Справа №2-145-1/06
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

6 вересня 2007р. Святошинський районний суд м.Києва в
складі: головуючого - судді   Кириленко Т.В.

при секретарі                Симонян К.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ті особи ОСОБА_3,
ЗАТ «Будівельне управління № 7, Комунальне комерційне унітарне підприємство
«Фінансова компанія «Житлоінвест», Головне управління житлового забезпечення
Київської міської державної адміністрації, БТІ м. Києва про визнання права
власності, поділ майна, витребування майна, визнання частково недійсним
договору інвестування, визнання недійсним свідоцтва про право власності,
встановлення факту сумісного проживання, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
звернулась до суду з позовом про визнання права власності на майно, поділ
майна, витребування майна, посилаючись на те, що вона з відповідачем ОСОБА_2 з
літа 2001р. по листопад 2003р. проживала однією сім'єю, вела з ним спільне
господарство, мала спільний бюджет.

За час сумісного
проживання ними була придбана квартира АДРЕСА_1, гараж за цією ж адресою,
будівельні матеріали на загальну суму 18020грн.

Враховуючи, що вказане майно є їх спільною власністю, вона просила визнати право
власності за нею на вказане майно, поділити це майно між нею та відповідачем,
витребувати від відповідача ОСОБА_2 належне їй майно, яке він вивіз з її
квартири, а саме: комп'ютер вартістю 5300грн., відеокамеру вартістю 2650грн.,
відеомагнітофон вартістю 1060грн., ксерокс вартістю 2650грн., дрель вартістю 795грн.,
водяний насос вартістю 100грн., а всього на загальну суму 12 555грн.

Протягом
розгляду справи позивачка доповнила позовні вимоги та просила визнати частково
недійсними договори інвестування будівництва квартири та гаражу, визнати
недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, визнати її фактичним
інвестором квартири і визнати за нею право власності на квартиру, посилаючись
на те, що саме вона сплачувала гроші за цими договорами, однак відповідач
обманув її і право власності оформив на себе. Крім того, позивачка просила
встановити факт спільного проживання з ОСОБА_2 протягом 2001-2003р.р.

Представник
відповідача проти позову заперечує, посилаючись на те, що відповідач не проживав однією сім'єю з
позивачкою, оскільки з 1971р. перебуває у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_3 Він дійсно познайомився з позивачкою в 2001р., між ними склались дружні
відносини, під час перебування в Києві він інколи проживав у неї. Ще приблизно
в 2001р. відповідач вирішив придбати житло і гараж для автомобіля в м. Києві. Оскільки
він тривалий час перебував у плаваннях на морських суднах і проживав в м.
Маріуполі Донецькій обл.,
він попросив ОСОБА_1 допомогти йому в питаннях сплати платежів по укладеному ним договору із ЗАТ «Будівельне
управління № 7» щодо інвестування квартири АДРЕСА_1 та аналогічному
договору щодо будівництва гаража в цьому ж будинку. Для цього на ім'я ОСОБА_1
був

2 відкритий
особовий рахунок в АКБ «Морський
транспортний банк» в м. Одесі та у його філії в м. Києві. За його дорученням
компанія, в якій він працював, перераховувала його заробітну плату, яку він
отримував під час перебування за межами України у плаванні в долларах США, на вказані
рахунки ОСОБА_1, а вона перераховувала ці кошти, але в гривнях, за договором
інвестування Будівельному управлінню № 7. Гроші в сумі 150000грн. ОСОБА_1 йому
не передавала, будь-яких домовленостей щодо придбання квартири і гаража з
ОСОБА_1 у нього не було, вона лише допомагала йому в перерахуванні зароблених
ним грошей до БУ № 7 згідно з договорами, по яким він був інвестором.

Також
представник відповідача пояснив, що відповідач майном позивачки не заволодівав
і не придбавав спільно з нею будь-яке майно.

3-ті особи в
судове засідання не з'явились, про день слухання справи повідомлені належним
чином, причини неявки суду не повідомили, а тому суд вважає можливим слухати
справу у їх відсутність.

Суд, вислухавши
пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов
задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як встановлено в
судовому засіданні, відповідачем ОСОБА_2 5.06.2002р. укладено інвестиційну
угоду № 98 щодо участі у фінансуванні будівництва квартири АДРЕСА_1,
9.10.2002р. - інвестиційну угоду щодо будівництва в цьому ж будинку гаража № 5.
Відповідно до додаткової угоди № 1/1 від 6.06.2002р. та № 2 від 28.08.2003р.,
платником за угодою № 98 від 5.06.2002р. та
угодою № 3 від 9.10.2002р. виступає ОСОБА_1 (ас 35-39, 131).

25.09.2003р.
ОСОБА_2 отримано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (ас 137).

Як пояснила
позивачка, з відповідачем вона проживала однією сім'єю з літа 2001р. по
листопад 2003р., тому квартира та гараж придбано на спільні кошти та є спільним
майном.

Статтею 74
Сімейного Кодексу України, який набув чинності з 1.01.2004р., передбачено, якщо
жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між
ними.

Згідно п. 2, 3
рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про
зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9
лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права закони та інші
нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі. Цей принцип закріплений
у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі
треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той
закон або інший нормативно-правовий акт, .під час якого вони настали або мали
місце. Проте надання зворотньої сили в часі нормативно-правовим актам може бути
передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому
нормативно-правовому акті.

Чинний до
1.01.2004р. Кодекс про шлюб та сім'ю в Україні не містив норми, яка б
регламентувала спільну сумісну власність на майно чоловіка та жінки, що
проживають однією сім'єю.

