Справа № 22ц-2220                                                                                       Головуючий в І інстанції
Категорія 40        Доповідач
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

2007 року
вересня місяця 25 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:    Бауль Н.М., суддів:        Кутурланової О.В., Майданіка В.В.

при секретарі  Дягілевій В/О.

роглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на
рішення Бериславського районного суду Херсонської області
від 14 червня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1до Бериславського
педагогічного училища (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на
стороні відповідача - ОСОБА_2) про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної
шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

27 грудня 2006
року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Бериславського педагогічного
училища (далі - училище) про поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у розмірі
5000грн., вказуючи, що наказом від 05.12.2006 року його було звільнено з роботи
з посади викладача фізичного виховання на підставі п.З ст.41 КЗпП України через
вчинення працівником, що виконує виховні функції, аморального
вчинку, несумісного з продовженням даної роботи.
Звільнення вважає незаконним, оскільки не вчиняв 06.06.2006 року в приміщенні
училища бійки з викладачем ОСОБА_3після засідання циклової комісії по розподілу
навантаження між викладачами фізичного виховання без
присутності учнів, в наказі не вказані який саме вчинок, коли і при яких
обставинах було скоєно, відсутні будь-які документи на підтвердження зазначеного вчинку, порушені строки звільнення, сама
адміністрація своїми безвідповідальими діями щодо розподілу
навантаження на викладачів провокувала конфлікти.

Рішенням суду
від 14 червня 2007 року в задоволенні позову було відмовлено за
необґрунтованістю.

В апеляційній
скарзі позивач просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на неповне з"ясування судом обставин
справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав
встановленими та порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню
з наступних підстав.

Задовольняючи
позов, суд виходив з того, що 06.06.2006 року в приміщенні училища позивач
вчинив бійку з викладачем ОСОБА_2без присутності
учнів після засідання циклової комісії по розподілу навантаження

2

між викладачами фізичного
виховання, в результаті чого викладачу ОСОБА_3 були причинені легкі тілесні
ушкодження, що після вказаного інциденту позивач не зробив відповідних
висновків та не вибачився і що на звільнення була згода
профспілкового комітету.

Однак до
такого висновку суд дійшов при неповному з"ясуванню обставин, що мають
значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які
суд вважав встановленими та неправильному застосуванні норм матеріального і
процесуального права, що згідно з вимогами п.п.1, 2 та 4 ст.309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Позивач
працював в училищі на посаді викладача фізичного виховання з 15.08.1979 року на підставі наказу №299 від 15.08.1979
року (а.с.104).

Згідно зі
Статутом училища училище є юридичною особою, засноване на комунальній формі
власності і підпорядковане управлінню освіти і науки Херсонської обласної
державної адміністрації; безпосереднє управління діяльністю училища здійснює
його керівник - директор, який приймає на роботу і звільняє з
роботи його працівників (а.с.57-72).

Відповідно до
посадової інструкції викладача, затвердженої директором училища і з якою був ознайомлений позивач, викладач призначається на посаду
і звільняється з неї директором училища; викладач здійснює навчання і виховання
студентів, проводить уроки згідно з розподілом
навчального навантаження, забезпечує під час занять порядок і
дисципліну; за застосування, в тому числі одноразове, методів виховання,
пов"язаних з фізичним і психічним насиллям над особистістю студента, а
також скоєння іншого аморального вчинку викладач може бути звільнений з посади відповідно до трудового законодавства і Закону України
"Про освіту" (а.с.105-109).

Відповідно до
наказу директора училища від 06.06.2006 року з метою перевірки факту протиправних дій позивача було створено тимчасову комісію у
складі 5 чоловік, якій необхідно було до 20.06.2006
року доповісти про результати перевірки (а.с.7).

