Справа
№2-2037
РІШЕННЯ

Іменем     України

02
серпня 2007 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого
судді -                                                                                   Оздоби
М. О.,

при
секретарі -                                                                                          Скиданенко
Т.І.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2,  третя особа: ОСОБА_3 про
визнання права власності на 1/2 частину квартири та зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1,  треті особи: ОСОБА_4,  Відкрите акціонерне товариство
«Фінексбанк»,  ОСОБА_3 про визнання права
власності,  суд,  -

встановив:

ОСОБА_1.3вернувся
до суду із позовом до ОСОБА_2. про визнання права власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 в м. Києві. В обґрунтування позовних вимог посилається на ті
обставини,  що перебував у
зареєстрованому шлюбі із третьою особою - ОСОБА_3.  ,  а
16.02.1995р. ними була приватизована кімната в комунальній квартирі поАДРЕСА_1
в м. Києві. У вересні 2001р. вони доручили відповідачу ОСОБА_2. продати належну
їм кімнату та придбати для них квартиру. Скориставшись правовою необізнаністю
позивача та ОСОБА_3,  відповідач придбав
спірну квартиру та оформив договір купівлі-продажу на своє ім»я. Після
придбання квартири він та ОСОБА_3.
вселились у спірну квартиру та були в ній зареєстровані. Про те,  що власником квартири є ОСОБА_2. позивач дізнався
тільки після того як останній звернувся до суду із позовом про усунення
перешкод в користуванні житловим приміщенням,
зобов»язання зняти з реєстраційного обліку та виселення,  а тому вважає,  що строк позовної давності для звернення до
суду ним не пропущено. Позивач вважає,
що є власником 1/2 частини спірної квартири,  оскільки гроші за продаж він не
отримував,  а відповідач незаконно заволодів
квартирою. Просить позов задовольнити на підставі ч.1  ст. 321,
ч.1  ст. 386,  392 ЦК
України.

В
судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали,  посилаючись на обставини,  викладені в позовній заяві.

Представник
відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти позову
заперечувала,  посилаючись на його
безпідставність та необґрунтованість,
ОСОБА_2. звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1. про
визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві. В обґрунтування
підстав посилається на те,  що спірна
квартира була придбана ним та ОСОБА_4. в період шлюбу,  а

ОСОБА_1. та ОСОБА_3,  яка є бабусею ОСОБА_4,  були зареєстровані у квартирі за згодою
власника,  яким є ОСОБА_2. Крім того
зазначає,  що отримав від ОСОБА_1. та
ОСОБА_3.  довіреність на підписання
договору завдатку,  отримання в БТІ
довідки-характеристики на 36/100 частин квартири АДРЕСА_2 в м. Києві,  підписання договору купівлі-продажу та
отримати гроші,  які він віддав ОСОБА_1.
та ОСОБА_3.  Просить на підставі  ст. 392 ЦК
України визнати за ним право власності на спірну квартиру,  оскільки придбав її на кошти подружжя,  а відповідач про те,  що власником квартири є він знав з моменту
реєстрації у спірну квартиру,  а тому
вважає,  що ОСОБА_1. пропущено строк
позовної давності для звернення до суду.

Позивач
та його представник проти зустрічного позову заперечували,  посилаючись на його безпідставність та
необґрунтованість.

Третя
особа за зустрічним позовом ОСОБА_4. в судовому засіданні підтримала позовні
вимоги ОСОБА_2. та просила їх задовольнити.

Представник
третьої особи ВАТ «Фінексбанк» в судовому засіданні просила задовольнити
зустрічний позов,  посилаючись на
те,  що відповідно до іпотечного договору
спірна квартира була передана в іпотеку.

Заслухавши
пояснення сторін та їх представників,
дослідивши матеріали справи,  суд
приходить до висновку що у задоволенні основного та зустрічного позову
необхідно відмовити,  виходячи з
наступного.

Відповідно
до  ст. 60 ЦПК України,  кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини,  на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Судом
встановлено,  що квартира АДРЕСА_2 в м.
Києві,  а саме 36/100 частин у рівних
частинах належали ОСОБА_1. та ОСОБА_3.

21.09.2001р.
ОСОБА_1. та ОСОБА_3.  доручили ОСОБА_2.
підписати договір завдатку,  отримати в
БТІ довідку характеристику на відчуження 36/100 частин квартири АДРЕСА_2в м.
Києві,  підписати договір купівлі-продажу
та отримати гроші за продані частини квартири (а.с. 81- копія довіреності,  посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_5. за
№3441).