Згідно
роз'яснень Пленуму Верховного суду, що містяться в постанові від 31.03.1995р.
«Про судову практику в правах про встановлення фактів, що мають юридичне
значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК
України /в редакції 1963р./ може

3

мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944р.
і тривали до смерті /пропажі безвісти на фронті/ одного з подружжя, внаслідок
чого шлюб не може бути зареєстровано в органах РАГС. В інших випадках заяви про
встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду
не підлягають.

Цивільний
процесуальний кодекс в редакції 2004р., п. 5 ст. 256 якого передбачено розгляд
судом справ про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки
без шлюбу, вступив в законну силу лише з 1.09.2004р.

Таким чином, у
суду немає законних підстав для встановлення факту перебування сторін у
фактичних шлюбних відносинах з 2001р. по 2003р., а також для визнання за
позивачкою права власності на майно, що було придбано в цей період часу.

Крім того,
відповідач станом на 2001-2003р. перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 і
чинним за станом на 2001р. та на день розгляду справи судом законодавством не передбачена можливість перебування особи
одночасно у двох шлюбах і відповідно ведення спільного господарства і
наявності спільного майна одночасно у двох сім'ях, які створюються на підставі
укладення шлюбу.

Згідно ст. 57 ЦК України /в редакції 1963р./ угода,
укладена внаслідок обману, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого.

Суд вважає, що в
судовому засіданні не встановлений факт обману позивачки при укладенні
інвестиційних угод на будівництво квартири та гаража, позивачка не надала суду
доказів умисного введення її в оману шляхом повідомлення відповідачем
відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають
істотне значення для угоди, що укладається. Посилання позивачки на те, що
відповідач обіцяв одружитися з нею, а тому вона погодилась на оформлення
інвестиційних угод на його ім'я суд не приймає до уваги, оскільки на час їх
укладення відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою і дане
було достовірно відомо позивачці.

При цьому суд
враховує вік, освіту, професійний та життєвий досвід позивачки, що вона
тривалий час /червень 2002р. - серпень 2003р./ займалась питанням оплати договорів
інвестування, була присутня при їх оформленні, знала їх зміст і правове
значення, однак не наполягала про їх зміну, доповнення або укладення такого
договору саме з нею.

Також позивачка
не надала доказів того, що при укладенні оспорюваних інвестиційних договорів
ОСОБА_2 мав на увазі мету приховати іншу угоду -угоду ОСОБА_1 з Будівельним
управлінням № 7 про інвестування спірних квартири та гаражу.

Посилання
позивачки на те, що згідно додаткових угод від 6.06.2002р. та від 28.08.2003р.
вона є платником за угодами інвестування квартири АДРЕСА_1 та гаража за цією ж
адресою і перераховувала гроші з власного рахунку, а тому фактично вона є
інвестором суд вважає безпідставним, оскільки додатковими угодами не змінені та
не уточнені положення щодо інвестора, а
відповідно до п. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» саме
інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та
результатами інвестицій, тобто є їх власником.

Пояснення
представника відповідача про те, що ОСОБА_1 лише перераховувала отримані
відповідачем в якості заробітної плати кошти на рахунок БУ № 7 підтверджуються
інформацією ВАТ «Морський транспортний банк», листом фірми «Голденпорт Одеса»
від 21.01.2005р. за № 07/01, копіями платіжних доручень про переведення грошових
коштів на рахунки БУ № 7 безпосередньо самим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з її особових
рахунків у ВАТ   «Морський   транспортний   банк»,
на   які   надходила
заробітна   плата

4 відповідача, копіями платіжних
повідомлень, роздруківок банку та Будівельного управління № 7 про прийняття
платежів в рахунок оплати угод про інвестування спірних квартири та гаража/ас
97-101, 133-136, 178/.

Твердження
позивачки про те, що вона позичила 150000грн. на будівництво квартири суд не
приймає до уваги, оскільки факт вкладення даних коштів в будівництво
спростовується самою позивачкою та вищевказаними письмовими доказами.

Також не
підлягає задоволенню вимога позивачки про визнання недійсним свідоцтва про
право власності на житло від 25.09.2003р., оскільки дане свідоцтво було видане
ОСОБА_2 згідно з Положенням про порядок оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна і доказів про порушення чинного законодавства при його видачі
позивачка не надала.

Також позивачка не надала належних та достовірних доказів про неправомірне заволодіння
ОСОБА_2 майном позивачки. Крім того, дане спростовується актом державного виконавця від 17.03.2004р. /ас
69/, в якому зазначено, що майна, на яке був накладений арешт за
клопотанням позивачки, за місцем проживання відповідача не виявлено;
матеріалами відділу державної виконавчої служби Приморського районного
управління юстиції м. Маріуполя /ас 67-74/, відділу Іллічевського районного
управління юстиції м. Маріуполя /ас 50/.

На підставі
викладеного, керуючись ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність»,
ст.ст. 10, 57, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ті особи ОСОБА_3, ЗАТ «Будівельне
управління № 7, Комунальне комерційне унітарне підприємство «Фінансова компанія
«Житлоінвест», Головне управління житлового забезпечення Київської міської
державної адміністрації, БТІ м. Києва про визнання права власності, поділ
майна, витребування майна, визнання
частково недійсним договір інвестування, визнання недійсним свідоцтва про
право власності, встановлення факту сумісного проживання - відмовити.

Рішення може
бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі заяви про його
оскарження протягом 10 днів та апеляційної скарги протягом 20 днів після
подання заяви.