Справа 2-294/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ                    УКРАЇНИ

5 вересня 2007 року                                                             м.
Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області

в складі:
головуючої - судді -                                         Н.В.
Мазай

при секретарі -                                                   В.В.
Возній

з участю адвоката -                                            ОСОБА_1

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Монастирище справу за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Міністерства Оборони України, Державного
казначейства України про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю
фізичної особи,

В СТАНОВИВ :

Позивачі
03.07.2007 року звернулися в суд з позовом до відповідачів про відшкодування
моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи посилаючись на те, що вони є
батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, який 10.11.1990 року був призваний
на строкову військову службу, яку проходив у військовій частині польова пошта
АДРЕСА_1. У липні місяці 1992 року позивачі отримали від командира вказаної
частини письмове повідомлення про те, що 14.07.1992 року, о 5 год. 20 хв. їх
син помер в госпіталі від двосторонньої тотальної геморрагічної пневмонії. Факт
смерті ОСОБА_4 підтверджується свідоцтвом про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_2, в якому
зазначено, що смерть наступила в період проходження дійсної військової служби.
Таким чином, син позивачів помер з вини командування військової частини, яке не
створило належні та безпечні умови несення ним служби, що спричинило його
захворювання, а також не забезпечило його вчасне, належне та ефективне
лікування. При цьому були порушені особисті немайнові права ОСОБА_4, зокрема,
право на життя, право на охорону здоров'я та на медичну допомогу. Позивачі
вважають, що внаслідок смерті сина їм заподіяна моральна шкода, що виразилася у
безповоротній втраті рідної людини та пов'язаних з цим тривалих моральних
стражданнях. Смерть сина кардинально змінила життєві плани позивачів, змусила
докладати значних додаткових зусиль для організації свого життя. На даний час
позивачі вже перебувають на пенсії. З дня смерті сина і по цей час жодним
державним органом України моральна шкода позивачам не відшкодовувалась.
Позивачі вважають, що їх право на відшкодування завданої моральної шкоди та
обов'язок держави відшкодувати її продовжують існувати до цього часу. У зв'язку
з цим згідно з абзацом 2 п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного
кодексу України (в редакції 2003 року) (далі - ЦК України) до даних цивільних
відносин мають бути застосовані положення цього Кодексу. Відповідно до ч.2
ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи,
відшкодовується, зокрема, її батькам. Таким чином, держава Україна, під час
служби якій помер син позивачів ОСОБА_4, повинна відшкодувати їм моральну
шкоду, заподіяну його смертю. Заподіяні позивачам моральні страждання неможливо
відшкодувати у матеріальній формі. Однак, певна грошова компенсація може деякою
мірою зменшити вплив негативних наслідків на їх особисте життя. Загальний
розмір такої компенсації з урахуванням обставин справи може становити 200 000
гривень, по 100 000 гривень кожному з позивачів. Цей розмір відшкодування
позивачі вважають розумним і справедливим.

Позивач
ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просить їх
задоволити та пояснив, що їх син ОСОБА_4 в 1990 році був призваний на військову
службу, яку проходив в Німеччині в м. Магдебург, де базувалася його частина, а
саме польова пошта. Незадовго до закінчення його служби їм з дружиною
повідомили, що їх син помер під час проходження військової служби. Додому сина
привезли в труні через сім днів.

Через декілька днів після похорону приїхав представник
військового комісаріату до них додому і забрав всі медичні документи його сина.
Він впевнений, що смерть сина наступила не через причину, яка вказана в
свідоцтві про смерть сина, а саме двосторонньої тотальної геморрагічної
пневмонії, а через те, що він був застрелений на посту. Однак довести ці обставини
він зараз не може. Вважає, що в смерті його сина винне військове керівництво,
яке не забезпечило його синові нормальних умов проходження військової служби і
не надало належної медичної допомоги. Він неодноразово звертався в усі органи
влади з намаганням дізнатися про дійсні причини смерті його сина, однак йому
відмовляли. Син був застрахований так як всі військові, однак коли він
звернувся за страховкою її сума склала 90 копійок. Він вважає, що вони з
дружиною мають право на відшкодування моральної шкоди від держави Україна, так
як їх син служив саме їй.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги
підтримала повністю, просить їх задоволити та пояснила, що їх син ОСОБА_4 в
1990 році був призваний на військову службу, яку проходив в Німеччині в м. Магдебург,
де базувалася його частина, а саме польова пошта. Незадовго до закінчення його
служби їм з чоловіком повідомили, що їх син помер під час проходження
військової служби. Додому сина привезли в труні через сім днів. Вона вважає, що
в смерті їх сина винне військове керівництво, яке не забезпечило його синові
нормальних умов проходження військової служби і не надало належної медичної
допомоги. Вони з чоловіком мають право на відшкодування моральної шкоди від
держави Україна.

