РІШЕННЯ

Іменем     України

25 жовтня 2007
року Голосіївський районний суд м. Києва

В складі
головуючого судді Чередніченко Н.П.

При секретарі
Гайді В.В.

Розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про
визнання частини договорів недійсними ,-

Встановив:

До суду
звернувся позивач з позовом до відповідачів про визнання частини договорів
недійсними мотивуючи свої вимоги тим , що між ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_2 12.09.2002 року укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини
житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1, а також
договір купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки, загальна площа якої
становить 0,0588 га і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У п. 1 договору
купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку зазначається, що ОСОБА_4 продала
ОСОБА_2 1/2 частини житлового будинку разом з господарськими будівлями та
спорудами, зокрема, Б-сараєм, Г, Д- гаражами, В, З- вбиральнями, Е-навісом і № 1-8,1-спорудження.

У п. 1 договору
купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки зазначено, що ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купила 1/2
частину земельної ділянки загальною площею 0,0588 га.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
23.10.06 укладено договір купівлі-продажу ½ частини житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1, а також договір купівлі-продажу
1/2 частини земельної ділянки, загальна площа якої становить 0,0588 га і
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до згаданих договорів ОСОБА_2 передає
у власність ОСОБА_3 1/2 частини житлового будинку разом з господарськими
будівлями та спорудами, зокрема, Б-сараєм, Г, Д- гаражами, В, З-вбиральнями,
Е-навісом і № 1-8,1-спорудження; 1/2 частину земельної ділянки загальною площею
0,0588 га.

Позивач ,
дізнавшись яке майно було продано, не погодився із частинами таких договорів
щодо продажу Б-сараю, Д-гаражу, З-вбиральні, 16,61 кв. м земельної ділянки і
звернувся до суду з позовом про визнання частини договорів недійсними (договори
купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку і купівлі-продажу 1/2 частини
земельної ділянки від 12 вересня 2002 року; договори купівлі-продажу 1/2
частини житлового будинку і купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки від
23.10.06).

В судовому
засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх
задовольнити та визнати недійсними частину договору купівлі-продажу ½ частини
житлового будинку від 12 вересня 2002 році (в частині продажу Б-сараю,
Д-гаражу, З-вбиральні) та частину договору купівлі-продажу 1/2 частини
земельної ділянки 12 вересня 2002 (в частині продажу 16,61 кв. м земельної
ділянки), що укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2Визнати недійсними частину договору
купівлі-продажу ½ частини
житлового будинку від 23.10.06 (в частині продажу Б-сараю, Д-гаражу,
З-вбиральні) та частину договору купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки
від 23.10.06 (в частині продажу 16,61 кв. м земельної ділянки), що укладені між
ОСОБА_2 та

ОСОБА_3

Відповідач
ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечила проти їх
задоволення , оскільки вважає , що договори купівлі-продажу, укладені в 2002
році та 2006 році відповідають вимогам чинного законодавства , а тому підставі
для задоволення позову не має .

Відповідач ОСОБА_2 до суду не
з»явилася судом приймалися міри для своєчасного повідомлення та виклику
відповідача до суду . Причина її неявки суду невідома .

Вислухавши
пояснення сторін , свідків , дослідивши матеріали справи судом встановлено
наступне .

Позивач і
ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 12 вересня 1975 року отримали у
власність в рівних частках житловий будинок по АДРЕСА_1.

Рішенням
народного суду Московського району м. Києва від 25.12.1975 було визначено
порядок конкретного користування будинком. Згідно із згаданим рішенням суду ОСОБА_1
було визначено більшу частину площі будинку для користування і зобов'язано
ОСОБА_1сплатити 108 руб ОСОБА_5 в рахунок компенсації за отриману більшу
частину будинку. Крім того, залишено в спільному користуванні сарай і вбиральню
(а. с. 124-125).

Мировою угодою
від 4 квітня 1976 року, затвердженою товариським судом, визначено, що сарай
залишається в користуванні ОСОБА_1без оплати його вартості. Згідно мирової
угоди вбиральнею будуть користуватися спільно ОСОБА_5 і ОСОБА_1, ОСОБА_1
вбиральнею буде користуватися до 1 вересня 1976 року і проходом по двору.
Оплата сараю не відбувається, так як він приведений в непридатний стан (а. с.
126).

