Справа №
РІШЕННЯ

Іменем   України

м.
Донецьк                                                                                                        15
жовтня 2007 р.

Петровський
районний суд м.  Донецька в складі:
головуючий - суддя Фунжий О.А.,  при
секретарі Тітусь Н.В.,  за участю
представників позивача ОСОБА_6.,
ОСОБА_7.,  представника відповідача
ОСОБА_8.,  третіх осіб ОСОБА_4.,  ОСОБА_5.,
представників третіх осіб ОСОБА_9.,
ОСОБА_10.,  розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою

військового
прокурора Донецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства
внутрішніх справ України до ОСОБА_1,
ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про визнання
дійсною угоди щодо передачі квартири,
визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,  визнання права власності на квартиру,  -

встановив:

Військовий
прокурор Донецького гарнізону,  діючи в
інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України,  звернувся до суду із позовною заявою про
визнання недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_1 та визнання за Головним
управлінням внутрішніх військ МВС України права власності на вказану квартиру.

Вимоги
прокурора мотивовані тим,  що 28 вересня
1998 р. приватне підприємство «Фаворит» в особі директора ОСОБА_1. уклало з
Національною гвардією України договір на будівництво житла в порядку пайової
участі. Відповідно до умов договору підприємство зобов'язано оформити та
передати Національній гвардії України документацію на право оперативного
управління квартирами,  а також самі
квартири загальною площею 1 200 кв. м.
10 грудня 1999 р. сторони уклали додаткову угоду,  в якій узгодили передачу квартир з вторинного
ринку житла м.  Донецька за актами
прийому-передачі. Приватне підприємство «Фаворит» частково виконало свої
зобов'язання,  надавши позивачеві акти прийому-передачі
6 квартир,  у тому числі на спірну
квартиру,  яка була зареєстрована за
ОСОБА_1. як фізичною особою,  але не
оформило та не передало документацію на право оперативного управління
квартирами. Рішенням господарського суду Донецької області за Головним
управлінням внутрішніх військ МВС України визнано право власності у вигляді
оперативного управління на 5 квартир,
але на спірну квартиру право власності не визнано,  оскільки вона була приватною власністю
ОСОБА_1. 23 червня 2005 р. ОСОБА_1. за договором купівлі-продажу продав спірну
квартиру ОСОБА_3. Вважаючи,  що зазначений
правочин укладено з порушенням діючого законодавства,  а ОСОБА_1. не мав права відчужувати
квартиру,  прокурор просив суд визнати
недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири та визнати за Головним
управлінням внутрішніх військ МВС України право власності на цю квартиру.

В судовому засіданні прокурор частково змінив
позовні вимоги,  просить суд визнати
дійсною угоду щодо передачі спірної квартири Головному управлінню внутрішніх
військ МВС України,  визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири,
визнати за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України право
власності на квартиру,  відновивши
становище,  яке існувало до укладення
договору купівлі-продажу квартири,  (а.
с.  69-74 т.3)

З
приводу фактичних обставин справи представник прокурора в судовому засіданні
пояснив,  що 28 вересня 1998 р. приватне
підприємство «Фаворит» в особі директора ОСОБА_1. уклало з Національною
гвардією України договір на будівництво житла в порядку пайової участі. Відповідно
до умов договору підприємство зобов'язалось оформити та передати національній
гвардії України документацію на право оперативного управління квартирами,  а також самі квартири загальною площею 1 200
кв. м.  10 грудня 1999 р. сторони уклали
додаткову угоду,  в якій узгодили
передачу квартир з вторинного ринку житла м.
Донецька за актами прийому-передачі. Приватне підприємство «Фаворит»
частково виконало свої зобов'язання,
надавши Головному управлінню внутрішніх військ МВС України акти прийому
передачі 6 квартир,  у тому числі на
спірну квартиру,  яка була приватною
власністю ОСОБА_1.,  але не оформило та не передало документацію на право
оперативного управління квартирами. В рахунок оплати вартості вказаних квартир
приватне підприємство «Фаворит» отримало простий вексель Державного казначейства
України на суму 1 760 581 грн. Рішенням господарського суду Донецької області
від 8 червня 2005 р. за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України
визнано право власності у вигляді оперативного управління на 5 квартир,  але на спірну квартиру право власності не
визнано,  оскільки вона була в приватній
власності відповідача ОСОБА_1.,  який 23 червня 2005 р. продав квартиру відповідачу
ОСОБА_3. Оскільки спірна квартира до укладення договору купівлі-продажу була
вже за актом прийому-передачі передана Головному управлінню внутрішніх військ
МВС України,  ОСОБА_1. не мав законних
підстав відчужувати її. Крім того,
прокурор вважає,  що договір
купівлі-продажу квартири відбувся з порушенням вимог чинного
законодавства,  зокрема,  продавцем квартири ОСОБА_1. та покупцем
ОСОБА_3. надані данні,  які не
відповідають дійсності; видача витягу з Реєстру прав власності на нерухоме
майно відбулась з порушенням нормативних актів,
оскільки інвентаризація квартири не проводилась; інвентаризаційна
вартість квартири не відповідає дійсності; реєстрація права власності на
квартиру відбулась з порушенням вимог нормативних актів. За думкою прокурора
зазначені факти свідчать,  що договір
купівлі-продажу квартири носив характер уявного та удаваного правочину,  що є підставою для визнання його недійсним у
відповідності зі  ст.  203 ч.5 ЦК.

