Справа 2-11707 2007 p.
РІШЕННЯ

Іменем     України

31 серпня 2007
р. Голосіївський районний суд м.  Києва у
складі:

головуючого
судді   -   НежуриВ.А.,

при
секретарі                -    Тищенко О.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  3-я особа Київське міське управління юстиції
про розподіл спільно нажитого майна і визнання права на спадщину

ВСТАНОВИВ

Позивачка
в червні 2006 року звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3,  3-я особа Київське міське управління юстиції
про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах із ОСОБА_4 та визнання
за нею право на спадщину після смерті ОСОБА_4 (а.с- 60).

В
подальшому ОСОБА_1  уточнила свої
вимоги,  відмовившись від вимог до
ОСОБА_3 і просить суд розділити між нею та померлим ОСОБА_4 нежиле приміщення
площею 88 кв.м.  за адресою
АДРЕСА_1виділивши їй 12 частину,  як
спільно нажите майно,  змінити черговість
одержання прав на спадкування після ОСОБА_4 на ОСОБА_1 ,  визнати за нею права власності в порядку спадкування
на 14 частину нежилого приміщення,
тобто 12 від площі 44 кв.м.  за
адресою АДРЕСА_1,  яке належало ОСОБА_4,  а також визнати право власності в порядку
спадкування на 12 частину АДРЕСА_1(т. 2 а.с- 3).

Позивачка
підтримала свої вимоги в судовому засіданні,
зазначивши,  що вона з 1993 року
перебувала у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4 до часу його смерті в
листопаді 2005 року,  проживаючі разом в
АДРЕСА_1. За час спільного проживання ними у 1999 році за спільні кошти ними
було придбане нежиле приміщенні,
загальною площею 88 кв.м.  по
АДРЕСА_1в м.  Києві. В період з 1993 по
1998 роки,  а потім з вересня 2005 року
ОСОБА_4 перебував на обліку в наркологічному диспансері та періодично проходив
там курс примусового лікування з приводу захворювання на хронічний
алкоголізм.  Під час загострення хвороби
він потребував стороннього догляду і знаходився у безпорадному стані. Починаючи
з 2000 року його неодноразово доставляли у реанімаційне відділення Київської міської
лікарні швидкої допомоги. Посилаючись на вказані обставини позивачка просить
задовольнити її вимоги.

Представник
відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував,  вказуючи на те,  що позивачка вела спільне із померлим ОСОБА_4
господарську діяльність,  але у фактичних
шлюбних відносинах вони не перебували. Також зазначав,  що померлий дійсно страждав на
алкоголізм,  однак вважати,  що він при цьому тривалий час і постійно
знаходився у безпорадному стані підстав не має.

Київське
міське управління юстиції надало суду заяву про слухання справу без участі їх
представника (т.1 а.с- 80).

Дослідивши
матеріали справи,  вислухав пояснення
сторін,  їх представників,  свідків суд вважає,  що позов не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Встановлено,  що після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1ОСОБА_4відкрилася спадщина на майно - АДРЕСА_1,  а також нежиле приміщення загальною площею 88
кв.м.  в АДРЕСА_1(т. 1 а.с- 12,  13, 158,
159, 169).

Спадкоємцем
померлого за законом є його син ОСОБА_2 - відповідач по справі. Позивачка,  вказуючи на те,  що вона у перебувала із ОСОБА_4 у фактичних
шлюбних відносинах з 1993 року,  а сам
він з 1998 року перебував у безпорадному стані,
внаслідок захворювання на хронічний алкоголізм просить визнати її
спадкоємцем першої черги після ОСОБА_4 на відповідну частину спадкового
майна,  змінивши черговість
спадкування,  визнавши її спадкоємцем
першої черги разом із сином померлого.

Як
вбачається з матеріалів справи,  квартира
№ 4,  по АДРЕСА_1в м.  Києві була приватизована ОСОБА_2,  тобто знаходилась у особистій власності
спадкодавця.

Згідно  ст.
1261 ЦК України
у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця...,  той з подружжя,  який його пережив,  та батьки.

Суд
вважає,  що відповідно до вказаної статті
право на спадкування має право дружина,
яка перебувала у зареєстрованому шлюбі із спадкодавцем на момент його
смерті.

Оскільки
позивачка перебували із спадкодавцем у фактичних шлюбних відносинах,  а не у зареєстрованому шлюбі,  правила цієї статті щодо визнання позивачки
спадкоємцем після ОСОБА_4 застосовані бути не можуть.