На той час із
господарських будівель був непридатний сарай, який відійшов ОСОБА_1, і вбиральня, яка
належала ОСОБА_5 і якою ОСОБА_1 користувався до 1 вересня 1976 року, а потім
збудував свою З-вбиральню. Згаданий непридатний сарай був зруйнований ОСОБА_1 і
на його місці побудований інший сарай (Б-сарай), а Д-гараж був збудований
ОСОБА_1 в іншому місці, але на його території (земельній ділянці). Це була
самовільна забудова і лише розпорядженням № 554 від 28,05.04 Голосіївською
районною у м. Києві державною адміністрацією і дозволом № 462 від 07.07.2004
Б-сарай, Д-гараж прийняті в експлуатацію (а. с. 12-13), про що також було відображено
і в технічному паспорті БТІ від 06.02.2004 (а. с. 19-24). З-вбиральня також
збудована позивачем і знаходиться на його території, що підтверджується
технічним паспортом БТІ.

ОСОБА_1 на
підставі державного акту на право приватної власності на землю за № 79-2-00949
від 07.11.2000 належить 1/2 земельної ділянки площею 0,0588 га (а. с.26). В плані земельної
ділянки № 79158023, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вказується, що
погоджено межі земельних ділянок між ОСОБА_4 і ОСОБА_1, зокрема, земельна ділянка
ОСОБА_4 становить 277,39 кв. м, а позивача 310,61 кв. м . Відповідно у
власності позивача знаходиться більша частина земельної ділянки загальною
площею 588 кв. м, тому
ОСОБА_4, а потім ОСОБА_2
продали частину земельної ділянки, яка їм не належала, а належить позивачу,
зокрема, 16,61 кв. м.

Позивач дізнався
про намір ОСОБА_2 продати
частину будинку із листа від 21.09.06 № 14 приватного нотаріуса Київського
нотаріального округа Кириленко
Л.В. (а.с. 7 зв.). Позивач листом від 28.09.06 дав попередню згоду на придбання
частини будинку і земельну ділянку зазначивши, що остаточне рішення буде
прийняте, коли ознайомиться із правовстановлюючими документами, а також просив
нотаріуса ознайомити його з документами і видати копії (а.с. 9). 28.09.06
позивач зміг ознайомитися з документами, які
були в нотаріуса, і лише тоді побачив текст договору купівлі-продажу 1/2
частини житлового будинку від 12.09.02 і договору купівлі-продажу 1/2 частини
земельної ділянки від 12.09.02. Це означає, що позивач 28.09.06 довідався про
те, що ОСОБА_4 продала
частину майна і частину земельної ділянки, яка належить позивачу.

Відповідно до
ст. 71 ЦК України
від 18.07.63 загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої
порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно із ст. 76 ЦК України від
18.07.63 перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Таким чином,
позивач дізнався про порушення своїх прав 28.09.06 і право на позов виникло з
цієї дати. Враховуючи наведене термін позовної давності щодо визнання
недійсними частини договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від
12.09.02 і частини договору купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки від
12.09.02. не пропущено.

Після
ознайомлення із наявними у нотаріуса документами позивач виявив, що
правовстановлюючі документи неоформлені належним чином, і рішення про придбання
майна буде прийняте позивачем після пред'явлення всіх правовстановлюючих
документів, про що зазначив в листі від 18.10.06. Не зважаючи на це, інший
нотаріус (Лисань С.С.) продала частину будинку та землю (копія листа від
08.02.07 № 725/2-27 Першої київської державної нотаріальної контори), чим
порушила ст. 362 ЦК України від 16.01.03.

Суд викликав в
судове засідання нотаріусів Кириленко
Л.В. та Лисань С.С. з документами, на підставі яких нотаріально посвідчувались
згадані договори.

В судове
засідання нотаріуси не з'явились, однак нотаріус Кириленко Л.В. надала письмові пояснення від
05.10.07 (а. с.71). Нотаріус Кириленко
Л.В. зазначила, що якби відчужувалась конкретна частка, то додатково було б
зазначено, які саме частини предмету договору переходять у власність набувача,
але в даному випадку, оскільки між співвласниками ОСОБА_1 і ОСОБА_4 не було укладено
договорів конкретного користування щодо будинку та земельної ділянки, предметом
договорів були лише ідеальні частини. Нотаріусом було надані завірені копії
наступних документів: копія дубліката договору міни від 25.03.1994, копія
довідки-характеристики, копія заяви ОСОБА_1 від 29.07.2002 року, копія
державного акту на земельну ділянку, копія довідки про нормативну грошову
оцінку землі, копія довідок про відсутність заборони відчуження.

Нотаріус Лисань
С.С. надала суду матеріали на підставі яких вона посвідчила договори
купівлі-продажу земельної ділянки та 1/2 частини житлового будинку . укладених
між відповідачами по справі та просила слухати справу у її відсутність .

Свідок ОСОБА_6
пояснив суду, що допомагав будувати Д-гараж, виконував деякі роботи, зокрема,
проводив зварювальні роботи воріт гаражу, давав свій транспортний засіб для
підвезення будівельних матеріалів, а також бачив, як позивач будував Б-сарай і
З-вбиральню;

ОСОБА_7 пояснив
суду, що допомагав будувати Д-гараж, який знаходиться на межі його земельної
ділянки і позивача, а також те, що Д-гараж був побудований ОСОБА_1 на місці
непридатного сараю із шлакоблоків, який і ОСОБА_1 був зруйнований. На питання
суду, на якій території знаходяться Б-сарай, З-вбиральня і Д-гараж, відповів,
що на земельній ділянці позивача і позивач користується цими будівлями.
Зазначив, що земельна ділянка позивача відгороджена високим парканом, який
давно стоїть не мінявся, незважаючи на те, що власники іншої половини будинку
(сусіди ОСОБА_1) постійно змінювались.

В договорі міни
від 25.03.1994 зазначаються об'єктами правовідносин міни в тому числі Б-сарай,
З-вбиральня. Д-гараж не є об'єктом міни. Таким чином, із змісту договору міни
випливає, що ОСОБА_4 не
отримала у власність Д-гараж і відповідно не могла його передати у 2002 році у
власність ОСОБА_2 Частина
договору купівлі-продажу ½
частини житлового будинку від 12 вересня 2002 року щодо передачі у
власність ОСОБА_2
Д-гаражу не відповідає вимогам закону, так як ОСОБА_4 не була власницею цієї споруди.

Договір міни від
25.03.1994 в частині передачі Б-сараю, З-вбиральні ОСОБА_4 де береться до
уваги судом, так як власником таких об'єктів є ОСОБА_1, що підтверджується
мировою угодою від 4 квітня 1976 року, розпорядженням № 554 від 28.05.04
Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією, дозволом № 462 від
07.07.2004, технічним паспортом БТІ, показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, а також тим, що
зазначене нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці позивача.

В довідці
характеристиці № 551576 від 12.09.2002 (а.с.74 зв.) в розділі «Коротка технічна
характеристика» зазначається: «в тому числі побудовано самовільно гараж
літ.«Д», вартістю 5014 (п'ять тисяч чотирнадцять) грн. 00 коп., належить
співвласнику ОСОБА_1, згідно довідки ЖЕКа № 112 Голосіївського району м. Києва
№ 172 від 11.09.2002». В супереч цього Д-гараж стає об'єктом договору
купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 12 вересня 2002 року, що
безумовно є порушенням законодавства. Пояснення нотаріуса Кириленко Л.В. не можуть
братися до уваги, так як між позивачем та ОСОБА_5 рішенням народного суду
Московського району м. Києва від 25.12.1975, мировою угодою від 4 квітня 1976
року визначено конкретне користування будинком та допоміжними будівлями, а планом
земельної ділянки № 79158023 погоджено межі земельних ділянок між ОСОБА_4 і
ОСОБА_1 Як вбачається із технічного паспорта Б-сарай та Д-гараж були введені у
експлуатацію у 2004 році, а до того часу зазначені об'єкти вважалися
самовільною забудовою, про що є відповідні відмітки в технічному паспорті
ОСОБА_1Відповідно об'єктом купівлі-продажу має бути майно, яке збудоване і
введене в експлуатацію, а самовільно збудовані об'єкти не можуть бути об'єктом
купівлі-продажу, так як вони вважаться сукупністю будівельних матеріалів.

Незважаючи на це
все, нотаріус Кириленко
Л.В. у 2002 році, посвідчила договори купівлі-продажу, за якими Б-сарай,
Д-гараж, З-вбиральня, 16,61 кв.
м земельної ділянки були продані ОСОБА_2,
хоча за документами на той час належали ОСОБА_1 Крім того, у нотаріуса Кириленко Л.В. було достатньо
документів, щоб зазначити в договорах купівлі-продажу конкретну частку майна,
що продавалося.

Відповідно в
договорах купівлі-продажу 2006 року були зазначені ті ж об'єкти, що і в
договорах купівлі-продажу 2002 року, що також суперечить вимогам законодавства
з підстав зазначених вище. У заяві ОСОБА_2
від 21.09.2006 до нотаріуса Кириленко Л.В.
просить сповістити ОСОБА_1про відчуження своєї частини будинку і зазначає
вартість такого майна в розмірі 100 000,00 доларів США , а в самому договорі
купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 12.10.2006 року вартість
проданого майна становить 33 168,00 доларів США. Таким чином, співвласнику ОСОБА_1 при продажу у 2006 році
1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями були запропоновані
нерівні умови, що є порушенням ст. 362 ЦК
України від 16.01.03.

Відповідно до п.
9 розділу „Прикінцеві і перехідні положення" ЦК України від
16.01.03 до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти
після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила
цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів
окремих видів незалежно від дати їх укладення. Враховуючи те, що договір
купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку та договір купівлі-продажу 1/2
частини земельної ділянки були укладені 12 вересня 2002 року і предметом цього
позову є визнання недійсним частини договорів, слід застосовувати норми ЦК
України від 18.07.63.

Згідно із ст. 48
ЦК України від 18.07.63 недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону,
в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до
ст. 225 ЦК України
від 18.07.63 право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить
власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права
власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник
не вправі витребувати від нього майно. В ст. 145 ЦК України від 18.07.63
зазначається, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права
його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний
набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли
майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у
володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим
шляхом поза їх волею.

В даному випадку
ОСОБА_2 не може
бути добросовісним набувачем, так як знала, що Б-сарай, Д-гараж, З-вбиральня
знаходяться на території ОСОБА_1і він їх .будував, зокрема, в заяві від
07.04.2004 ОСОБА_2 зазначила,
що не заперечує проти вводу в експлуатацію в тому числі і Д-гаражу, Б-сараю.
Саме тому відповідач 1 не може бути добросовісним набувачем.

Згідно із ст.
225 ЦК України
від 18.07.63 право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить
власникові. В даному випадку ОСОБА_4
не була власницею Б-сараю, Д-гаражу, З-вбиральні, а також частини земельної
ділянки в розмірі 16,61 кв. м, що суперечить ст. 225 ЦК України від
18.07.63.

Відповідно до
ст. 60 ЦК України
від 18.07.63 недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її
частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення
недійсної її частини.

Частина договору
купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 12 вересня 2002 року (в
частині продажу Б-сараю, Д-гаражу, З-вбиральні) та частина договору
купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки від 12 вересня 2002 року (в
частині продажу 16,61 кв. м земельної ділянки) не відповідають вимогам ст. 225 ЦК України від
18.07.63 і такі частини договорів мають бути визнані на підставі ст. 48 ЦК України від
18.07.63 недійсними.

До правовідносин
з приводу визнання частини договорів купівлі-продажу ½ частини житлового будинку та
купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки від 23.10.06 недійсними
застосовуються норми ЦК України
від 16.01.03.

Згідно із ч. 1
ст. 658 ЦК України
від 16.01.03 право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших
випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Відповідно до ч.
1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України від 16.01.03 підставою недійсності
правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами)
вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але
одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

В ч. 1 ст. 203 ЦК України від
16.01.03 зазначається, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,
іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із ч. 1
ст. 217 ЦК України
від 16.01.03 недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був
би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ч.
1,2 ст. 362 ЦК України
від 16.01.03 у разі продажу частки у праві спільної часткової власності
співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною,
оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з
публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності
зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою
частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Частина договору
купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 23.10.06 (в частині продажу
Б-сараю, Д-гаражу, З-вбиральні) та частина договору купівлі-продажу ½ частини
земельної ділянки від 23.10.06 (в частині продажу 16,61 кв. м земельної
ділянки)  не відповідають вимогам ч. 1, 2
ст. 362, ч. 1 ст. 658 ЦК України від 16.01.03 і такі частини договорів мають
бути визнані на підставі ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 217 Цивільного
кодексу України від 16.01.03 недійсними.

Згідно із ч. 1
ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

До судових
витрат, в тому числі і документально підтверджених, по цій справі належать:
державне мито в розмірі - 68 грн., витрати на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу в розмірі - 30 грн., витрати по оплаті оголошення
в газеті в розмірі 185,75 грн.

Враховуючи
наведене та керуючись ст. 48, ст. 225, ст. 145, ст. 60, ст. 71, ст. 76 ЦК України від
18.07.63, ч. 1 ст. 3, ч. 1, 2 ст. 362, ч. 1 ст. 658, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 217
ЦК України від
16.01.03, ст..ст.212-215 ЦПК , суд

Вирішив :

Позов
задовольнити .

Визнати
недійсними частину договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від
12 вересня 2002 році (в частині продажу Б-сараю, Д-гаражу, З-вбиральні) та
частину договору купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки 12 вересня 2002
(в частині продажу 16,61 кв.
м земельної ділянки), що укладені між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2.

Визнати
недійсними частину договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від
23.10.06 (в частині продажу Б-сараю, Д-гаражу, З-вбиральні) та частину договору
купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки від 23.10.06 (в частині продажу
16,61 кв. м земельної ділянки), що укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Стягнути із
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рівних частках судові витрати в розмірі
283,75 грн.

Рішення може
бути оскаржено до Апеляційного суду м: Києва шляхом подання заяви про
оскарження рішення до Голосіївського районного суду м. Києва в 10-денний строк
і з цього часу надається 20-денний строк для складання і направлення
апеляційної скарги до Голосіївського районного суду м. Києва.