Справа  №  2-а-2/2007  р.
„15" травня 2007 року                              Великобурлуцький районний суд
в складі головуючого - судді             РИКОВА М.І.
при секретарі                                       КОЗУБ
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в смт. Великий Бурлук справу за позовом ОСОБА_1
до відділу державної виконавчої служби Великобурлуцького районного управління
юстиції Харківської області та Головного управління Державного казначейства
України у Харківській області про відшкодування майнової та моральної шкоди,
завданою бездіяльністю державної виконавчої служби у Вовчанському та
Великобурлуцьком районах Харківської області,
звернулась до суду з позовом до державної виконавчої служби у Вовчанському та
Великобурлуцьком районах Харківської області про відшкодування 1 551 грн. 00
коп. майнової шкоди та 5 000 грн. 00 коп. - моральної, завданою бездіяльністю
державної виконавчої служби. У зв'язку з ліквідацією державної виконавчої
служби у Вовчанському та Великобурлуцьком районах Харківської області (далі -
ДВС) та створенням відділу державної виконавчої служби Великобурлуцького
районного управління юстиції Харківської області, відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2006 року № 1622 „Про ліквідацію
Департаменту державної виконавчої служби" судом по справі як належного
відповідача, залучено відділ державної виконавчої служби Великобурлуцького
районного управління юстиції Харківської області (далі - ВДВС). Згідно з п.21
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 2 6 грудня 2003 року № 14 „Про
практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і
посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого
провадження", п.10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року № 4 „Про судову практику у справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" до участі у справі як співвідповідача, також
залучено Головне управління Державного казначейства України у Харківській області.
обґрунтування позову ОСОБА_1. вказала, 19 жовтня 2004 року Великобурлуцьким
районним судом Харківської області було прийнято рішення про стягнення з
товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ)  «Першотравневе» на  її
користь  у рахунок погашення боргу
договором купівлі-продажу
корови 1 500 грн. 00 коп.,
у рахунок відшкодування понесених судових витрат, а всього
-1 551 грн. 00 коп. Відразу після набрання рішенням суду законної сили
виконавчий лист вона подала для виконання до ДВС. Однак, незважаючи на
неодноразові звернення до державного виконавця, начальника ДВС, до керівників
ДВС вищого рівня, рішення суду не виконане. Оскільки судове рішення ДВС не
виконувало, позивач звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність ДВС і 21
червня 2006 року Великобурлуцьком районним судом Харківської області була
винесена ухвала про визнання неправомірною бездіяльності ДВС по виконанню
даного судового рішення про стягнення боргу за договором купівлі-продажу
корови. Оскільки у жовтні 2005 року ТОВ «Першотравневе» визнано банкрутом,
виконавчі провадження були закінчені і втрачена можливість виконання судових
рішень, тому що майно, на яке можна було звернути стягнення, неправомірно
розтрачене. Так як бездіяльність ДВС призвела до неможливості виконати судове
рішення, ОСОБА_1. просила стягнути з ВДВС збитки у розмірі суми невиконання
судового рішення, а саме - 1 551 грн. 00 коп.

Крім
того, позивач заявив вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000
грн. 00 коп., завданої їй невиконанням судового рішення. При цьому ОСОБА_1.
посилалась на те, що внаслідок невиконання судового рішення, незважаючи на
чисельні звернення зі скаргами до начальника ДВС, до суду, який визнав
бездіяльність ДВС, вона втратила віру в те, що права і свободи людини та їх
гарантії можна захистити за допомогою закону. Викликані цим душевні та моральні
страждання, неможливість отримати гроші, призвели до втрати віри в можливості
держави і суспільства, вимагають додаткових зусиль для організації її життя.

В
судовому засіданні ОСОБА_1. і її представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги, просили в судовому порядку
захистити право позивача.

Відповідачі
про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про що
свідчать розписки про одержання судових повісток 28 квітня 2007 року Головним
управлінням Державного казначейства України у Харківській області та відділом
державної виконавчої служби Великобурлуцького районного управління юстиції
(а.с.56-59), причину своїх неявок свого представника суду не повідомили. Зі
згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи,
що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Заслухавши
пояснення позивача, його представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Так, 19
жовтня 2004 року Великобурлуцьком районним судом Харківської області було
прийнято рішення про стягнення з ТОВ «Першотравневе» на її користь у рахунок
погашення боргу за договором купівлі-продажу корови 1 500 грн. 00 коп., та 51
грн. 00 коп. у рахунок відшкодування понесених судових витрат, а всього - 1 551
грн. 00 коп. (а.с.9-10). Відразу після набрання рішенням суду законної сили
виконавчий лист було подано для виконання до ДВС.

ОСОБА_1.
суду пояснила, що незважаючи на неодноразові звернення до державного виконавця,
начальника ДВС, до керівників ДВС

вищого рівня, рішення суду
не виконувалось. Оскільки судове рішення ДВС не виконувало, позивач звернулась
до суду зі скаргою на бездіяльність ДВС.

Ухвалою
Великобурлуцького районного суду Харківської області від 21 червня 2006 року
визнано неправомірною бездіяльність державної виконавчої служби у Вовчанському
і Великобурлуцькому районах Харківської області по виконанню рішення
Великобурлуцького районного суду Харківської області від 19 жовтня 2004 року у
справі № 2-545/2004 р. за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Першотравневе» в частині
стягнення на користь ОСОБА_1 1 551 грн. 00 коп. (а.с. 11-12) .

Відповідно
до ст.1 Закону України від 24.03.1998 р. № 202/98-ВР „Про державну виконавчу
службу", Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства
юстиції України і здійснює виконання рішень судів та інших органів відповідно
до законів України.

Згідно з
ч.2 ст.25 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV „Про виконавче провадження" державний виконавець
зобов'язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців
з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно
до ч.2 ст.1 Закону України „Про державну виконавчу службу" завданням державної
виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень,
передбачених законом.

Європейський
суд з прав людини у рішенні, ухваленому 27 липня 2004 року у справі „Ромашов проти України" вкотре нагадав, що ч.1 ст.6 Конвенції
про захист прав і основних свобод людини (далі-Конвенція) кожному гарантовано
право на судовий розгляд упродовж розумного строку при вирішенні питання щодо
його цивільних прав та обов'язків. Це положення являє собою „право на
суд", в якому доступ до правосуддя є одним із аспектів цього права. Однак
воно було б ілюзорним, якби допускалося невиконання остаточних судових рішень,
що набувають чинності. Було б неприпустимо, щоб положеннями ч.1 ст.6 Конвенції
детально регламентувалися процесуальні гарантії сторін у справі справедливість,
публічність, розумність строку провадження, - але водночас не було б
гарантоване виконання судового рішення.

Відповідно
до Рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі про
відшкодування шкоди державою (справа № 1-36/2001) Конституція України гарантує
громадянам право на відшкодування шкоди у порядку ст. 56 Конституції за рахунок
держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів (абз.2 і 3,
абз.4 і 5 п.5 мотивувальної частини рішення).

Згідно
п.3 резолютивної частини вищевказаного Рішення, зазначене Рішення
Конституційного Суду України має преюдиціальне значення для судів загальної
юрисдикції.

Статтею
56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної
шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при
здійсненні ними своїх повноважень. Таким чином, держава надала право ОСОБА_1

вимагати виконання рішення
суду і взяла на себе відповідальність за його не виконання.

Статтею
11 Закону України від 24.03.1998 р. № 202/98-ВР „Про державну виконавчу
службу" передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи
юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку,
передбаченому законом.

Згідно
ст.1173 ЦК
України шкода, завдано фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні
ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього
органу.

Відповідно
до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14
„Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і
посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого
провадження", при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про
відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного
виконавця, суди повинні виходити з положень ст.11 Закону № 202/98-ВР, ст. 86
Закону № 606/XIV і враховувати,
що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної
виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні
територіальні органи Державного казначейства України.

Згідно
п.10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4
„Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", при розгляді справи за позовами про відшкодування моральної шкоди
на підставі ст.5б Конституції України судам слід мати на увазі, що при
встановлені факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових
чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає
відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При
вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові
незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими
чи службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути
відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж
відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому
зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то, поряд із
відповідним органом, суд має притягнути як відповідача відповідний орган
Державного казначейства України.

Оскільки
внаслідок бездіяльності ДВС, яка призвела до невиконання судового рішення і
можливість виконання якого фактично втрачена внаслідок ліквідації боржника і
відсутності майна, на яке можна звернути стягнення, суд дійшов висновку що
бездіяльністю ДВС позивачеві завдано майнову шкоду, яка полягає у неможливості
отримати згідно з судовим рішенням зароблені ним грошові кошти. На підставі
наведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині
відшкодування майнової шкоди, які підлягають задоволенню у межах заявлених
позивачем вимог.

Суд
також дійшов висновку, що внаслідок бездіяльності ДВС, яка призвела до
невиконання судового рішення і фактично втрачена можливість виконати це
рішення, позивачеві завдана моральна шкода, яка полягає  у  моральних  переживаннях,
в  втраті  довіри
до  державних

органів, віри у можливість
отримати реальний захист своїх порушених прав.

Вирішуючи
питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує тривалий час
невиконання судового рішення, фактичну втрату можливості отримати присуджені
судовим рішенням грошові кошти, визнає моральні переживання ОСОБА_1 суттєвими,
оскільки внаслідок бездіяльності ДВС, остання зазнала приниження і зневіри,
незважаючи на чисельні звернення до різних державних органів не отримала
законно очікуваного позитивного результату і втратила віру у можливість
державних органів захистити її конституційні права. Всі ці негативні явища в
сукупності заподіяли їй сильні нервові стреси, переживання, підірвали здоров»я.
Суд вважає справедливим і достатнім задовольнити вимоги про відшкодування
моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. 00 коп.

Таким
чином, суд прийшов до висновку, що рішення суду від 19 жовтня 2004 року у
справі № 2-545/2004 р. не виконано з вини Держави, у зв»язку з чим кошти
підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 з держави Україна за рахунок коштів Державного
бюджету України. Кошти підлягають списанню з резервного фонду Бюджету, згідно
ч.1 ст.25 Бюджетного Кодексу України та п/п «б» п.б Постанови Кабінету
Міністрів «Про затвердження Порядку використання коштів резервного фонду
Бюджету» № 415 від 29 березня 2 002 року.

З
урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що юрисдикція судів поширюється на
всі правовідносини, що виникають у державі ( ч.2 ст. 124 Конституції), і судові
рішення обов»язкові до виконання на всій території України (ч.2 ст. 124 Конституції),
виконання рішення суду про стягнення коштів з держави України підлягає
виконанню Державним казначейством України, згідно ч.1 ст.25 Бюджетного Кодексу
України.

Згідно з
ст.88 ЦПК України на користь позивача присуджуються понесені нею судові витрати.

Керуючись
ст.11 Закону України від 24.03.1998 р. № 202/98-ВР „Про державну виконавчу
службу", ст.ст.1167,1173 ЦК України, ст.ст.
10, 11, 209, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України, суд,-

в и р і ш в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути
з держави Україна за рахунок коштів резервного фонду Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 1 551 (одну
тисячу  п»ятьсот  п»ятьдесят
одну)  грн.  00  коп.  у  рахунок

відшкодування майнової шкоди, 89 (вісімдесят дев»ять) грн. 50 коп. у

рахунок відшкодування понесених
судових витрат та 3 000 (три тисячи) грн. 00 коп. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю державної
виконавчої служби у Вовчанському та Великобурлуцькому районах Харківської
області по виконанню рішення Великобурлуцького районного суду Харківської
області від 19 жовтня 2004 року у справі № 2-545/2004 р. за позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою відповідальністю «Першотравневе».

В іншій
частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через
суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення
заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів
апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку
ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Заочне
рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою
відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.