РІШЕННЯ

іменем України

6 липня 2007
року

Рівненський
міський суд у складі:

Головуючого -
судді Мельника О.В.,

при секретарі
Рейнерович Я.В.,

з участю
позивача ОСОБА_1,  її представника -
адвоката ОСОБА_4,

представника
відповідача 1 ВАТ „РЗТА"- Краснікова А.В.,

відповідача 2
ОСОБА_2,

відповідача 3
ОСОБА_3,

представника
третьої особо на стороні відповідача профкому ВАТ „РЗТА" - Кузьменка М.
І.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Рівному цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного
товариства „Рівненський завод тракторних агрегатів",  ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  яка діє в своїх
інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 про визнання недійсною
угоди,  визнання недійсним
розпорядження,  визнання недійсним ордера
та виселення з гуртожитку ,

встановив:

У
судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила,  що пропрацювавши на ВАТ „РЗТА" 16
років,  отримала для проживання кімнату
АДРЕСА_1. У 2004 році у зв'язку з перерозподілом кімнат,  на підставі спільного рішення адміністрації і
профкому ВАТ „РЗТА" отримала ордер на вселення в кімнату № 327 цього ж
гуртожитку. Поселившись у вказану кімнату,
зробила там ремонт,  продовжила
проживати,  після чого була вимушена
виїхати на кілька місяців у іншу область для догляду за хворим батьком.  Після повернення в кімнату виявила, що там
проживають відповідач 2 та відповідач 3 з неповнолітньою дитиною. У подальшому
дізналась,  що 17 грудня 2003 року
директор філії „Побут" ВАТ „РЗТА" уклав з ОСОБА_2,  угоду на надання йому ліжкомісця після чого
19 грудня 2003 року видав розпорядження № 105/168,  на підставі якого відповідачу 2 та
відповідачу 3 з неповнолітньою дитиною було надано кімнату № 327 з реєстрацією
їх за вказаною адресою,  а також було
видано ордер на склад сім'ї з трьох осіб. Вважає,  що вчиняючи указані правочини,  директор філії „Побут" вийшов за межі
наданих йому службових повноважень,
оскільки спільного рішення адміністрації і профкому ВАТ „РЗТА" про
надання відповідачам кімнати в гуртожитку не існує,  останні жодного дня не працювали на
підприємстві. Просить суд визнати недійсним договір найму житла в гуртожитку
від 17 грудня 2003 року,  укладений між
ВАТ „Рівненський завод тракторних агрегатів" та ОСОБА_2,  ОСОБА_3,
які діяли від свого імені та від імені неповнолітнього сина
ОСОБА_5,  визнати недійсним розпорядження
директора філії „Побут" ВАТ „РЗТА" № 105/168 від 19 грудня 2003 року
про виділення ОСОБА_2,  ОСОБА_3 їх
неповнолітньому синові ОСОБА_5 кімнати АДРЕСА_2 та їх реєстрацію за вказаною
адресою,  визнати недійсним ордер,  виданий ВАТ „РЗТА" ОСОБА_2 на склад
сім'ї з трьох осіб на вселення в кімнату АДРЕСА_2,  виселити ОСОБА_2,  ОСОБА_3 та їх неповнолітнього сина ОСОБА_5 з
кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого житла.

Представник
відповідача 1 позов визнав повністю,
підтвердив відсутність спільного рішення адміністрації і профкому щодо
надання кімнати в гуртожитку відповідачу 1 та відповідачу 2,   заперечив дійсність  ордеру,
виданого  на вказану кімнату.  Вважає,
що

директор філії
„Побут" Голобок О.А. перевищив надані йому положенням про філію
повноваження,  видавши незаконне
розпорядження про вселення,  уклавши
угоду,  що є спірними за даним
позовом.  Просив звернути суд увагу на
те,  що ордер був виданий без спільного
рішення адміністрації і профкому,
відповідачі 1 та 2 жодного дня не працювали на підприємстві,  зайняли кімнату незаконно,  а тому безпідставно там проживають,  чим порушують право позивача,  яка як працівник заводу на підставі спільного
рішення адміністрації і профкому отримала ордер та вселилась у кімнату
АДРЕСА_2. Просив позов задоволити повністю.

Представник
третьої особи дав суду аналогічні пояснення,
вважає,  що позов слід задоволити.
Підтвердив відсутність спільного рішення адміністрації та профкому ВАТ
„РЗТА" про надання ОСОБА_2,  та
ОСОБА_3 кімнати в гуртожитку.

Відповідач
2 та відповідач 3 позов не визнали та пояснили,
що вселились у кімнату не самоправно,
а на підставі укладеної з директором філії „Побут" ВАТ „РЗТА"
угоди,  на підставі ордеру та
відповідного розпорядження. Вселення відбулось після того,  як вони через сімейні обставини продали
власну квартиру,  а тому потребували
житла. Стверджують,  що на даний момент
позивач пропустила трьохрічний строк позовної давності,  а тому на указаній підставі просили у задоволенні
позову відмовити.

Вислухавши
пояснення сторін,  дослідивши матеріали
справи,  суд вважає,  що позов підлягає до задоволення.

Сторони
не заперечують,  що будівлі АДРЕСА_1
надано статус гуртожитку.

Судом
встановлено,  що 17 грудня 2003 року
директором філії „Побут" ВАТ „РЗТА" від імені ВАТ „РЗТА" з
однієї сторони та між ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  які також діяли в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 було укладено угоду найму ліжко-місця в
гуртожитку,  за яким ВАТ „РЗТА"
зобов'язалось надати ліжко - місце для ОСОБА_2.

19
грудня 2003 року директором філії „Побут" ВАТ „РЗТА",  було видано розпорядження № 105/168 про
реєстрацію відповідача 2 та відповідача 3 з неповнолітньою дитиною в кімнаті №
327 гуртожитку та видано ордер на вселення в указану кімнату.

Відповідно
до  ст.
18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється власником або
уповноваженим ним органом у межах,
визначених власником.

Відповідно
до ч. 1  ст.  63 ЦК
України,  1963 року,  що діяв на момент укладення спірної
угоди,  угода,  укладена від імені другої особи особою,  не уповноваженою на укладення угоди або з
перевищенням повноважень,  створює,  змінює і припиняє цивільні права і обов'язки
для особи,  яку представляють,  лише в разі дальшого схвалення угоди цією
особою.

Аналогічне
положення міститься в ч. 1  ст.  241 ЦК України.

Представник
відповідача 1 у судовому засіданні заперечив факт будь - якого схвалення
вказаних дій директора філії „Побут" по наданню житла відповідачу 2 та
відповідачу 3.

Про
відсутність згоди на схвалення дії директора філії „Побут" щодо вселення в
гуртожиток осіб,  які не є працівниками
заводу свідчить спільне рішення адміністрації і профкому ВАТ № 106 від 24
березня 2003 року,  акт від 19 березня
2004 року.

Юридична
особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки через свої
органи,  що діють у межах прав,  наданих їм за законом або статутом
(положенням),  (ч. 1  ст.  29
ЦК України,  1963 року).

Діючим
на момент вчинення спірних правочинів законодавством України не було
автоматично віднесено керівника філії юридичної особи до її органів,  що наділяються повноваженнями діяти від імені
юридичної особи.

Як
слідує із змісту положення про філію „Побут" ВАТ „РЗТА",  директор філії наділений правом на укладення
угод лише в межах своїх повноважень,
визначених вказаним положенням та дорученням Засновника - ВАТ
„РЗТА". Директор філії зобов'язаний надавати доручення для ознайомлення
при вступі в договірні відносини г
третіми особами. Угоди,  які були
укладені директором філії з перевищенням повноважень встановлених дорученням,  визнаються недійсними з моменту їх укладення.

Судом
встановлено,  що директор філії
„Побут" не отримував від Засновника доручення щодо укладення угод на
управління житловим фондом.

Зміст
спірної угоди також не містить вказівки на те,
що директор філії „Побут" під час її укладення діяв на підставі
доручення,  виданого ВАТ „РЗТА".

Отже,  визнаючи неправомірними дії директора філії
„Побут" на укладення від імені ВАТ спірної угоди з відповідачами,  суд вважає домінуючим те,  що останній взагалі уповноважений на вчинення
такого правочину не був.

Із
змісту  ст.  127 ЖК України слідує,  що гуртожитки можуть використовуватись лише
для проживання робітників,
службовців,  студентів,  учнів,
а також інших громадян у період роботи або навчання.

Відповідно
до ч. 2  ст.  128 ЖК України та п 9,  п.10 Примірного положення про
гуртожитки,  затвердженого постановою
Ради Міністрів УРСР № 208 від 3 червня 1986 року (далі в рішенні Примірне
Положення ),  жила площа в гуртожитку
надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного
профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація підприємства,
установи,  організації видає
громадянинові спеціальний ордер (додаток),
який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Сторони
визнали те,  що спільного рішення
адміністрації та профкому ВАТ „РЗТА" про надання відповідачу 2 та
відповідачу 3 кімнати у гуртожитку по АДРЕСА_1 не приймалось й останні на
підприємстві ніколи не працювали,  а тому
на підставі ч. 1  ст.  61 ЦПК України вказані обставини визнані
судом такими,  що не потребують
доказування.

Отже,  видача директором філії спірного
розпорядження про реєстрацію та виділення кімнати в гуртожитку,  ордеру на вселення без наявності спільного
рішення адміністрації і профкому підприємства не ґрунтується на законі,  а тому підлягають визнанню недійсними.

Поряд з
тим,  відповідно до спільного рішення
адміністрації та профкому ВАТ „РЗТА" від 31 березня 2004 року,  ОСОБА_1,
як працівниці заводу було вирішено надати кімнату № 327 у
гуртожитку,  у зв'язку з чим вона
отримала відповідний ордер.

Судом
також встановлено і сторони не заперечували те,
що на момент видачі ордера для позивача та її вселення в спірну
кімнату,  в житловому приміщенні фактично
ніхто не проживав.

Ордер,  виданий ОСОБА_1 на вселення в кімнату № 327
судом визнаним недійсним не був і з такою позовною вимогою до суду ніхто з
осіб,  які беруть участь у справі не
звертався.

Відповідно
до довідки КП „Рівненське МБТІ" № 1171 судом встановлено,  що станом на 31 травня 2007 року за ОСОБА_2
зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_3,  на підставі біржової угоди купівлі - продажу
нерухомості від 21 червня 2001 року.

У
спростування вказаного факту відповідачем 2 та відповідачем 3 не було суду
надано жодного доказу.

До
категорії осіб,  які не підлягають
виселенню з гуртожитків,  передбачених п.
41 Примірного положення про гуртожитки ",
затвердженого постановою Ради міністрів Української РСР N 208 від 3
червня 1986 р. відповідачі не відносяться.

ОСОБА_1
з указаним позовом до суду звернулась 18 грудня 2006 року,  а тому суд не вважає пропущеним трьох річний
строк звернення до суду в частині вимоги про визнання недійсним розпорядження №
105/168 від 19 грудня 2003 року.

Окрім
того,  судом також встановлено,  що правом на вселення в спірну кімнату
позивачка була наділена лише 31 березня 2004 року й всі свої подальші дії по
фактичному поселенню в спірне помешкання вона розпочала здійснювати після
вказаної дати. Отже,  на думку суду,  строк позовної давності для ОСОБА_1 в частині
вимог про визнання недійсною угоди,
визнання недійсним ордера та виселення на підставі ч. 1  ст.
261 ЦК України
почав перебігати не раніше 31 березня 2004 року,  а тому на момент звернення з позовом до суду
не закінчився.

На
підставі викладеного,  суд прийшов до
висновку про необхідність задоволення позову,
а тому,  керуючись  ст.
10, 11, 60, 81, 88, 212, 214, 215 ЦПК України,  суд,

вирішив:

Позов
задоволити.

Визнати
недійсним договір найму житла в гуртожитку від 17 грудня 2003 року,  укладений між ВАТ „Рівненський завод
тракторних агрегатів" та ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  які діяли від свого
імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_5.

Визнати
недійсним розпорядження директора філії „Побут" ВАТ „РЗТА" № 105/168
від 19 грудня 2003 року про виділення ОСОБА_2,
ОСОБА_3 їх неповнолітньому синові ОСОБА_5 кімнати АДРЕСА_2 та їх
реєстрацію за вказаною адресою.

Визнати
недійсним ордер,  виданий ВАТ „РЗТА"
ОСОБА_2 на склад сім'ї з трьох осіб на вселення в кімнату АДРЕСА_2.

Виселити
ОСОБА_2,  ОСОБА_3 та їх неповнолітнього
сина ОСОБА_5 з кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого житла.

На
рішення може бути подано апеляцію до Апеляційного суду Рівненської області
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження,  яка повинна бути подана протягом десяти днів
з дня проголошення рішення суду.