Відповідно
до договору купівлі-продажу від 12.10.2001р.,
посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6. за реєстровим номером 1127,
ОСОБА_2.,  що діяв від імені
ОСОБА_1. та ОСОБА_3.  продав належні їм
36/100 частин квартири АДРЕСА_2в м. Києві (а.с. 5).

Згідно з
договором купівлі-продажу від 12.10.2001р.,
посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального
округу Петровою СМ.  за реєстровим номером 7580,  ОСОБА_2. придбав квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві
(а.с. 6 ).

20.12.2001р.
ОСОБА_1. та ОСОБА_3.  були зареєстровані
у квартирі АДРЕСА_1 в м. Києві (а.с. 7 - довідка з місця проживання та
реєстрації).

Як пояснила в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1.,
договори купівлі-продажу не оспорювались та є
дійсними,  однак вважає,  що вони оформлені неправильно,  що,  на
її думку,  підтверджується та встановлено
рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.07.2006р.,  яке набрало законної сили відповідно до
ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13.04.2007р.,  а тому не потребують доказуванню.

Судом
встановлено,  що ОСОБА_2. звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_1. про усунення перешкод в користуванні житловим
приміщенням,  зобов»язання зняти з
реєстрації та виселення. Рішенням суду від 11.07.2006р. у задоволенні позову
відмовлено.

Відповідно
до ч.3  ст. 61 ЦК України,  обставини,
встановлені судовим рішенням у цивільній,  господарській або адміністративній
справі,  що набрало законної сили,  не доказуються при розгляді інших справ,  у яких беруть участь ті самі особи або
особа,  щодо якої встановлено ці
обставини.

Так,  із рішення суду від 11.07.2006р.
вбачається,  що ОСОБА_1. в обґрунтування
заперечень посилався на ті обставини,  що
вселився та був зареєстрований у спірну квартиру із дозволу її власника
ОСОБА_2. Також його заперечення ґрунтуються на тому,  що він вважає,  що у зв»язку з їх правовою необізнаністю
вказаний договір було оформлено на ОСОБА_2.

Суд
вважає,  що вказаним рішенням суду не
встановлено факту та обставин неправильного укладання договору купівлі-продажу
спірної квартири,  на які посилається
представник позивача,  а є тільки
поясненнями позивача. Однак суд враховує,
що при розгляді справи,  позивач
знав про те,  що спірна квартира належить
ОСОБА_2. і він вселився та був зареєстрований із дозволу її власника,  а тому його твердження в судовому засіданні
про те,  що не є власником частини
квартири він дізнався тільки при розгляді справи про його виселення,  судом прийняті до уваги не можуть. Як на
правову підставу для задоволення позову,
позивач та його представник,  а
також представник позивача за зустрічним позовом посилаються на  ст. 392 ЦК
України,  відповідно до якої власник
майна може пред»явити позов про визнання його права власності,  якщо це право оспорюється або не визнається
іншою особою,  а також у разі втрати ним
документа,  який засвідчує його право
власності.

Відмовляючи
ОСОБА_1. у позові суд виходить з того,
що ні як довіреність,  так і
договори купівлі-продажу ОСОБА_1. не оспорювались та не визнані недійсними,  а тому підстави для визнання за ним права
власності на 1/2 частину квартири,  а тим
більше в порядку  ст. 392 ЦК України
відсутні.

Також
відсутні підстави і для задоволення зустрічного позову про визнання права
власності ОСОБА_2. на квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві,  оскільки він є власником цієї квартири на
підставі договору купівлі-продажу,  що є
належним правовстановлюючим документам та чинним на даний час,  а тому підстав для визнання його права
власності на квартиру повторно,  при
розгляді даної справи не має.

Оцінюючи
зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні,  суд
приходить   до   висновку,
що   позивачем   не
надано   належних   та

достовірних доказів на підтвердженні позовних вимог,  а тому позовні вимоги не підлягають
задоволенню у зв»язку із недоведеністю.

Керуючись  ст. 392 ЦК
України,   ст.  ст.
10,  11,  57-61,
209,  212-215 ЦПК України,  суд,  -

вирішив:

У
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 в м. Києві -відмовити.

У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,  треті особи: ОСОБА_4,  Відкрите акціонерне товариство
«Фінексбанк»,  ОСОБА_3 про визнання права
власності на квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві -відмовити.

Рішення
може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом
подання заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення
рішення та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження.