Справа 2-767  2007рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

11 липня
2007 року                                           Ніжинський
міськрайонний суд

Чернігівської
області В складі: головуючої судді Хандоги В.М. при секретарі Калюжній Ю.О. за
участю сторін Розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду м. Ніжина цивільну справу за позовом  ЖБК-7 "Маяк" до ОСОБА_1 про звільнення
нежилого приміщення

встановив:

у
листопаді 2001 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача
про звільнення нежилого приміщення, яке розташоване в підвалі багатоповерхового
будинку кооперативу, зазначаючи, що спірне приміщення є спільною власністю
власників квартир, а відповідач зайняв його самовільно.

Представник
позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснивши, що у
підвальному приміщенні згідно плану поверхів передбачені підсобні приміщення із
розрахунку одне приміщення на кожну квартиру та декілька приміщень для
спільного користування. Одне із приміщень для спільного користування зайняв
відповідач самовільно. Дозволу на користування цим приміщенням ні правління
кооперативу, ні загальні збори відповідачу не давали. В середині 1999 року
правлінню стало відомо про те, що відповідач самовільно користується спірним
приміщенням, а тому було прийнято рішення про його звільнення. У займаному приміщенні
знаходяться спільні комунікації і воно потрібно для використання, як підсобне
приміщення-кладова для зберігання спільного інвентаря - лопат, граблів, лома, а
також для зберігання документації кооперативу. Відповідач проживає у квартирі,
яка йому не належить на праві особистої власності, а тому представник вважає,
що він взагалі немає права користуватися приміщеннями кооперативу без належного
дозволу і просить суд зобов"язати відповідача звільнити це приміщення.

Представник
відповідача позовні вимоги позивача не визнала, пояснивши суду, що ОСОБА_2.,
яка є родичкою відповідача у січні 1996 року придбала квартиру №4, у спірному
будинку, у члена кооперативу ОСОБА_3. Під час продажу остання показала
підвальні приміщення, якими користувалася з часу існування кооперативу і
передала ключі від них. ОСОБА_2 вселила в придбану квартиру відповідача, який
користується нею та підсобними приміщеннями з часу придбання квартири, тобто з
1996 року. У тому ж 1996

році ОСОБА_2
зверталася до правління кооперативу за дозволом і такий був їй наданий. Про те,
що відповідач користується спірним приміщенням знали всі мешканці будинку і до
2001 року ніяких претензій щодо його звільнення ніхто не пред"являв. В
даний час більшість власників квартир теж не мають ніяких претензій до
відповідача крім представника позивача ОСОБА_4.
та ще пару чоловік. Представник відповідача вважає, вимоги позивача не
повинні бути задоволені.

Суд,
вислухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8.,
дослідивши докази, приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні
позовних вимог позивача за таких підстав.

Як
пояснили суду свідки ОСОБА_6. та
ОСОБА_7., які проживають в спільному будинку з моменту його здачі, виділ у
користування підвальних приміщень проводився без колективних рішень членів
кооперативу. Техдокументацию
була передбачена побудова таких приміщень із розрахунку одне приміщення на
одну квартиру і кожна квартира була ним забезпечена . У підвалі будинку була
передбачена побудова декількох приміщень понад норму квартир. Ці приміщення
передбачались для спільного користування, але не всі використовувалися за
призначенням. Спірним приміщенням користувався бувший власник квартири № 4
ОСОБА_3 та його сім"я, якою було добудоване це приміщення і під час продажу
квартири ОСОБА_2 це приміщення було передане їй. Свідок ОСОБА_8 підтвердила, що
бачила, як ОСОБА_3 показувала спірне приміщення ОСОБА_2 і передавала ключі.
Свідки стверджують, що зазначене приміщення не потрібне для спільного
користування, а його звільнення вимагає ОСОБА_4 із-за особистих принципів.
Свідки стверджують, що в підвалі будинку багато власників квартир добудували
собі подібні приміщення і користуються ними. Рішень на їх прибудову загальні
збори кооперативу чи правління нікому не видавало і в даний час ніхто не
вимагає заборони в їх користуванні.

