Справа № 2-4
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27
серпня 2007 року                                                                                        м.  Івано-Франківськ

Тисменицький
районний суд Івано-Франківської області

в
складі: головуючої - судді                   Хоминець
М. М.

секретарів                                               Гундич
Г.В.,  Тарнавської М. В.

з участю
представників сторін -

адвокатів                                                ОСОБА_3,  ОСОБА_4

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом
ОСОБА_1до ОСОБА_2про визнання недійсними договору дарування
будинковолодіння,  договору дарування
земельної ділянки та заповіту,  визнання права
власності на Уг частини будинковолодіння і земельної ділянки у порядку
спадкування за законом,  -

встановив:

Позивачка
20.07.2005 р. звернулася в суд з позовом до відповідачки про визнання недійсним
договору дарування будинковолодіння від 03.11.1992 p.;
20.01.2006 p. позивачка збільшила свої позовні вимоги і просила також
визнати недійсними договір дарування земельної ділянки від 04.02.2000 р. і
заповіт від 19.07.1988 р. та визнати за нею право власності на 1/2 частину
спірного будинковолодіння та 1/2 частину спірної земельної ділянки у порядку
спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5

Свої
позовні вимоги обґрунтовувала тим,  що
відповідачка - її рідна сестра. їхнім батькам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належало
АДРЕСА_1. Матір ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1,
а батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Після смерті батька відкрилась
спадщина на будинковолодіння,  яку вона
прийняла,  звернувшись з відповідною
заявою у Тлумацьку держнотконтору. Після подачі заяви про прийняття спадщини їй
стало відомо,  що ще в 1992 р. батько
належне йому будинковолодіння подарував відповідачці. Вже під час розгляду
справи в суді їй стало відомо,  що батько
19.07.1988 р. заповів відповідачці 1/2 спірного будинковолодіння,  а 04.02.2000 р. подарував останній земельну
ділянку розміром 0, 48 га для обслуговування житлового будинку і ведення
підсобного господарства. Вважає,  що
обидва договори дарування та заповіт слід визнати недійсними,  оскільки батько тривалий час хворів
церебральним атеросклерозом у психоорганічній стадії з наростаючим
слабоумством,  внаслідок чого не міг
розуміти значення своїх дій і керувати ними; крім того,  батько був неписьменним,  а тому не міг підписувати договори дарування
та заповіт. Просила визнати недійсними оспорювані договори дарування і заповіт
та визнати за нею право власності на 1/2 частини будинковолодіння і земельної
ділянки у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5

Позивачка
в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити.

Відповідачка
та її представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали і
пояснили,  що відповідачка постійно
допомагала батькам,  вела домашнє
господарство (доїла худобу,  обробляла
город,  прала,  готувала їжу),  доглядала батьків,  коли вони хворіли. Батьки допомогли позивачці
побудувати житловий будинок,  а своє
будинковолодіння залишили відповідачці. Мама ОСОБА_630.09.1987 р. заповіла свою
половину будинковолодіння дочці відповідачки,
а батько ОСОБА_519.07.1988 p. заповів
відповідачці свою половину будинковолодіння. Згодом,  а саме 03.11.1992 р. батько зі згоди матері
подарував все будинковолодіння відповідачці,
а 04.02.2000 р. подарував останній і земельну ділянку розміром

0, 48 га для обслуговування
житлового будинку і ведення підсобного господарства. ОСОБА_5 дійсно хворів
церебральним атеросклерозом,  однак,  це не дає підстав вважати,  що він не розумів значення своїх дій і не міг
керувати ними. Батько до смерті мав хорошу пам'ять,  ніколи не говорив ніяких дурниць,  сам себе обслуговував,  на психіатричному обліку не перебував. Крім
того,  позивачка ще з 1999 р. знала про
існування договору дарування,  коли вона
після смерті матері звернулась у нотконтору. Вважаючи заявлені позовні вимоги
безпідставними,  просили у їх задоволенні
відмовити.

Вислухавши
пояснення сторін,  показання
свідків,  експерта,  дослідивши матеріали справи,  суд приходить до висновку,  що позов не підлягає до задоволення,  виходячи з наступних підстав.

Встановлено,  що основним предметом спору по справі є право
власності на АДРЕСА_1. Вказане будинковолодіння на час укладення оспорюваного
договору дарування було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5і ОСОБА_6-
батьків сторін. Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від
03.11.1992 р. (а.с. 39-40) ОСОБА_5 за згодою своєї дружини,  посвідченою нотаріусом,  подарував будинковолодіння дочці ОСОБА_2  - відповідачці по справі,  яка 17.11.1992 р. зареєструвала своє право
власності на будинковолодіння в Івано-Франківському ОБТІ.

Ще до
укладення зазначеного договору батьки сторін розпорядились належним їм
нерухомим майном,  склавши заповіти на
ім'я відповідачки та її дочки. Мати ОСОБА_6

30.09.1987           р. заповіла
належне їй майно дочці відповідачки ОСОБА_7. (а.с. 25),  а батько

ОСОБА_519.07.1988 p. заповів відповідачці ОСОБА_2  свою половину

будинковолодіння (а.с. 29). Всі ці обставини свідчать про те,  що батьки сторін ще задовго до

своєї смерті вирішили,  що нажите
ними майно належатиме старшій дочці ОСОБА_2,
яка

постійно допомагала їм у веденні домашнього господарства,  доглядала за ними; молодшій дочці

ОСОБА_1- позивачці по справі - батьки свого часу допомогли побудувати
житловий

будинок. Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки
ОСОБА_8,  ОСОБА_9

ОСОБА_10 ,  їх не заперечувала і
позивачка.

Логічним
завершенням волевиявлення батьків сторін щодо розпорядження своїм майном став
договір дарування земельної ділянки,
укладений батьком вже після смерті матері,  згідно якого ОСОБА_5подарував ОСОБА_2  належну йому на праві приватної власності
земельну ділянку розміром 0, 48 га для обслуговування житлового будинку і
ведення підсобного господарства,  який
04.02.2000 р. посвідчений державним нотаріусом Тлумацької державної
нотаріальної контори ОСОБА_14. (а.с. 16).

Оспорюючи
обидва договори дарування та складений від імені ОСОБА_5 заповіт,  позивачка посилалась на те,  що батько тривалий час хворів церебральним
атеросклерозом у психоорганічній стадії з наростаючим слабоумством,  внаслідок чого не міг розуміти значення своїх
дій і керувати ними. Цю обставину позивачка обґрунтовувала висновком посмертної
амбулаторної судово-психіатричної експертизи,
що згідно клопотання позивачки проведена по справі. Згідно цього
висновку (а.с. 61-63) ОСОБА_5 страждав стійким хронічним психічним розладом -
вираженою атеросклеротичною деменцією і на період часу,  що відноситься до укладення договору
дарування будинковолодіння,  договору
дарування земельної ділянки та складання заповіту,  перебував у хворобливому стані,  при якому був позбавлений здатності
усвідомлювати свої дії та керувати ними. Допитана в судовому засіданні експерт
ОСОБА_11 висновок підтримала.

Свій
висновок експерт мотивував тим,  що
ОСОБА_5 вперше діагностовано церебральний атеросклероз невропатологом у 1986 p.; вперше хворий
оглянутий психіатром

29.01.1988p.,  діагностовано психоорганічний синдром на фоні
церебрального атеросклерозу з

наступним описом психічного стану хворого: формальність контакту,  значне зниження пам'яті

та інтелекту,  стан
дезорієнтації,  психотична симптоматика
(маячні ідеї впливу),  на підставі чого

експерт робить висновок про наявність у хворого атеросклеротичної деменції
з маячною

симптоматикою. Цей перший запис психіатра,
який ліг в основу висновку експерта,
міститься

на а.34 амбулаторної карти ОСОБА_5 (зворотна сторона),  на вкладиші,
що заповнювався при

виїзді по місцю проживання хворого згідно виклику. Як пояснив в судовому
засіданні

допитаний як свідок лікар-психіатр ОСОБА_12 ,  яким зроблені всі три записи в

амбулаторній
картці про огляд психіатра,  при
заповненні вкладишів про огляд хворого на дому

він завжди
вказував прізвище,  ім'я,  по батькові хворого. Тому суд піддає сумніву
ту обставину,  що вказаний запис
психіатра стосується саме ОСОБА_5,  тим
більше,  що свідок не пам'ятає хворого.
Так само викликає сумнів щодо належності саме ОСОБА_5 другий запис психіатра
від 14.03.1991 р. (а.60 амб. карти) та особливо останній від 08.10.1992 р.
(а.69 амб. карти) при наявності в карті двох аркушів під № 69.

Допитана
в якості свідка лікар-невропатолог ОСОБА_13.,
яка була лікуючим лікарем ОСОБА_5,
коли той перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному
відділенні Тлумацької ЦРЛ у 1986-1988 p.p.,  підтвердила,
що визначений хворому діагноз - церебральний атеросклероз хронічної
цереброваскулярної недостатності не пов'язаний з розладом психічного
стану,  обов'язкової закономірності між
цим діагнозом та розладом психічного стану немає; відхилень у психічному стані
ОСОБА_5в умовах перебування його на стаціонарі не спостерігалось. Обставини
щодо нормальності психічного стану батька сторін підтвердили свідки
ОСОБА_8,  ОСОБА_9 ОСОБА_10 ,  які показали,
що ОСОБА_5 до смерті був при здоровому глузді і пам'яті. Свідок ОСОБА_14
підтвердила,  що при посвідченні нею
договору дарування земельної ділянки даритель ОСОБА_5 чітко висловлював свою
волю при укладенні договору,  який
особисто підписав,  будь-яких сумнівів у
його дієздатності у нотаріуса не виникло.

Крім
того,  особа може бути позбавлена повної
цивільної дієздатності лише на підставі рішення суду. Будь-які докази
того,  що стосовно покійного ОСОБА_5 порушувалось
питання про обмеження його цивільної дієздатності чи визнання його недієздатним
в період з 1988 р. до дня смерті,
відсутні.

Оцінюючи
всі досліджені по справі докази у їх сукупності,  з огляду на ту обставину,  що позивачка працювала і продовжує працювати
в реєстратурі поліклінічного відділення Тлумацької ЦРЛ і має вільний доступ до
картотеки,  суд приходить до висновку про
неприйнятність зазначеного вище доказу,
а саме висновку судово-психіатричної експертизи.

За таких
обставин суд вважає,  що всі заявлені
позивачкою вимоги є безпідставними і до задоволення не підлягають. З позивачки
слід стягнути витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в
сумі 30 грн.

На
підставі наведеного,  відповідно до  ст.
ст.  203,  215,
321,  386 ЦК України,  керуючись
ст.  ст.  81, 213-215 ЦПК України,  суд -

вирішив:

Відмовити
у позові ОСОБА_1до ОСОБА_2про визнання недійсними договору дарування
будинковолодіння,  договору дарування
земельної ділянки та заповіту,  визнання
права власності на 1/2 частини будинковолодіння і земельної ділянки у порядку
спадкування за законом.

Стягнути
з ОСОБА_130 (тридцять) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. У разі подання заяви про апеляційне оскарження,  але апеляційна скарга не була подана в строк,  рішення набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення суду до Апеляційного суду Івано-Франківської
області може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та
апеляційна скарга подаються через Тисменицький районний суд.