Справа №2-1631/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м.  Ковель                                                                                                24
вересня 2007 року

Ковельський
міськрайонний суд Волинської області

під
головуванням судді  Лапіна О.Ф.,

за
участі секретаря      Шуляк Л.В.,

позивачки                   ОСОБА_1.,

представника
позивачки    ОСОБА_2.,

відповідача                    ОСОБА_3. ,

представника
відповідача   ОСОБА_4. розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м.
Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_3про визнання заповіту
недійсним,  -

встановив:

Позивачка,  ОСОБА_1,
звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3про визнання заповіту,  укладеного в 1997 році ОСОБА_5на користь
ОСОБА_3на квартиру АДРЕСА_1 - мнимою угодою та,
відповідно,  недійсним.

На обґрунтування
позову вказує на те,  що ІНФОРМАЦІЯ_1
року померла мати сторін по справі - ОСОБА_5. Після смерті матері залишилось
спадкове майно,  до складу якого входила
і квартира АДРЕСА_1. Позивачка вказує,
що у 1997 році її мати - ОСОБА_5. вчинила заповіт з приводу даної
квартири на ім'я брата позивачки,  а
відповідача по справі - ОСОБА_3,
проте,  фактично наміру залишати
вказане майно лише відповідачу не мала,
а вчинила такий заповіт з метою припинити спори між позивачкою та її
колишнім чоловіком ОСОБА_6.  Так,  позивачка вказує,  що у 1997 році у неї та її колишнього
чоловіка ОСОБА_6. виникали спори з приводу користування квартирою АДРЕСА_2у
якій вони проживали у шлюбі,  причому
ОСОБА_6. виганяв позивачку із помешкання вказуючи,  що вона може проживати разом із матір'ю - а
саме у спірному на даний час помешканні. Позивачка стверджує,  що вказані питання неодноразово вирішувала у
судовому порядку,  зокрема,  у 1997 році задоволено її позов до ОСОБА_6.
про усунення перешкод в користуванні житлом та вселенні в квартиру АДРЕСА_2
07.12.1998 року суд виніс рішення про вселення позивачки у дану квартиру.
Вказує,  що мати позивачки - ОСОБА_5.
будучи присутньою у судових засіданнях та переживаючи за дочку - позивачку по
справі,  з метою запобігти натякам
ОСОБА_6. на наявність у позивачки житла,
склала заповіт на належну їй квартиру АДРЕСА_1 на ім'я сина - брата
позивачки по справі,  а відповідача по
справі ОСОБА_3. ,  хоча насправді такого
наміру не мала,  та неодноразово
повторювала і сторонам по справі і іншим особам,  що квартира належать обом дітям порівну.
Позивачка стверджує,  що ОСОБА_5. мала
намір переписати заповіт,  так,  зокрема просила про те,  щоб запросили до неї нотаріуса напередодні
дня смерті перебуваючи на лікуванні,
проте не встигла цього зробити. Стверджує,  що відповідач фактично не заперечував факту
приналежності даного спадкового майна обом сторонам та оскільки після смерті
матері

позивачка
тяжко захворіла - у встановленому порядку дане спадкове майно не прийняла та
дізналась про те,  що відповідач оформив
квартиру на себе відповідно до даного заповіту лише у листопаді 2004 року.
Вказує,  що від хвилювання значно
погіршився стан її здоров'я,  вона
тривалий час лікувалась,  а восени із
слів відповідача,  який повідомив що у
спірне житло вселяються його діти,
зрозуміла,  що останній не має
наміру виконувати волю матері та вирішила звернутись до суду. Покликаючись на
вказані обставини та у відповідності до ч.1
ст.  58 ЦК України ( в
редакції Закону 1963 року) ставить питання про визнання заповіту
недійсним,  як мнимої угоди.