Згідно  ст.
1264 ЦК України
у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи,  які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю
не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Оскільки
Цивільний Кодекс України набув чинності з 1 січня 2004 року,  а спадщина відкрилася 24 листопада 2005
року,  то з урахуванням вимог  ст.  5
цього Кодексу,  правила  ст.
1264 також не можуть бути застосовані до спірних правовідносин в частині
визнання за позивачкою права на спадкування кв. № 4,  по АДРЕСА_1в м.  Києві,
а також 14 частини нежилого приміщення в АДРЕСА_1 і заявлені нею з
цього приводу позовні вимоги слід визнати безпідставними і такими,  що не підлягають задоволенню..

Стосовно
позовних вимог про визнання за позивачкою права на 12 частину нежилого
приміщення загальною площею 88 кв.м.  за
адресою АДРЕСА_1,  як спільно нажите
майно і його розподіл в натурі між співвласниками слід зазначити таке.

Відповідно
до ч. 2  ст.  17 Закону України "Про
власність",  майно,  придбане внаслідок спільної праці
громадян,  що об'єдналися для спільної
діяльності,  є їх спільною частковою
власністю,  якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його
трудової участі.

Позивачка
вказує на те,  що сказане нежиле
приміщення було придбане за рахунок спільних коштів її і ОСОБА_4 так як вони
перебували у фактичних шлюбних відносинах і вели спільну господарську
діяльність.

При
цьому ОСОБА_4 був зареєстрований в якості суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи у 1994 року,  а
ОСОБА_1  - в 1998 року (т. 2 а.с-10, 16).

Спірне
нежиле приміщення знаходилося в користуванні приватного підприємця ОСОБА_4
(спадкодавця) з 1995 року на підставі договорів оренди,  укладених з виконкомом Московської райради
м.  Києва (т. 2 а.с- 14, 15).

На
підставі договору купівлі-продажу,
укладеного 28.04.1999 року з Фондом приватизації комунального майна
Московського району,  ОСОБА_4 набув право
власності на спірне нежиле приміщення (т. 1 а.с-13).

Згідно
пункту 4 договору,  нежиле приміщення
продане за ціну 43 428 гр.,  які покупець

повинен був внести протягом ЗО
календарних днів з моменту переходу до нього прав власності на об'єкт
приватизації (п. 5 договору).

Як
вбачається з матеріалів справи,  оплата
за придбаний об'єкт приватизації була здійснена ОСОБА_4 (покупцем) на підставі
платіжного доручення № 1 від 10 червня 1999 року (т. 2 а.с- 44).

При
цьому необхідні кошти в повному обсязі були перераховані на рахунок
ОСОБА_4платіжним дорученням № 290 від 09.06.1999 року ПВП
"Сіріус",  згідно договору про
довгострокове фінансування від 31.05.1999 року,
укладеним ОСОБА_4 з ПВП "Сіріус" і на підставі особистої заяви
ОСОБА_4 на ім'я директора вказаного підприємства (т.1 а.с- 20,  22,  т.
2 а.с- 44). З чого слід зробити висновок,
що грошей необхідних для оплати придбаного нежилого приміщення ні у
ОСОБА_4 ні у ОСОБА_1  не було,  а оплата була здійснена за рахунок коштів,  позичених у третьої особи.

За таких
обставин,  доводи позивачки про її участь
у придбанні нежилого приміщення загальною площею 88 кв.м.  в АДРЕСА_1,
і набуття нею права на 12 частину вказаного приміщення є
необгрунтованими,  і позовні вимоги з цього
приводу також безпідставними.

Враховуючи
наведене та керуючись  ст.  ст.
1258,  1259,  1261,
1264 ЦК України,
ст.
17 Закону України "Про власність",   ст.
ст.  10, 11,  58-60,
212-215 ЦПК України суд,  -

ВИРІШИВ

В
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
3-я особа Київське міське управління юстиції розподіл між нею та
померлим ОСОБА_4 нежилого приміщення площею 88 кв.м.  за адресою АДРЕСА_1виділивши їй 12
частину,  як спільно нажите майно,  зміну черговості одержання прав на
спадкування після ОСОБА_4 на ОСОБА_1 ,
визнання за нею права власності в порядку спадкування на 14 частину
нежилого приміщення,  тобто 12 від площі
44 кв.м.  за адресою АДРЕСА_1,  яке належало ОСОБА_4,  а також визнання права власності в порядку
спадкування на 12 частину АДРЕСА_1відмовити.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення 10 - денного строку для подання
заяви про апеляційне оскарження,  якщо
таку заяву не було подано. Якщо заяву про апеляційне оскарження подано,  але апеляційна скарга не була подана у 20 -
денний строк,  рішення суду набирає
законної сили після закінчення цього строку.