ОСОБА_3 здавала
гроші відповідно до одержаних за договором по магазину сум,  а покупці платили більше,  ці дії були розцінені як привласнення,  і за втрату довір"я наказом 9 серпня
2005 року ОСОБА_3 звільнена
з роботи. Вона відмовилась отримати трудову книжку та ознайомитися з наказом
під розписку. На неодноразові запрошення до центру зайнятості для розірвання
трудового договору ОСОБА_3
не реагувала,  трудову книжку їй
відправили поштою з повідомленням в вересні 2006 року.

Заробітну
плату ОСОБА_3 отримувала
в розмірі за умовами договору по розрахунково-платіжним відомостям спочатку
роботи по жовтень 2004 року,  а з
листопада 2004 року вона дозволила їй брати в рахунок заробітної плати гроші із
каси,  про що та робила записи на окремих
листках,  які прикладались як документ до
звіту. В результаті виявилось,  що
ОСОБА_3 переплачено 866 грн. 01 коп.

ОСОБА_3  позов ОСОБА_1 не визнала,  підтримала свої позовні вимоги і пояснила
суду,  що з 17 жовтня 2003 року за
трудовим договором з ФО-П ОСОБА_1 працювала продавцем,  здійснювала продаж товару,  отримувала гроші від покупців,  складала звіт по касі,  підписувала договори продажу товару в кредит.
Вона знаходилась у відпустці,  прийшла в
магазин 8 серпня 2005 року і побачила іншого продавця. ОСОБА_1 казала їй про
виявлені договори,  про обман
покупців,  з чим вона не погодилась. Про
те,  що є наказ про звільнення,  вона не знала,  продовжувала приходити в магазин,  але роботу вже не виконувала. Про підстави
звільнення дізналась,  коли отримала
поштою трудову книжку 16 жовтня 2006 року. Вона згодна на розірвання трудового
договору,  але з серпня 2006 року після
того,  як працевлаштувалась на іншу
роботу.

За весь
час роботи вона не отримувала заробітну плату,
що за її підрахунками за період з жовтня 2003 року до серпня 2006 року
складає 9868 грн. 56 коп.3арплату за відомостями не отримувала,  ніяких грошей не брала в рахунок заробітної
плати,  записок не писала.

Представник
3-ї особи Добропільського центра зайнятості Одегова Р.В. пояснила,

що у
відповідності з затвердженим Порядком при розірванні договору в центрі
зайнятості мають бути присутніми обидві сторони. Щодо договору між сторонами по
справі,  то він до теперішнього часу з
реєстрації не знятий.

Вислухавши
пояснення осіб,  дослідивши матеріали
справи,  допитав свідків,  суд прийшов до висновку,  що позов ОСОБА_1 підлягає частковому
задоволенню,  а позов ОСОБА_3 - відхилено
з таких підстав.

Встановлено,  що між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 і
працівником ОСОБА_3 17 жовтня 2003 року укладено трудовий договір,  який зареєстровано під № 596 цієї ж дати в
Добропільському міському центрі зайнятості. На підставі цього договору за
наказом №1 від 17 жовтня 2003 року прийнята на роботу відповідача продавцем в
магазин „Меблі" (а.с. 7).

Наказом
№4 від 9 серпня 2005 року ОСОБА_3
звільнено з роботи за  ст. 41 п.2
КЗпП України.

Перевіривши
правильність звільнення,  суд вважає його
законним.  Приймає до уваги час з моменту
вчинення винних дій,  їх періодичність та
наслідки.

Статтею
41 ч.1 п.2 КЗпП України передбачено,  що
трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути
розірваний також у випадку винних дій працівника,  який безпосередньо обслуговує грошові,  товарні або культурні цінності,  якщо ці дії дають підстав для втрати
довір"я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Як
зазначено в наказі про звільнення підставою його стало підроблення з боку
відповідача документів,  підписів
покупців,  заволодіння грошима та
первинними бухгалтерськими документами.

Відповідно
до п.2 зазначеного трудового договору обов"язками працівника є
продавати,  знати правила обслуговування
покупців,  знати технологічний процес.

З
пояснень ОСОБА_1 і ОСОБА_3 встановлено,
що остання здійснювала продаж товару,
отримувала за нього гроші від покупців,
складала звіт та здавала гроші від торгівлі в касу фізичної особи. При
оформленні договоров купівлі-продажу
в кредит вона підписувала договір від імені продавця.

Таким
чином,  обов"язки ОСОБА_3 як
продавця,  виконання яких вона не
оспорювала,  свідчать про те,  що вона обслуговувала грошові та товарні
цінності.

Із
ксерокопій наданих договоров
купівлі-продажу,  оформлених на
бланках,  які використовує фірма
„Електрон",  вбачається,  що були укладені такі договори з
роз-сроченням платежу : з ОСОБА_5 21 березня 2005 року,  ОСОБА_6
- 23 березня 2005 року,  ОСОБА_7 - 1 квітня 2005
року,  ОСОБА_8 - 22 квітня 2005
року,  ОСОБА_9  - 25 червня 2005 року,  ОСОБА_10 - 2 липня 2005 року,  ОСОБА_11
- 9 липня 2005 року,  ОСОБА_12 - 9
липня 2005 року (а.с. 120-133).

Встановлено,  що договори від продавця підписані ОСОБА_3.

При
чому,  кожний договір представлено в 2-х
екземплярах. Однак сума,  на яку куплено
товар,  та перший внесок,  різняться.

З
пояснень ОСОБА_1 в магазині зберігались договори,  в яких сума менша,  згідно дійсним цінам,  за якими товар повинен реалізовуватися. Коли
ж приходили покупці,  щоб внести черговий
платіж,  то в їх договорах сума була
більша. Вони ставили під сумнів свій підпис на договорах,  що були в магазині. А оскільки за касовими
звітами,  які готувала ОСОБА_3,  вона отримувала від покупців і здавала суми так,  як за договором по магазину,  хоча фактично покупці платили більше,  як в їхньому екземплярі договору,  різницю грошей ОСОБА_3 привласнювала.

З огляду
ксерокопій касових звітів,  доданих до
вказаних договоров видно,  що до

каси від
продажу товарів ОСОБА_3 здавалися суми в меншому розмірі,  ніж зазначені в екземплярах договорів,  які залишилися на руках у покупців.

Допитана
судом свідок ОСОБА_7 пояснила,  що
купувала в магазині меблі,  початковий
платіж внесла 1300 грн. ОСОБА_3,
отримала екземпляр договору. Але потім в міліції їй пред"явили
іншій договір,  де значилася сума 1200
грн.,  на якому була не її підпис.

Свідок ОСОБА_13  пояснила,  що на
ім. "я чоловіка,  який тепер
помер,  за договором в кредит куплені
м"які меблі,  заплатили перший
внесок 800 грн.,  а згодом
з"ясувалось,  що ціна насправді
нижча,  на цьому договорі підпис чоловіка
викликала сумнів.

Свідок
ОСОБА_12 пояснив ,  що купив в кредит
ліжко,  але потім з"ясувалось,  що переплатив біля 100 грн. На договорі,  де вказана менша сума,  підпис лише походила на його.

Проаналізував
фактичні дані,  що були положені в основу
для звільнення ОСОБА_3 з роботи,  суд
вважає,  що вчинені нею дії дають
підставу для втрати довір"я з боку фізичної особи,  яка прийняла відповідача на роботу.

А як
зазначено в п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада
1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами та
доповненнями),  звільнення з підстав
втрати довір"я (п.2  ст. 41 КЗпП
України) суд може визнати обгрунтованим,
якщо працівник,  який
безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності вчинив умисно або
необережно такі дії,  які дають власнику
або уповноваженому ним органу для втрати до нього довір"я.

Так як ОСОБА_3 в період з 12
липня по 8 серпня 2005 року знаходилась в черговій відпустці відповідно до
наказу №3 від 7 липня 2005 року (а.с. 71-72),
то її звільнення законно здійснено по закінченні відпустки 9 серпня 2005
року.

В
трудовій книжці на ім"я ОСОБА_3,
копія якої в матеріалах справи на а. 10 фізичною особою внесено запис
про звільнення працівника з роботи. Оскільки мало місце припинення трудового
договору між сторонами з підстави,
передбаченої  ст. 41 КЗпП
України,  з ініціативи власника,  його слід визнати розірваним 9 серпня 2005
року.

Інші позовні
вимоги ОСОБА_1 суд відхиляє.

Стосовно
заборгованості в сумі 866, 01 грн.,  що
утворилась при виплаті заробітної плати,
то вона не підлягає поверненню.

Відповідно
до  ст. 127 КЗпП України відрахування для
покриття заборгованості працівника можуть провадитись для повернення сум,  зайво виплачених внаслідок лічильних  помилок.

Дослідив
порядок виплати заробітної плати ОСОБА_3 в періоді,  в якому ця заборгованість утворилась з
листопада 2004 року до звільнення,  суд
прийшов до висновку,  що така
„переплата" не була наслідком лічильної помилки,  виходячи з пояснень поняття „лічильних
помилок" в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24
грудня 1999 року „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці".
До них належать неправильності в обчисленнях,
дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період. Але
такого при виплаті заробітної плати ОСОБА_3 не встановлено.

Також
суд знаходить безпідставними вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у
зв"язку з приниженням честі та ділової репутації.

Між
сторонами були укладені трудові відносини,
які регулюються нормами трудового законодавства. Статтею 237" КЗпП
України передбачено відшкодування моральної шкоди власником працівнику,  а іншого законодавством про працю не

передбачено.

Суд
повністю відхиляє позовні вимоги ОСОБА_3. Доводи про незаконність звільнення не
заслуговують на увагу.

Пунктом
28 абз.2 названої постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р.
№9 передбачено,  що звільнення за  ст. 41 КЗпП України не є заходом
дисциплінарного стягнення,  тому на нього
не розповсюджуються положення  ст.  ст.
148, 149 КЗпП України щодо строку для звільнення та порядку
застосування. Тому ні отримувати від ОСОБА_3 пояснення,  ні повідомляти про звільнення під розписку не
було потрібно.

Відсутність
договору про повну матеріальну відповідальність,  на що вказує ОСОБА_3,  ще не
визначає,  що вона не обслуговувала
зазначені цінності,  а тому не може
підпадати під дію  ст. 41 КЗпП України.
Наявність такого договору має значення для накладення на працівника
матеріальної відповідальності в повному розмірі шкоди,  заподіяної роботодавцю. В даному випадку
питання такого характеру не виникає. Що стосується виводу суду про те,  що ОСОБА_3
обслуговувала цінності,  то він
наведений в рішенні.

Нарешті,  ОСОБА_3
пропустила строк для звернення до суду про оспорювання звільнення.

Згідно  ст. 233 КЗпП України в цих справах працівник
може звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З
пояснень ОСОБА_1 вона довела до відома ОСОБА_3 про звільнення,  пропонувала отримати трудову книжку,  але та відмовлялась,  що було зафіксовано складанням протоколу.

Як
зазначено в протоколі №1 від 9 серпня 2005 року за підписом присутніх при
складанні осіб,  ОСОБА_3 від ознайомлення
з наказом і отримання трудової книжки відмовилась.

Свідок
ОСОБА_14 підтвердила,  що після
повідомлення ОСОБА_3 про факти за договорами і звільнення,  та на роботу не приходила,  але отримати трудову книжку відмовилась,  про що склали протокол. Вона неодноразово
ходила до неї додому і запрошувала забрати книжку,  яку вже потім відправили поштою.

Той
факт,  що ОСОБА_3 після звільнення не приходила на роботу,  підтвердили свідки ОСОБА_15,  ОСОБА_16.