Представник
позивачів адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що позов позивачів
обгрунтований, підтверджений доказами та підлягає до задоволення виходячи з
наступного : згідно з поданими документами встановлено, що син позивачів
ОСОБА_4 помер під час проходження дійсної військової служби. Жоден орган не
заперечив, що ОСОБА_4 служив державі Україна. Позовні вимоги позивачів
стосуються відшкодування їм саме моральної шкоди, а не страхових виплат, про що
стверджують в своєму запереченні Міністерство оборони України. Особи, які призивались
з СРСР на службу, після проголошення незалежності України, рахувались як такі,
що служать державі Україна. Позивачам зі смертю їх сина заподіяна велика
моральна шкода, і після цього жоден орган в державі не відшкодував їм цю
моральну шкоду, а тому він вважає, що в позивачів є повне право на її
отримання.

Представники
відповідача Державного казначейства України в судове засідання не з»явились.
Про день, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом
порядку. На адресу суду за вх. № 2825 від 26.07.2007 року надіслали заперечення
на позовну заяву згідно з яким, позов не визнають повністю, просять справу
розглянути за їх відсутність, заперечують проти його задоволення посилаючись на
наступне : підставою для відшкодування моральної шкоди позивачі вказують
частину 2 статті 1168 ЦК
України. Проте, в зазначеній статті не йдеться про те, що
така шкода повинна відшкодовуватися безпосередньо за рахунок держави і
позивачами не зроблена посилка на чинне законодавство України, яким передбачено
відшкодування такої шкоди безпосередньо за рахунок держави. Відповідно до
частини 2 статті 176 ЦК
України юридичні особи створені державою не відповідають
по зобов'язанням держави. Тому, Державне казначейство України не може
відповідати по зобов'язанням держави. Позивачами не зроблена посилка на чинне
законодавство України, яким передбачена відповідальність органів Державного
казначейства України за заподіяння моральної шкоди, завданої смертю фізичної
особи. Крім того, слід зазначити, що на момент смерті сина позивачів Державне
казначейство України, як державний орган, не існувало. Як вбачається з позовної
заяви ОСОБА_4 проходив військову службу за межами України - у військовій
частині польова пошта в м. Магдебург, Федеративної Республіки Німеччина.
Доказів того, що дана військова частина входила до складу Міністерства оборони
України позивачами не надано, доказів того, що смерть їх сина настала внаслідок
неправомірних дій чи бездіяльності військовослужбовців вищевказаної військової
частини і те, що зазначені посадові особи, були військовослужбовцями Збройних
Сил України, позивачами не надано, оскільки лише за незаконні дії посадових
осіб органів державної влади України може нести відповідальність держава
Україна, у випадках передбачених Законом. Враховуючи вищевикладене просять в
позові ОСОБА_2 ОСОБА_3 в частині, що стосується Державного казначейства України
відмовити.

Представники
відповідача Міністерства оборони України в судове засідання не

з»явились.
Про день, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом
порядку. На адресу суду за вх. № 2891 від 31.07.2007 року надіслали заперечення
на позовну заяву згідно з яким, вважають, що позовні вимоги не підлягають до
задоволення посилаючись на наступне : Україна не є правонаступником СРСР яка у 1990
році здійснювала призив на строкову військову службу до ФРН. Міністерство
оборони України ніколи не було і не буде правонаступником польової пошти
АДРЕСА_1, як визначено в позові. В Україні державне обов'язкове особисте
страхування військовослужбовців та військовозобов'язаних, призваних на збори,
провадилося відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та ч.1енів їх сімей", який введено в дію пунктом
першим постанови Верховної Ради України № 2012-ХП від 20 грудня 1991 року
"Про порядок введення в дію Закону України "Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та ч.1енів їх сімей" з моменту його
опублікування в газеті "Голос України". До 10 січня 1992 року -
моменту опублікування Закону України "Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та ч.1енів їх сімей" в газеті "Голос
України" державне обов'язкове особисте страхування військовослужбовців та
військовозобов'язаних, призваних на збори, провадилося відповідно до постанови
Ради Міністрів СРСР від ЗО грудня 1990 року № 1393 "Про державне
обов'язкове особисте страхування військовослужбовців та військовозобов'язаних,
осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ", введеної
в дію з 1 січня 1991 року. Відповідно до цієї постанови страхові суми
сплачувалися: у разі загибелі (смерті) застрахованого - у розмірі 25 тис. руб. Умови страхування і порядок виплат страхових сум
військовослужбовцям і військовозобов'язаним, призваним на збори, та ч.1енам їх
сімей, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відповідну постанову було
прийнято 19 серпня 1992 року (постанова КМУ від 19.08.92 № 488). Пунктом 3 цієї
ж постанови встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність
із Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців
та ч.1енів їх сімей» застосовуються акти законодавства України і Союзу РСР,
якщо вони не суперечать цьому Закону. Згідно з вищевказаним нормативно -
правовими актами військовослужбовці, а також військовозобов'язані, призвані на
збори, підлягають державному обов'язковому особистому страхуванню на випадок
загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня
населення України на час загибелі або смерті, а також у разі поранення
(контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження
служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що
визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на
випадок загибелі або смерті. Крім цього, пунктом 8 статті 7 Бюджетного кодексу України
затверджено принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти
використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями.
Міністерство оборони України є бюджетною організацією, фінансування якої
здійснюється виключно з Державного бюджету в межах видатків, затверджених у
Законі України "Про Державний бюджет України (на відповідний рік)".
Відповідно до ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання
та платежі з бюджету можуть здійснюватися лише за наявності відповідного
бюджетного призначення, тому питання щодо виплати компенсації за спричинену,
моральну шкоду не може бути розглянуто, оскільки Міністерство оборони України є
центральним органом державної виконавчої влади, що фінансується з державного
бюджету в межах бюджетних асигнувань, відповідно до затвердженого Міністром
оборони України кошторису на відповідний рік, відповідно до якого, видатки на
компенсації за моральну шкоду, не передбачені.

Суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ЦПК України розглядати справу у
відсутності представників відповідачів, які повідомлені у встановленому законом
порядку про день, час та місце розгляду справи.

Заслухавши
пояснення позивачів, представника позивачів, дослідивши матеріали справи суд
вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного :

14.07.1992
року помер син позивачів ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 від 17.07.1992 року виданого бюро реєстрації актів громадянського
стану при 88 військовій комендатурі ГСВГ м. Магдебург ( а.с. 13).

Інститут
моральної (немайнової) шкоди та право на її відшкодування вперше у

законодавстві
України відповідно до ст. 440-1 ЦК України (1963) року виник в 1993 році ( Кодекс доповнено ст. 440-1 згідно
із законом № 3188-12 від 06.05.1993 року), тобто після виникнення у позивачів
права на її відшкодування.

Відповідно
до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» на правовідносини, які
виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування
моральної шкоди, обов»язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й
на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає
моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Однак,
моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо неправомірні дії (бездіяльність)
відповідача, що завдають позивачеві моральних або фізичних страждань, почалися
до набрання законної сили актом законодавства, яким встановлена відповідальність
за заподіяння такої шкоди, і продовжуються після набрання цим актом чинності.

Позивачами
не надано суду доказів того, що будь-які дії (бездіяльність) з боку
відповідачів продовжують існувати, оскільки позивачі не надали суду доказів
того, що вони зверталися в будь-які органи державної влади чи інші органи, з
вимогою відшкодувати їм саме моральну шкоду в зв»язку зі смертю сина ОСОБА_4
під час проходження ним дійсної військової служби і їм було відмовлено, а тому
підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 440-1 ЦК України редакції
1963 року, немає.

Крім
цього, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог
і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1
ст. 11 ЦПК України).

Відповідно
до ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних
платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується,
зокрема її батькам.

Положення
ст. 1168 ЦК
України прямо поєднані з вимогами ст. 1167 ЦК України відповідно до якої моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків
встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від
вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала : якщо
шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під
вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт (ч. 2 ст. 1167
ЦК України), що не має місце в даній цивільній справі.

Відповідно
до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачами
не надано суду доказів того, що моральна шкода завдана їм з вини відповідачів
Міністерства оборони України, Державного казначейства України. Не надано
доказів того, що ОСОБА_4 помер з вини командування військової частини, в якій
він ніс службу, що командування військової частини не створило належні та
безпечні умови несення ним служби, що спричинило його захворювання, а також не
забезпечило його вчасне, належне та ефективне лікування, так як смерть ОСОБА_4
настала 14.07.1992 року за причиною двосторонньої тотальної геморрагічної пневмонії,
а тому, підстави задоволення позову у відповідності до ст. 1168 ЦК України
редакції 2003 року, на яку позивачі посилаються, як на підставу своїх позовних
вимог, відсутні.

Судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України віднести на
рахунок держави.

На підставі
викладеного ст. 440-1 ЦК
України (ред. 1963
року), ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України (ред. 2003 року), Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року
«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,
зі змінами та доповненнями, та керуючись ст.ст. З, 5-8, 10, 11, 14, 60, 81, 88,
169,  208, 209, 213-215,  294

ЦПК України, суд

вирішив:

В
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Міністерства оборони України, Державного
казначейства України про відшкодування моральної шкоди, завданої
смертю фізичної особи, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Черкаської
області через Монастирищенський районний суд Черкаської області шляхом подачі в
десятиденний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і
подання після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього
подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.