Згідно з
протоколом засідання вказаної комісії (а.с.8-9), зачитавши доповідні та пояснювальні записки викладачів ОСОБА_4., ОСОБА_2., ОСОБА_5ОСОБА_6, ОСОБА_1., заслухавши пояснення
ОСОБА_1., ознайомившись з ксерокопією довідки з відділу експертизи, наданої ОСОБА_2, комісія ухвалила, що факт бійки
підтверджено.

Згідно з
протоколами засідання об"єднаного профкому училища №29 від 29.09.2006 року (а.с.10) та №34 від 22.03.2007 року
(а.с.101) подання директора училища було задоволено,
була дана згода на звільнення плзивача за п.3 ст.41 КЗпП України (за вчинення працівником, який виконує виховні функції,
аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи).

Наказом
директора училища від 05.12.2006 року №155-Л (а.с.6) позивача було звільнено з посади з 05.12.2006 року на підставі п.3
ст.41 КЗпП України (здійснення працівником, що виконує виховні функції,
аморального вчинку, несумісного з продовженням даної роботи).

Відповідно до
п.3 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірвано у випадку
вчинення працівником, який виконує виховні функції,
аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

3

Згідно з п.28 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" з наступними
змінами -при розгляді справ про поновлення
на роботі  осіб, звільнених за пунктами

2
і 3 ст.41 КЗпП, судам слід
враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статтей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування
дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим
при вирішенні справ про звільнення з цих підстав
суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну
поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають
значення для правильного вирішення спору.

3
підстав вчинення аморального
проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п.3 ст.41 КЗпП України),
можуть бути звільнені працівники, які займаються виховною діяльністю (вчителі
та інші); таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при
виконанні трудових обов"язків, так і не пов"язаного з ними (вчинення
аморального проступку в громадських місцях або в побуті);
звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника,
не підтвердженої конкретними фактами.

Колегія
суддів вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції не доведено вчинення позивачем зазначеного аморального
проступку, а тому неправильно застосовано вказані вимоги закону і Пленуму
Верховного Суду України.

Так, позивач і
в своїх письмових поясненнях і в судовому засіданні (а.с.9, 110, 52) послідовно
не визнавав не тільки свою вину у бійці, що виникла між ним та ОСОБА_2, а і самого факту вказаної бійки. Він пояснював, що між ними дійсно була розмова на підвищених
тонах, що він близько підійшов до ОСОБА_2 і той його відштовхнув, від чого у
нього (тобто позивача) впали окуляри.

Свідки ОСОБА_2, ОСОБА_4., ОСОБА_5 і
ОСОБА_6 у судовому засіданні, хоча і
пояснювали про бійку взагалі між позивачем і ОСОБА_2, проте нічого конкретного не пояснили, зокрема, не пояснили, що вони розуміють під поняттям "бійка", які
конкретно дії, рухи ногами чи руками вчинив кожний учасник
зазначеного інциденту і хто з них перший вчинив конкретні дії.

Аналогічні
дані викладені і в письмових поясненнях на адресу директора училища ОСОБА_4., ОСОБА_5 і ОСОБА_6
(а.с.29, ЗО, 31).

Тільки у своїх письмових поясненнях
на адресу директора училища ОСОБА_2 пояснив
15.06.2006 року, що позивач наніс йому удар кулаком в обличчя і ногами
по тілу (а.с.26).

Враховуючи
викладене, невизнання позивачем своєї вини, те, що ОСОБА_2. було допитано у судовому засіданні, де він дав пояснення про обставини інциденту, колегія суддів вважає
необгрунтованим висновок суду першої інстанції про вчинену
06.06.2006 року за ініціативою позивача бійку з вчителем ОСОБА_2в приміщенні
училища, в результаті якої останньому було заподіяно легкі тілесні
ушкодження.

Також не можна
визнати законним наказ про звільнення позивача, оскільки в ньому відсутні дані
про характер і обставини вчиненого аморального проступку та
його час і місце вчинення.

Крім того,
згідно 4.8 ст.43 вказаного Кодексу власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш
як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової
організації.