Ці
показання свідків,  правдивість яких не
викликає сумнівів,  бо вони працівники
іншої фірми „Електрон" і знаходяться в одному приміщенні,  де здійснює торгівельну діяльність
ОСОБА_1,  спростовують ствердження
ОСОБА_3,  що про звільнення вона
дізналась,  коли вже ОСОБА_1 звернулась
до суду.

Навіть
із заяви ОСОБА_3 від 8 червня 2006 року,
з якою вона звернулась до ОСОБА_1 з пропозицією звільнити за власним
бажанням,  видно,  що вона не працює.

Судом
встановлено,  що ОСОБА_3 з 9 серпня 2005
року на роботу не виходила,  трудові
обов"язки не виконувала,  що
переконує в тому,  що вона знала про
звільнення. Між тим,  до суду звернулась
лише 15 серпня 2006 року.

Виходячи
з того,  що звільнення ОСОБА_3 за  ст. 41 н.2 КЗпП України визнано обгрунтованим,  немає законних підстав для зміни формулювання
за власним бажанням,  а також для
вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також не
найшла свого підтвердження заборгованість по заробітній платі у ОСОБА_3. її
доводи про те,  що вона не отримувала
заробітної плати за весь час роботи,

спростовуються
матеріалами справи.

Згідно
розрахунково-платіжних відомостей за жовтень 2003 року - жовтень 2004 року
заробітна плата виплачена ОСОБА_3,  є її
підпис в графі отримання (а.с.  82-94).

З
листопада 2004 року,  як зазначила
ОСОБА_1,  за її дозволом,  ОСОБА_3
в рахунок заробітної плати брала гроші із каси,  що супроводжувала записами на окремих
аркушах,  які докладала до касових
звітів.

Такі аркуші з
записами в ксерокопіях надані в матеріали справи (а.с. 95-107).

Незважаючи
на те,  що ОСОБА_3 оспорювала свої підписи у відомостях та вчинення записів
на окремих листках до звітів про отримання грошей,  висновком №159102 від 8 травня 2007 року
судово-почеркознавчої експертизи підписи в платіжних відомостях та рукопис на
окремих аркушах виконані ОСОБА_3 (а.с. 142-150).

З цим
висновком суд повністю погоджується,
приймаючи до уваги також інші докази,
досліджені при розгляді справи,
про відсутність заборгованості по заробітній платі до часу звільнення з
роботи.

Відповідно
до  ст. 237" КЗпП України працівнику
відшкодовується власником моральна шкода у разі порушення його законних прав.

Судом не
встановлено порушення прав ОСОБА_3,  тому
відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Витрати
ОСОБА_1,  пов"язані з правовою
допомогою при розгляді справи,
підлягають частковому відшкодуванню ОСОБА_3 в розмірі 400 грн. Суд
виходить з часткового задоволення позову,
а також граничних розмірів компенсації витрат,  затверджених постановою КМУ від 27 квітня
2006 року №590.

За 8
годин роботи представника позивача ОСОБА_2 в судових засіданнях 12,  26 липня,
18,  25 вересня 2007 року з
урахуванням граничного розміру (40% мінімальної заробітної плати 176 грн. за
годину) визначає до стягнення зазначену суму з ОСОБА_3..

Відповідно
до    ст.
ст.  41 ч.1 п.2,  231 КЗпП України,   ст.
ст. 10,  60,  209
ЦПК України,  суд,  -

ВИРІШИВ :

Позовну
заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати
трудовий договір №596 від 17 жовтня 2003 року розірваним 9 серпня 2005 року.

В іншій частині
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3  відмовити.

В
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про оспорювання наказу про
звільнення,  стягнення заборгованості по
заробітній платі,  середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,  відшкодування
моральної шкоди відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 400 грн. компенсації витрат,  понесених нею,  пов"язаних з правовою допомогою при
розгляді справи.

На
рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Донецької області через
даний суд протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження

протягом
10 днів у зазначеному порядку.