Представник
позивача - Головного управління внутрішніх військ МВС України в судовому
засіданні підтримав вимоги прокурора та їх обґрунтування.

Представники
третіх осіб на стороні позивача - Управління східного територіального
командування внутрішніх військ МВС України та військової частини 3037 в
судовому засіданні підтримали вимоги прокурора та їх обґрунтування.

Третя
особи на стороні позивача - ОСОБА_4. та ОСОБА_5. в судовому засіданні підтримали
позовні вимоги та їх обґрунтування,  суду
пояснили,  що 18 червня 2002 р.
житлово-побутова комісія Головного управління внутрішніх військ МВС України
виділила їх сім'ї АДРЕСА_1. У жовтні того ж року вони вселились у цю
квартиру,  де мешкають по цей час.  Яким чином військова частина придбала спірну
квартиру,  їм невідомо,  ніяких правовстановлюючих документів на
квартиру вони не мають.

Відповідачі
ОСОБА_1. та ОСОБА_2. на неодноразові виклики в судове засідання не
з'явились,  але суд у відповідності зі  ст. 169 ЦПК вважає за можливе розглянути
справу у їх відсутність.

Відповідач
ОСОБА_3. позов не визнав,  в судовому
засіданні пояснив,  що 23 червня 2005 р.
за договором купівлі-продажу він придбав у ОСОБА_1. АДРЕСА_1. До укладення
вказаного договору він перевірив у ОСОБА_1. правовстановлюючі документи,  оглянув квартиру,  в якій на той час мешкали квартиранти.
Договір купівлі-продажу квартири засвідчено приватним нотаріусом в присутності
представника банку,  в якому він отримав
кредит на придбання цієї квартири. Усі умови договору сторонами були
виконані,  тому він вважає,  що ніяких порушень діючого законодавства при
укладені договору не було.

Представник
відповідача ОСОБА_3. в судовому засіданні підтримав заперечення проти
позову,  пояснивши суду,  що договір купівлі-продажу квартири не може
бути визнано недійсним,  оскільки його
укладено у відповідності із чинним законодавством.

Представник
третьої особи на стороні відповідача - Донецької обласної філії АКБ „Укрсоцбанк"
в судовому засіданні із позовом не погодився,
суду пояснив,  що 23 вересня 2005
р. відповідачем ОСОБА_3. у Петровському відділенні Донецької обласної філії АКБ «Укрсоцбанк»
отримано кредит на придбання спірної квартири. Перед наданням кредиту
співробітниками банку проведено юридичну перевірку оригіналів документів,  що підтверджували право власності на спірну
квартиру,  а також на обтяження в Єдиному
реєстрі заборон відчуження нерухомого майна,
на відсутність податкової застави продавця в Державному реєстрі обтяжень
рухомого майна. У вказаних реєстрах ніяких обтяжень не було. При укладені
договору купівлі-продажу квартири отримано нотаріально посвідчену згоду дружини
ОСОБА_1. - ОСОБА_2. Оскільки при укладені зазначеного правочину ніяких порушень
діючого законодавства не допущено,
представник третьої особи просить суд у задоволені позову відмовити.

Третя
особа на стороні відповідача - приватний нотаріус Плугатирьова В.В. в судове
засідання не з'явилась,  надавши заяву
про розгляд справи у її відсутність.

Представник
третьої особи на стороні відповідача - КП „Бюро технічної інвентаризації
м.  Донецька" в судове засідання не
з'явився,  надавши заяву про розгляд
справи у його відсутність.

Заслухавши
в судовому засіданні пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи,  суд
вважає,  що позов не підлягає задоволенню
з наступних підстав

В
судовому засіданні належними документами встановлено,  що 28 вересня 1998 р. приватне підприємство
«Фаворит» уклало з Управлінням розквартирування військ та капітального
будівництва Національної гвардії України договір на будівництво житла в порядку
пайової участі. Відповідно до умов зазначеного договору ПП „Фаворит"
зобов'язано оформити та передати Національній гвардії України документацію на
право оперативного управління квартирами,
а також самі квартири загальною площею 1 200 кв. м у житловому
АДРЕСА_2,  (а.с.  8-9 т.1)

10
грудня 1999 р. сторони уклали додаткову угоду,
в якій узгодили передачу квартир з вторинного ринку житла м.  Донецька за актами прийому-передачі. (а.с.  10 т.1)

Актом
прийому-передачі житла від 7 травня 2001 р. ПП „Фаворит" передало
Головному управлінню внутрішніх військ МВС України (правонаступник Національної
гвардії України) квартири загальною площею 871, 1 кв. м (а.с.  13 т.1),
а актом від 20 лютого 2002 р. передало ще спірну квартиру. (а.с.  14 т.1)

Рішенням
господарського суду Донецької області від 8 червня 2005 р. за Головним
управлінням внутрішніх військ МВС України визнано право власності у вигляді
оперативного управління на квартири,
зазначені у акті прийому-передачу житла від 7 травня 2001 р. (а.с.  25-28 т.1)

Вимога
про визнання права власності на АДРЕСА_1 господарським судом не розглядалась.

Зміненими
позовними вимогами військовий прокурор просить суд визнати дійсною угоду щодо
передачі спірної квартири Головному управлінню внутрішніх військ МВС України.
Вказана вимога не може бути судом задоволена з огляду на наступне.

В
судовому засіданні належними документами встановлено,  що на час складання акту прийому-передачу
житла від 20 лютого 2002 р. спірна квартира на підставі нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу від 4 липня 2001 р. належала ОСОБА_1. як
фізичній особі,  (а.с.  64 т.2)

У
відповідності зі  ст.  86 ЦК
(1963 р.),   ст.  4 Закону
„Про власність",  що діяли на час
складання зазначеного акту,  правом
розпоряджатися належним майном має тільки його власник. Разом з тим,  зміст акту прийому-передачі житла від 20
лютого 2002 р. свідчить про те,  що
спірною квартирою розпорядилось ПП „Фаворит",  яке не було власником квартири.

Крім
того,  у відповідності зі  ст.
227 ЦК (1963 p.) договір
відчуження жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений,  якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Оскільки
в судовому засіданні встановлено,  що
спірна квартира на час складання акту прийому-передачі житла належала ОСОБА_1.
як фізичній особі,  договір відчуження
квартири повинен бути нотаріально посвідчений,
але такий договір між ОСОБА_1. і Головним управлінням внутрішніх військ
МВС України не укладався.

Крім
того,  в судовому засіданні
встановлено,  що спірна квартира придбана
ОСОБА_1. у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2. (а.с.  72 т.2),
тому у відповідності зі  ст.  22 КпШС,
що діяв на той час,  є спільною
сумісною власністю подружжя.

Згідно
зі  ст.
23 КпШС для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя,  що потребують обов'язкового нотаріального
засвідчення,  згода другого з подружжя
повинна бути висловлена у письмовій формі. Всупереч вимогам діючого на той час
сімейного законодавства при передачі спірної квартири Головному управлінню
внутрішніх військ МВС України письмова згода ОСОБА_2. на відчуження квартири не
витребувалась,  чим грубо порушені її
права на власність.

З
наведених підстав позовні вимоги про визнання дійсною угоди щодо передачі
спірної квартири Головному управлінню внутрішніх військ МВС України задоволенню
не підлягають.

При
цьому прийняти до уваги доводи позивача про те,
що Головне управління внутрішніх військ МВС України оплатило вартість
спірної квартири ПП «Фаворит»,
директором якого був ОСОБА_1.,
суд не може,  оскільки вказані
розрахунки відбулись між юридичними особами,
а спірна квартира на праві приватної власності належала фізичній особі
ОСОБА_1.,  якому позивач ніякої суми не
сплачував. Факт того,  що ОСОБА_1. був
одночасно власником квартири і директором ПП «Фаворит» правового значення в
даному випадку не має,  оскільки спірна
квартира належала йому на праві приватної власності як фізичній особі.

Позовні
вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири також
не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В
судовому засіданні належними документами встановлено,  що нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу від 23 червня 2005 р.
ОСОБА_1. продав,  а ОСОБА_3.
придбав АДРЕСА_1 (а.с.  60 т.2),  що відповідає вимогам  ст.
203,  655-657 ЦК (2003 p.)

У
відповідності зі  ст.  215 ЦК
(2003 p.)
підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину
стороною (сторонами) вимог,  які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Висуваючи
вимогу про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,  прокурор вважає,  що договір купівлі-продажу квартири відбувся
з порушенням вимог чинного законодавства,
зокрема,  продавцем квартири
ОСОБА_1. та покупцем ОСОБА_3. надані данні,
які не відповідають дійсності; видача витягу з Реєстру прав власності на
нерухоме майно відбулась з порушенням нормативних актів,  оскільки інвентаризація квартири не
проводилась; інвентаризаційна вартість квартири не відповідає дійсності;
реєстрація права власності на квартиру відбулась з порушенням вимог нормативних
актів. За думкою прокурора зазначені факти свідчать,  що договір купівлі-продажу квартири носив
характер уявного та удаваного правочину,
що є підставою для визнання його недійсним у відповідності зі  ст.
203 ч.5 ЦК.

Висування
цих підстав для визнання угоди недійсною суперечить одна одній,  оскільки у відповідності зі  ст.
234 ЦК (2003 p.) фіктивним є
правочин,  який вчинено без наміру
створення правових наслідків,  які
обумовлювалися цим правочином,  а згідно
зі  ст.
235 ЦК (2003 p.) удаваним є
правочин,  який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину,  який вони
насправді вчинили. Разом з тим,  позивач
в судовому засіданні не надав жодного доказу того,  що сторони уклали договір купівлі-продажу
квартири без наміру створення правових наслідків,  а також,
що між сторонами укладено іншу угоду,
ані ж договір купівлі-продажу.

Згідно
зі  ст.
203 ч.5 ЦК правочин
має бути спрямований на реальне настання правових наслідків,  що обумовлені ним.

В
судовому засіданні вірогідно встановлено,
що договір купівлі-продажу квартири між сторонами дійсно укладено і він
не є фіктивним,  оскільки покупець
ОСОБА_3. передав продавцеві ОСОБА_1. гроші за придбану квартиру,  а той передав йому ключі від квартири та
документи,  що підтверджується
поясненнями ОСОБА_3. в судовому засіданні,
письмовими поясненнями приватного нотаріуса,  який посвідчив зазначену угоду (а.с.  80 т.2),
фактом укладення ОСОБА_3. договору кредиту з Петровським відділенням
Донецької обласної філії АКБ „Укрсоцбанк" від 23 червня 2005 р. на
придбання спірної квартири,  (а.с.  98 т.2) Факт того,  що ОСОБА_3. не проживає у спірній квартирі
правового значення не має,  оскільки у
відповідності зі  ст.  319 ЦК
(2003 p.)
власник на власний розсуд володіє,
користується,  розпоряджається
своїм майном,  а згідно зі  ст.
317 ЦК (2003 p.) місце проживання
власника не впливає на зміст права власності.

Крім
того,  у відповідності зі  ст.
334 ЦК (2003 p.) право власності
на майно за договором,  який підлягає
нотаріальному посвідченню,  виникає у
набувача з моменту такого посвідчення,  а
якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації,  - з моменту такої реєстрації.

В судовому засіданні
встановлено,  що договір купівлі-продажу
квартири,  укладений між ОСОБА_1. і
ОСОБА_3.,  нотаріально посвідчений 23 червня 2005 p.,  зареєстрований в КП „Бюро технічної інвентаризації
м.  Донецька" 28 липня 2005 р.
(а.с.  78 т. 2) і з моменту державної
реєстрації договору право власності на спірну квартиру належить ОСОБА_3.

З
наведених підстав суд відмовляє прокурору у задоволені позову про визнання
договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним.

Вирішуючи
вимоги прокурора про визнання за Головним управлінням внутрішніх військ МВС
України права власності на квартиру,  суд
приймає до уваги наступне.

У
відповідності зі  ст.  204 ЦК
(2003 р.) правочин є
правомірним,  якщо його недійсність прямо
не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки
договір купівлі-продажу спірної квартири не визнається судом недійсним з
підстав,  зазначених вище,  у задоволені позову про визнання права
власності на квартиру за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України
необхідно відмовити,  виходячи з принципу
презумпція правомірності правочину.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.  4
Закону „Про власність"  ст.  22,  23
КпШС,   ст.  86,
227 ЦК (1963 р.)  ст.  203,
204,  215,  234,
235,  334 ЦК (2003 р.),   ст.
213-215 ЦПК,  суд

вирішив:

В
задоволенні позову військового прокурора Донецького гарнізону в інтересах
держави в особі Міністерства внутрішніх справ України до ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання дійсною угоди щодо передачі квартири,  недійсним договору купівлі-продажу
квартири,  визнання права власності на
квартиру відмовити.

Заяву
про апеляційне оскарження цього рішення може бути подано до місцевого суду
протягом десяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна
скарга на це рішення може бути подана в судову палату по цивільних справах
апеляційного суду Донецької області через місцевий суд протягом двадцяти днів
після подання заяви про апеляційне оскарження.