Відповідно
до ст. 113 ЦК України
в редакції 1963року та ст. 358 ЦК
України нині діючого право спільної часткової власності здійснюється за
згодою співвласників

Судом
встановлено, що ніяких рішень про виділення у користування нежилих приміщень
власникам квартир позивач не приймав взагалі і доказів про наявність таких суду
не надав. Позивач також не надав суду ніяких документів про залишення
конкретних приміщень у спільному користуванні на момент створення кооперативу
та на момент звернення до суду. У новому Статуті об"єднання співвласників
ЖБК-7 "Маяк", зареєстрованому 14 лютого 2002 року, тобто після
виникнення спору, в розділі 4, зазначено, що у спільній частковій власності
будинку перебувають тамбури, вестибюлі,, сходові клітки,

горища, приміщення підвалів де розташоване технічне обладнання
будинку, приміщення для зберігання матеріалів, обладнання та інструменту,
система тепло та водопостачання.

Із
пояснення представника позивача в підвалі в спільному користуванні знаходится
фактично 2 приміщення для зберігання спільного інвентаря і приміщення у вигляді
Ленкімнати. Суд вважає, що при визначенні приміщень спільного користування
позивач не конкретизував чи відноситься до таких спірне приміщення в якому
знаходяться фактично особисті речі відповідача та власника квартири № 4, а тому
суд вважає, що визнавати спірне приміщення спільним немає підстав. Про
відсутність техобладнання свідчить акт обстеження від 06.07.07р.

Зазначені
статті Цивільних кодексів передбачають, що співвласники можуть домовитися про
порядок користування майном. Як вбачається із матеріалів справи є спір з цього
приводу, хоча частина власників не вимагає від відповідача звільнення спірного
приміщення, що підтверджують свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6. В таких випадках
спір вирішується судом.

Таким
чином, виходячи із зібраних доказів, суд вважає, що згода на користування
нежилими приміщеннями всіма власниками квартир спірного будинку в тому числі і
згода на користування спірним приміщенням була виражена в усній формі, яку
виражав голова кооперативу і який представляв інтереси всіх власників. Цей факт
підтвердили всі допитані судом свідки в тому числі і сам представник
відповідача, яка пояснювала суду, що голова кооперативу сам власноручно
записував номера квартир, за якими закріплювалися нежилі приміщення. Свідки
також стверджували в суді, що з усного дозволу голови кооперативу в підвальному
приміщенні добудовано багато інших. Суд вважає, що підстав для звільнення
спірного нежилого приміщення немає.

Суд
критично відноситься до наданої відповідачем суду довідки від 09 січня 1996
року за № 12 про те, що правління ЖБК дає згоду ОСОБА_2 на користування спірним
приміщенням оскільки на довідці мається печатка та штамп, якими кооператив
почав користуватися тільки з 1999 року.

Крім
цього суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності звернення до
суду, який має рахуватися з моменту користування відповідачем спірним
приміщенням, тобто з 1996 року. Суд не приймає до уваги пояснення позивача про
те, що про свої порушені права кооператив дізнався тільки в середині 1999 року
по тій причині, що спірне приміщення в спільних інтересах кооператив не
використовув ні на момент зміни власника квартири №4, ні після цього і ніколи
до 2001 року не ставив питання про його звільнення. Про те, що відповідач з
1996 року та його попередник до моменту продажу квартири користувалися спірним
приміщенням знали члени кооперативу, що підтвердили суду допитані свідки.
Поновити пропущений строк позивач не вимагає.

На підставі викладеного
та керуючись ст. 209, 213-215 ЦПК України, ст. 71,358 ЦК України, ст. 113
ЦК України в
редакціїї 1963 року,, суд

вирішив:

відмовити
позивачу у задоволенні позовних вимог.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з
дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження

Заява
про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга подані після закінчення строків,
залишаються без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала,
не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження якщо її не було подано Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не була подана в строк, рішення суду набирає
законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги
рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом..