Справа №2-2046/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня
2007 року.       Торезький міський суд
Донецької області в складі :

Головуючої-судді                                                                      Чапланової
О.М.

При
секретарі                                                                     Кононенко
Л. І.

За
участю: позивача                                                                      ОСОБА_1

представника
відповідача                                                             Бережного
Р.В.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Торезі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1до Державного підприємства «Торезантрацит» - про стягнення
одноразової допомоги,  -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1.3вернувся
в суд з позовом до Державного підприємства «Торезантрацит» - про стягнення
одноразової допомоги. Свої вимоги обґрунтовує тим,  що він працював на підприємстві відповідача з
17.09.1976 р. по 23.07.2002 р. Звільнений з підприємства 23.07.2002 р. за
власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. При його звільненні відповідач
згідно із п. 9.5 колективного договору,
який діяв у 2002-2003 pp.,  був
зобов'язаний виплатити йому тримісячний заробіток,  як особі,
яка проробила на підприємстві більше 20 років на підземних роботах і звільнена
уперше при переході на пенсію. Про цей пункт колективного договору йому було
відомо,  тому відразу ж після звільнення
і після того,  як він узнав про порушення
його права,  він звернувся до
адміністрації шахти з проханням виплатити належну йому суму,  на що і керівник і профком відповіли йому
позитивно. Не дочекавшись виплати допомоги,
у червні 2006 p.,  він звернувся з
черговою заявою до профкому і рішенням від 28.06.2006 р. профком ВП «шахта
«Прогрес» постановив виплатити йому одноразову допомогу в розмірі 3-х середніх
заробітних плат,  оскільки підземний стаж
його роботи на даному підприємстві складав 26 років. Але,  не дивлячись на вказане рішення
профкому,  адміністрація і бухгалтерія
відповідача відмовляються виплатити йому в добровільному порядку одноразову
допомогу. Позивач просить стягнути з відповідача одноразову допомогу в розмірі
1265 грн.94 коп.,  вказавши у позовній
заяві,  що він вважає,  що згідно із ч.2  ст.
233 КЗпП України строк для звернення до суду про стягнення даної суми
ним не пропущено,  оскільки він має право
звертатись до суду без обмеження буд-яким строком.

В
судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги,  дав пояснення,  аналогічні викладеним в позові. Додатково
пояснив,  що вважає,  що він мав право звернутися до суду з позовом
про стягнення належної йому суми одноразової допомоги без обмеження будь-яким
строком,  тому звертатися до суду із
заявою про поновлення строку позовної давності він не бажає і не буде.

Представник
відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив суду,  що наказом № 50/к від 26.07.2002 р. позивач
звільнений з підприємства відповідача за власним бажанням згідно із  ст.  38
КЗпП України з 23.07.2002 р. На момент звільнення заява про виплату одноразової
допомоги при виході робітника на пенсію від позивача не надходила,  відповідно нарахування допомоги не
проводилось. На момент подачі заяви на отримання допомоги ОСОБА_1. в трудових
відносинах з підприємством не перебував і в теперішній час не перебуває.
Відповідно до  ст.  233 КЗпП України робітник може звернутися до
суду із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в 3-х
місячний строк з дня,  коли він узнав або
повинен був узнати про порушення свого права. Без обмеження будь-яким строком
робітник відповідно до ч.2  ст. 233 КЗпП
України має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому
заробітної плати. Згідно із  ст.  1 ЗУ
„Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода,  яку за трудовим договором власник або
уповноважений ним орган,  виплачує
робітнику за виконану ним роботу. Інструкцією по статистики заробітної
плати,  затвердженою наказом Державного
комітету статистики України від 13.01.2004 p.,
визначено,
що,  не входить до фонду оплати
труда одноразова допомога робітникам,
які виходять на пенсію згідно із діючим законодавством і колективним
договором.  Виходячи з викладеного
одноразова допомога при виході на пенсію відноситься до соціальних
гарантій,  як це і передбачено розділом 9
„Сфера соціальних гарантій" Колективного договору ДВАТ „Шахта
„Прогрес" ДХК „Торезантрацит" на 2002-2003 pp. і розділом 12 у
сфері соціальних гарантій (а не розділом 9 у сфері нормування і оплати труда)
галузевої угоди між Мінтопенерго України,
Держвуглепромом і Галузевими

профсоюзами
робітників вугільної промисловості України. Право на звернення до суду з
позовом про стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію виникло у
позивача з моменту звільнення з підприємства - з 23.07.2002 p.,
до суду з вказаним позовом позивач звернувся в червні
2007 p.,  тобто з пропуском строку для звернення в суд і не надав
докази про поважні причини пропуску встановленого строку і не просив суд
поновити пропущений строк. Представник відповідача просить застосувати
3-місячний строк позовної давності,
передбачений  ст.  233 КЗпП України,  і відмовити позивачу у задоволенні позовних
вимог.

Вислухавши сторони,  дослідивши матеріали справи,  судом фактично встановлено,  що згідно із трудовою книжкою (а.с. 3-5)
позивач працював у ДВАТ „Шахта „Прогрес" ДХК „Торезантрацит",  правонаступником якого,  згідно із наказом № 120 від 07.03.2003 р.
„Про реорганізацію ВАТ ДХК , , Торезантрацит"(а.с. 46),  є ДП „Торезантрацит",  з 17.09.1976 р. по 08.12.1987 р. і з
11.08.1992 р. по 23.07.2002 р. на різних посадах. Згідно із наказом по ДВАТ
„Шахта „Прогрес" ДХК „Торезантрацит" № 50-к від 26.07.2002 р. (а.с.
45) позивач звільнений з указаного підприємства за власним бажанням ( ст.  38 КЗпП України) згідно із поданою заявою про
звільнення за власним бажанням (а.с. 18).

Згідно із п.9.5 розділу 9 „Сфера
соціальних гарантій" Колективного договору на 2002-2003 pp. між
адміністрацією і працівниками ДВАТ „Шахта „Прогрес" ДХК
„Торзантрацит" (а.с. 35-37) при виході робітника на пенсію і повному
розрахунку з шахти виплачується одноразова допомога,  розмір якої залежить від стажу роботи на
шахті „Прогрес" і середнього заробітку,
але не менше: від 10 до 15 років -середньомісячний заробіток; від 15 до
20 років - двохмісячний заробіток; від 20 років і вище - тримісячний заробіток.

В судовому засіданні
встановлено,  що стаж роботи позивача на
шахті „Прогрес" на день звільнення складав більше 20 років. Згідно із
пенсійним посвідченням (а.с. 11) з 01.01.2002 р. позивачу призначено пенсію
довічно. Згідно із наказом по ДВАТ „Шахта „Прогрес" ДХК
„Торезантрацит" № 50-к від 26.07.2002 р. позивач звільнений з указаного
підприємства за власним бажанням згідно із поданою заявою. Згідно із трудовою
книжкою з дня звільнення і по теперішній час позивач ніде не працює.

Враховуючи викладене,  суд приходить до висновку,  що згідно із Колективним договором на
2002-2003 pp.
між адміністрацією і працівниками ДВАТ „Шахта „Прогрес" ДХК
„Торезантрацит" відповідач повинен був виплатити позивачу при звільненні
одноразову допомогу в розмірі тримісячного заробітку. Але,  як встановлено в судовому засіданні,  ні при звільненні,  ні по теперішній час одноразова
допомога,  виплата якої передбачена
колективним договором при виході робітника на пенсію і повному розрахунку з
шахти,  позивачу не виплачена.

Згідно із ч. 1  ст.
233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до районного,
районного у місті,  міського чи
міськрайонного суду в тримісячний строк з дня,
коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Звернувшись до суду з позовом про
стягнення одноразової допомоги,  яка
належить виплаті при виході робітника на пенсію і повному розрахунку з шахти
згідно із Колективним договором між адміністрацією і працівниками ДВАТ „Шахта
„Прогрес" ДХК „Торзантрацит" відповідач указує,  що він мав право звернутися до суду з позовом
про стягнення належної йому суми одноразової допомоги без обмеження будь-яким
строком.

Згідно із ч. 2  ст.
233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно із  ст.  1 ЗУ «Про оплату праці»
заробітна плата - це винагорода,  яку за
трудовим договором власник або уповноважений ним орган,  виплачує робітнику за виконану ним роботу.

Згідно із  ст. . 2 вказаного Закону за своєю
структурою заробітна плата ділиться на основну і додаткову,  та інші заохочувальні і компенсаційні
виплати. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу у
відповідності з установленими нормами труда (норми часу,  виробітки,
обслуговування,  посадові
обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних
розцінок для робочих і посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна
плата - це винагорода за роботу поверх встановлених норм,  за трудові успіхи,  винахідливість і за особові умови труда. Вона
включає доплати,  надбавки,  гарантійні і компенсаційні виплати,  передбачені діючим законодавством,  премії,
пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні
і компенсаційні виплати - це виплати у формі винагороди по підсумках роботи за
рік,  премії за спеціальними системами і
положеннями,  компенсаційні та інші
грошові і матеріальні виплати,  не
передбачені актами діючого законодавства або яки провадяться поверх
встановлених указаними актами норм.