В
судовому розгляді позивачка позов підтримала та прохає його задовольнити з тих
підстав,  що даний заповіт є мнимою
угодою,  оскільки суперечив фактичним
намірам заповідача - матері сторін ОСОБА_5,
яка хотіла,  щоб квартира була
успадкована обома дітьми та мала намір переписати заповіт. Стверджує,  що даний заповіт укладався матір'ю лише з
метою припинити спори між позивачкою та її колишнім чоловіком ОСОБА_6,  який виганяв позивачку з їхньої квартири
вказуючи,  що остання може проживати у
матері. Позивачка вказує,  що про такі
наміри матері знав і відповідач,  крім
того,  мати,  перебуваючи на лікуванні просила викликати
нотаріуса з метою переоформлення заповіту. Позивачка стверджує,  що ОСОБА_5 не встигла переоформити заповіт
лише через раптову хворобу та смерть; не робила цього протягом тривалого часу (
з 1997 року про 2003) оскільки не приділяла значної уваги та вважала,  що діти в подальшому розберуться. Позивачка
не змогла пояснити,  чому під час
перебування ОСОБА_5. у лікарні остання не виявила бажання переоформити
заповіт,  посвідчивши його підписом лікаря,  як то передбачено чинним законодавством.  Не заперечила факту прийняття у спадщину дачі
після померлої ОСОБА_5. З приводу того,
що протягом тривалого часу не ставила питання про визнання заповіту
недійсним показала,  що лише у 2004 році
дізналась про те,  що відповідач оформив
спадщину на спірну квартиру за заповітом,
проте вважала,  що він виконає
волю матері - квартиру продасть щоб поділити кошти,  однак у 2006 році дізналася,  що відповідач не має наміру продавати
квартиру та взагалі ділити дане спадкове майно,
набуте ним на підставі мнимої угоди,
а тому й ставить питання про визнання недійсним заповіту,  укладеного ОСОБА_5.

Представник
позивачки у судовому розгляді позов підтримала та прохає його
задовольнити,  оскільки ОСОБА_5.
складаючи даний заповіт дійсно не мала наміру на залишення усієї
квартириАДРЕСА_1 лише сину -відповідачу по справі.

Відповідач
у судовому розгляді позов не визнав повністю,
суду показав,  що у вересні 1996
року мати сторін ОСОБА_5. на випадок своєї смерті зробила розпорядження щодо
належної їй квартири АДРЕСА_1 на його ім'я. Стверджує,  що передумовою до цього була вільна воля
матері,  а не якійсь інші підстави. Так,  матір повідомляла,  що дачу залишає своїй доньці - сестрі
відповідача,  а позивачці по справі
-ОСОБА_1.,  а квартиру - йому -
відповідачу по справі,  оскільки той
житла не мав та проживав у найманих квартирах. Стверджує,  що ні при укладенні заповіту ні в подальшому
мати йому не повідомляла що має намір переписати заповіт та не казала,  що бажає,
щоб в подальшому квартиру успадкували обоє дітей. Вказує,  що у встановленому законом порядку позивачка
оформила в порядку спадкування після померлої матері право на дачу,  при цьому відповідач будь-яких заперечень не
висловлював; належне йому по заповіту майно оформляв відкрито,  у строки та в порядку,  передбаченому чинним законодавством.  Також вказав,
що даний заповіт до нього додому за місцем проживання принесла мати за
декілька місяців до смерті,  при цьому
будь-якої мови щодо того,  що квартира
має бути поділена не було. З наведених мотивів вважає позов безпідставним та
таким що до задоволення не підлягає,  та
просить в позові відмовити.

Представник
відповідача в судовому розгляді позов не визнав,  вважає,
що оспорюваний заповіт виявляв дійсну волю заповідача - матері сторін по
справі - ОСОБА_5.,  щодо розпорядження
належною їй квартирою,  оскільки протягом
7 років будь-якій зміні не піддавався,
хоча така можливість у заповідачки була. Вказує,  що за таких обставин не можна вважати заповіт
мнимою угодою,  будь-яких інших
підстав,  передбачених чинним
законодавством для визнання заповіту недійсним також немає,  а тому просить у позові відмовити.

Заслухавши
пояснення сторін,  їх представників,  покази свідків,  вивчивши та дослідивши матеріали справи,  суд приходить до висновку,  що позов до задоволення не підлягає з
наступних підстав.

Судом
встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Судом
установлено,  що 09 вересня 1996 року
державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори посвідчено
заповіт,  відповідно до якого
ОСОБА_5,  що мешкає в АДРЕСА_1,  на випадок своєї смерті заповіла належну їй
квартиру АДРЕСА_1 своєму сину -ОСОБА_3.

Аналізуючи
норми цивільного законодавства,
вбачаємо,  що заповіт - це
особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті,  тобто,
односторонній правочин,  який
виражає волю заповідача та посвідчення якого відбувається у конкретно визначений
час і має бути проведеним відповідно до вимог законодавства,  що діє на час такого посвідчення.

На
підставі вище викладеного,  беручи до
уваги положення п.п. 4,  5 розділу
"Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного Кодексу України 2003
року до спірних правовідносин слід застосовувати норми ЦК в редакції Закону
1963 року,  оскільки предмет спору -
заповіт,  був вчинений та посвідчений на
момент дії саме даного ЦК.

Відповідно
до  ст.
541,  542 ЦК України (в
редакції Закону 1963 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із
зазначенням місця та часу його вчинення,
власноручно підписаний заповідачем та нотаріально посвідченим,  причому допускається посвідчення заповіту
прирівнене до нотаріального,
зокрема,  заповіти осіб,  які перебувають на лікуванні можуть бути
посвідчені головним лікарем,  його
замісником або черговим лікарем.

Оспорюваний
заповіт укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений із зазначенням
часу та місця його посвідчення.

Сторонами
не ставиться під сумнів сам факт укладення даного заповіту саме ОСОБА_5. та той
факт,  що вказані дії вона вчиняла при
повній свідомості і без будь-якого тиску,
однак позивачка стверджує,  що
виявлена у заповіті воля не відповідала дійсним намірам заповідача.

Статтею
58 ЦК України,  в редакції Закону 1963 року передбачено,  що угода,
укладена лише про людське око,
без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода) є недійсною.

Причому,  відповідно до п. 13 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 28.04.1978 року N 3 «Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними» мнима угода,
тобто угода,  укладена про людське
око,  без наміру створити юридичні
наслідки,  є в силу ч. 1  ст.  58
ЦК недійсною,  незалежно від мети її
укладення,  а оскільки сторони ніяких дій
по здійсненню мнимої угоди не вчиняли,
суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди
недійсною без застосування будь-яких наслідків.

Твердження
позивача щодо того,  що оспорюваний
заповіт не мав на меті передбачуваного ним юридичного наслідку - переходу права
власності на вказане у ньому нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом
відповідачу - ОСОБА_3.  в судовому
розгляді підтвердження не знайшли.

Суд не
приймає до уваги доводи позивача,  щодо
того,  що оспорюваний заповіт ОСОБА_5.
уклала задля припинення спорів між позивачкою та її колишнім чоловіком ОСОБА_6
щодо користування квартирою АДРЕСА_2у якій вони проживали у шлюбі,  під час яких ОСОБА_6. покликався на наявність
у позивачки житла - квартири матері,
щодо якої остання й розпорядилась оспорюваним заповітом,  - оскільки юридично заповіт не є такою угодою
яка надає право власності на житло у момент його вчинення,  а передбачає лише можливість настання такого
наслідку в подальшому - після смерті спадкодавця за умови,  що він (заповіт) не буде ні зміненим ні
відміненим,  що було відомо як сторонам
по справі так і заповідачці.

Окрім
цього,  з копій рішень Ковельського
міського суду від 26.11.1997 року та 07.12.1998 року вбачається,  що при вирішення питання про усунення
перешкод ОСОБА_1. з боку ОСОБА_6. у користуванні житлом - квартирою АДРЕСА_2 та
вселення ОСОБА_1. у дане
житло,  вказані обставини судом не
обговорювалися та до уваги не приймалися.

Причому,  як вказано вище,  ОСОБА_5. склала заповіт 09.09.1996 року та до
дня своєї смерті,  тобто до 14 жовтня
2003 року,  даного заповіту не
скасувала,  що надало б право на
спадкування на загальних підставах за законом,
і не змінила.

Окрім
того,  з показів свідка ОСОБА_7
вбачається,  що її свекруха заповідачка -
ОСОБА_5.,  принесла вказаний заповіт до
них із відповідачем додому за кілька місяців до смерті,  а саме у травні 2003 року,  причому про свій намір змінювати заповіт не
казала,  напроти,  повідомила,
що свідомо залишає житло лише сину - чоловіку свідка та відповідачу по
справі - ОСОБА_3. ,  оскільки
раніше,  ще за життя батька сторін,  а чоловіка заповідачки,  вони більше підтримували дочку - позивачку по
справі.

Свідок
ОСОБА_8 у судовому засіданні 17.09.2007 року ствердив покази позивачки в тій
частині що дійсно у нього на лікуванні знаходилась хвора на онкологічне
захворювання ОСОБА_5; стан хворої був тяжким та її донька - позивачка по справі
просила дозволу привести до матері нотаріуса,
оскільки були якісь юридичні проблеми,
перешкод цьому не чинилося; ствердив,
що як лікар особисто міг посвідчити заповіт хворого,  проте із таким питанням до нього не
звертались. Свідок не може ствердити напевно,
чи прохала привести нотаріус сама хвора,
точно пам'ятає що із таким питанням зверталась саме позивачка,  хоча хвора весь період перебування на
лікуванні була при свідомості.

Свідки
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у судовому розгляді 17.09.2007 року,  кожний зокрема,  ствердили,
що ОСОБА_5. часто повідомляла про те,
що свою квартиру залишає синові,
оскільки все життя допомагала доньці; будь-якої мови про нотаріуса
свідки не чули та ніколи не чули,  що
ОСОБА_5. мала намір на поділ квартири між дітьми порівну.

З
показів свідків ОСОБА_11 (допитаної в судовому засіданні 17.09.2007 року) та
ОСОБА_12 вбачається,  що ОСОБА_5. дійсно
вказувала,  що залишає квартиру лише
синові - відповідачу по справі ОСОБА_3.
та вважає,  що діти в подальшому
помиряться; причому жоден із свідків не може ствердити,  що в поняття помиряться ОСОБА_5. вкладала
саме зміст поділу квартири.

Допитана
в судовому засіданні 17.09.2007 року ОСОБА_13 показала,  що ОСОБА_5 дійсно вела мову про спадкове
майно та просила доньку -позивачку по справі не сваритися з цього приводу із
братом - відповідачем по справі;

вказувала,  щоб діти не ворогували,  а поділили майно порівну та просила привести
нотаріуса,  але з якою саме метою -
свідку невідомо. Ствердила,  що йшла мова
саме про спадщину -спадкове майно.

Свідки
ОСОБА_14 ( допитана в судовому засіданні 17.09.2007 року) та ОСОБА_15,  показали,
що ОСОБА_5. за життя висловлювала їм свій намір на переоформлення
заповіту.

Суд,  приймаючи до уваги вказані покази свідків
ОСОБА_14.  та ОСОБА_15. оцінює їх критично
та у сукупності з іншими доказами. Так,
у судовому розгляді не знайдено доказів на ствердження того факту,  що будь-ким чинились перешкоди ОСОБА_5. у
скасуванні заповіту або його зміні. Таким чином,  суд вважає,
що при дійсності намірів на зміну заповіту саме в частині спірного майна
- квартири,  як то стверджують свідки
-ОСОБА_5. на протязі 7 років ( з 1996 року по 2003 рік) мала можливість
вказаний заповіт скасувати або змінити.

Окрім
того,  аналізуючи усі фактичні обставини
справи суд приймає до уваги й ту обставину,
що свідки вказують на бажання заповідачки щоб діти - сторони примирились
та поділили спадок порівну. При цьому,
суд виходить із того,  що спадкове
майно після померлої ОСОБА_5. складала не лише квартира,  розпорядження якою ОСОБА_5. вчинила у
оспорюваному заповіті.

Так,  відповідачем стверджено,  а позивачем фактично не заперечено,  що спадкове майно після померлої склала як
спірна квартира так і дача,  право
власності в порядку спадкування на яку оформлено позивачкою одноособово.

У суду
немає підстав ставити під сумнів показання відповідача та свідків і таких
доказів суду не надано.

Покази
свідка ОСОБА_16 судом до уваги не приймаються,
оскільки предмету спору - оспорюваного заповіту,  - не стосуються,  так само,
суд не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_6,  дані ним в судовому засіданні 17.09.2007
року,  оскільки останньому відомо про
вказані факти не особисто від ОСОБА_5. та він особисто вважав заповіт
фіктивним,  однак не зміг пояснити ні
коли він дізнався про заповіт,  ні від
кого та у зв'язку із якими обставинами.

Відповідно
до  ст.
10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу своїх
вимог чи заперечень.

З
досліджених у судовому засіданні доказів вбачається,  що позивачем не доведено той факт,  що волевиявлення заповідача ОСОБА_5. при
укладанні заповіту,  посвідченого
09.09.1996 року державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної
контори,  реєстровий номер 4-1910,  - не було вільним та не відповідало волі
заповідача та було укладене лише про людське око,  без наміру створити юридичні наслідки (мнима
угода).

Таким
чином,  вимоги позивача щодо визнання
заповіту,  укладеного в 1996 році
ОСОБА_5на користь ОСОБА_3,  реєстровий №
4-1910,  - мнимою угодою та,  відповідно,  недійсним,
- безпідставні та до задоволення не підлягають.

Керуючись  ст.
ст.   ст.   ст.
10,  11,  209,
212,  214-215 ЦПК України,  пунктів 4,
5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України 2003
року  ст.
58 ЦК України,  в редакції Закону 1963 року,  -

вирішив :

У
задоволенні позову ОСОБА_1до ОСОБА_3про визнання заповіту недійсним,  - відмовити.

Рішення
може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Ковельський
міськрайонний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом десяти
днів з дня його проголошення та поданням апеляційної скарги протягом двадцяти
днів після подання заяви про апеляційне оскарження або шляхом подачі
апеляційної скарги без попереднього подання заяви - протягом строку,  встановленого для подання заяви про
апеляційне оскарження.

Рішення
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження,  але апеляційна скарга не була подана у
строк,  встановлений статтею 294 цього
Кодексу,  рішення суду набирає законної
сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення,  якщо його не скасовано,  набирає законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.