4

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, позивача не було звільнено роботи до 29.10.2006 року {протягом місяця з
дня засідання об"єднаного профкому училища №29 від 29.09.2006 року, на
якому була дана згода на звільнення позивача). Він був
звільнений з 05.12.2006 року і при цьому суд першої інстанції неправомірно послався на відповідну згоду об"єднаного
профкому училища №29 від 29.09.2006 року.

Відповідно до
ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом,
який розглядає трудовий спір; вказаний орган одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового
рішення, яким необхідно повністю задовольнити позов в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

При
розрахунку суми середнього заробітку, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до
наданої відповідачем довідки (а.с.24) за останні 2    л календарні місяці заробітна плата позивача складала: 1142грн.35коп. у
жовтні 2006 року та 1234грн.64коп. у листопаді 2006 року.

Враховуючи
абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від08.02.1995 року №100
з наступними змінами - середня заробітна плата
позивача складає 1188грн.50коп. (1142грн.35коп. + 1234грн.64коп.) / 2).

Розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу підлягає обчисленню, виходячи з середньої заробітної плати за 9 місяців + 4 робочих дні.

Середньоденна
заробітна плата позивача згідно з п.8 вказаного вище Порядку складає 54грн.02коп. (1188грн.50коп. / 22 робочих дні).

Таким чином,
розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 10912грн.58коп. (1188грн.50коп. х 9 + 4 х 54грн.02коп.).

Отже, вказана
сума середнього заробітку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших сум (збір на обов"язкове
державне пенсійне страхування відповідно до Закону №400/97 від
26.06.1997р; внески на загальнообов"язкове державне соціальне страхування у зв"язку з тимчасоваою втратою
працездатності та витратами, зумовленими
народженням та похованням; внески на загальнообов"язкове державне
соціальне страхування на випадок безробіття відповідно до
Закону №2213 від 11.01.2001р).

Колегія суддів вважає, що відповідно
до ст.2371 КЗпП України є підстави для відшкодування позивачеві
моральної шкоди, оскільки незаконним звільненням з роботи йому
завдано психічних та фізичних страждань.

Проте вважає,
що заявлена позивачем сума в 5000грн. не відповідає характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних, тощо), яких зазнав позивач. З урахуванням
роз"яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п.5 постанови від
31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (про
необхідність при визначенні розміру відшкодування моральної
шкоди виходити з засад розумності, виваженості та справедливості), колегія
суддів вважає, що з відповідачів ка користь позивача підлягає стягненню в
рахунок відшкодування моральної шкоди 500грн. А тому в решті позовних вимог
необхідно відмовити.

5

Враховуючи
обставини справи, колегія суддів вважає за можливе не покладати на керівника училища обов"язку покрити шкоду, завдану
установі у зв"язку з оплатою позивачеві часу вимушеного
прогулу.

Керуючись
ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, ст.ст.41 п.3, 43, 232, 235,   237і
КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992   року №9
"Про практику розгляду судами трудових спорів" з наступними змінами, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну  скаргу
ОСОБА_1  задовольнити частково.

Рішення
Бериславського районного суду Херсонської області від 14 червня 2007
року скасувати, постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1. задовольнити частково.

Поновити
ОСОБА_1на роботі в Бериславському педагогічному училищі на посаді
викладача фізичного виховання з 05 грудня 2006 року.

Стягнути з
Бериславського педагогічного училища на користь ОСОБА_1середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 10912грн.58коп.
(десять тисяч дев"ятьсот дванадцять гривень 58коп.) за вирахуванням суми
податку на доходи фізичних осіб та інших обов"язкових зборів та внесків.
Зобов"язати Бериславське педагогічне училище при виконанні судового
рішення нарахувати та утримати з нарахованої суми 10912грн.58коп. податок з
доходів фізичних осіб та інші обов"язкові збори та внески.

Стягнути з
Бериславського педагогічного училища на користь ОСОБА_1в рахунок відшкодування моральної шкоди 500грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного
Суду України протягом двох місяців з моменту його проголошення.