Умови і
розміри оплати праці,  структура
заробітної плати встановлюються підприємством у колективному договорі.

Згідно
із п. 3.6
розділу 3 інструкції зі статистики заробітної плати,  затвердженої Наказом Держкомстату України від
13.01.2004 р. № 5,  одноразова допомога
працівникам,  які виходять на пенсію
згідно з діючим законодавством та колективними договорами,  не належить до фонду оплати праці.

Одноразова
допомога працівникам,  які виходять на
пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами,  відноситься до соціальних гарантій і її
виплата передбачена розділом 9 „Сфера соціальних гарантій" Колективного
договору на 2002-2003 pp.
між адміністрацією і працівниками ДВАТ „Шахта „Прогрес" ДХК „Торезантрацит".

Згідно
із  ст.
ст.  75, 80 ЦК України,  1963 p.,
позовна давність застосовується судом незалежно від заяви
сторін. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою
для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної
давності,  порушене право підлягає
захисту.

Згідно
із  ст. . 267 ЦК України,  2003 p.,
позовна давність застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі,  зробленої до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено стороною у спорі,  є підставою для відмови у позові. Якщо суд
визнає поважними причини порушення позовної давності,  порушене право підлягає захисту.

Позивач
звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача одноразової допомоги працівникам,  які виходять на пенсію згідно з діючим
законодавством та колективними договорами,
у зв'язку із звільненням 23.07.2002 р.,  у червні
2007 p.,  тобто з пропуском строку для звернення до суду,  і не представив доказів поважності причин
пропуску встановленого строку більш як на 4 роки і не ставив питання про
поновлення пропущеного строку. Суд вважає,
що позивач пропустив строк на звернення до суду з вказаним позовом більш
як на 4 роки без поважних причин. Посилання позивача на те,  що відповідно до  ст.
ч.2  ст.  233 КЗпП України позовна давність на його вимогу про
стягнення з відповідача одноразової допомоги працівникам,  які виходять на пенсію згідно з діючим
законодавством та колективними договорами,
не поширюється,
безпідставне,  тому,  що згідно із діючим законодавством одноразова
допомога працівникам,  які виходять на
пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами,  не належить до фонду оплати праці і на вимоги
про стягнення вказаної допомоги дія ч.2
ст.  233 КЗпП України не
розповсюджується.

Враховуючи
викладене,  суд приходить до
висновку,  що вимоги позивача про
стягнення одноразової допомоги працівникам,
які виходять на пенсію згідно з діючим законодавством та колективними
договорами не підлягають задоволенню у зв'язку із закінченням строку позовної
давності.

Враховуючи,  що ОСОБА_1. є пенсіонером (а.с. 11),  ніде не працює (а.с. 3-5),  інших доходів крім пенсії не має,  суд приїходить до висновку,  що відповідно до  ст.  82
ЦПК України,  його можливо звільнити від
оплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Керуючись  ст.
ст.  94, 233 КЗпП України,   ст.
ст.  75, 80 ЦК України,  1963 р.,   ст. . 267 ЦК України,  2003 р.,
ЗУ «Про оплату праці»,
Інструкцією зі статистики
заробітної плати,  затвердженою Наказом
Держкомстату України від 13.01.2004 p. № 5,   ст.
ст.   10,  11,
15,  60,  79,
82,  88,  209,
212,  214,  215,
223 ЦПК України,  -

ВИРІШИВ:

У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1про стягнення одноразової допомоги
працівникам,  які виходять на пенсію
згідно з діючим законодавством та колективними договорами,  з Державного підприємства «Торезантрацит» в
розмірі 1265 грн. 94 коп. - відмовити.

Звільнити
ОСОБА_1 від оплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку на подання заяви про
апеляційне оскарження,  якщо заяву про
апеляційне оскарження не було подано. Якщо заяву про апеляційне оскарження було
подано,  але апеляційна скарга не була
подана в строк,  встановленій  ст.
294 ЦПК України,  рішення суду
набирає законної силі після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної
скарги,  рішення,  якщо його не скасовано,  набирає законної сили після розгляду справі
апеляційним судом.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення суду може буті подано Апеляційному суду
Донецької області через Торезький міський суд протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному
суду Донецької області через Торезький міський суд протягом 20 днів після
подання заяви про апеляційне оскарження.