Апеляційний суд Донецької області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

12
листопада 2007 року                                                                          м.  Донецьк

Колегія   суддів
Судової   палати   у
цивільних   справах   Апеляційного   суду Донецької області в складі: Висоцької
В.С. , Новодворської О.І., Олєйникової Л.С. ,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в м.  Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до
Дочірнього підприємства "Адміністративно-навчальний центр" Київської
регіональної спілки споживчої кооперації,
3-я особа - ОСОБА_2 про поновлення на роботі,  стягнення оплати за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення
Подільського районного суду м.  Києва від
6 липня 2004 року та рішення Апеляційного суду м.  Києва від 21 липня 2005 року,

встановила:

В червні
2003 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача,  в якому просив зобов'язати відповідача видати
наказ про його звільнення за  ст.  38 КЗпП України,  видати йому трудову книжку та вихідну
допомогу,  а також провести оплату вимушеного
прогулу за період з листопада 2002 року.

Під час
розгляду справи позивач уточнював вимоги,
просив скасувати наказ про його звільнення з роботи за п. 4  ст.  40
КЗпП України та поновити на роботі на посаді провідного бухгалтера - ревізора
ДП „Адміністративно - навчальний центр",
провести оплату вимушеного прогулу з 15.12.2002 року з розрахунку 977,
50 грн. на місяць,  а також листків
непрацездатності - 17 839, 38 грн.,
стягнути 750 грн. за надання юридичної допомоги,  анулювати запис в трудовій книжці та стягнути
50 000 грн. моральної шкоди. Позивач посилався на те,  що перебував у трудових відносинах з
відповідачем з 24 серпня 2002 року. 11.11.2002 року він подав заяву про
звільнення його з займаної посади за ч . З
ст. 38 КЗпП України з 25.11.2002 року у зв'язку з невиконанням
законодавства про працю  ст. 121 КЗпП
України,  після 25.11.2002 року трудові
стосунки з відповідачем припинив. Відповідач наказ про його звільнення та
трудову книжку не видав,  повний
розрахунок не провів. Наказом від 16 червня 2003 року відповідач незаконно
звільнив його з роботи за  ст.  40 п. 4 КЗпП України за прогули без поважних
причин.

Вважаючи
звільнення та інші дії відповідача незаконними,
позивач просив ухвалити рішення про задоволення позову.

Справа №
33ц- 2512 кс - 07  Категорія 2

Головуючий в 1
інстанції Трегубенко Л.О. Доповідач Висоцька В.С.

Рішенням
Подільського районного суду м.  Києва від
6 липня 2004 року відповідач зобов'язаний змінити формулювання звільнення
ОСОБА_1 зі  ст.  40 п.4 на
ст.  38 КЗпП України з 20 червня
2003 року; в частині позовних вимог щодо поновлення на роботі відмовлено;
стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.11.2002 року по
20.06.2003 року в сумі 6 155 грн.; на відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.

Рішенням
Апеляційного суду м.  Києва від 21 липня
2005 року рішення суду першої інстанції скасовано,  в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач
ОСОБА_1. звернувся з касаційною скаргою на зазначені рішення,  в обґрунтування якої посилається на
невідповідність висновків суду обставинам справи,  порушення норм матеріального права,  в зв'язку з чим ставить питання про зміну
рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду та ухвалення нового
рішення про задоволення його позовних вимог.

Колегія суддів дійшла висновку,  що
підстави для перегляду судових рішень відсутні,
виходячи з наступного.

Відмовляючи
в задоволенні позовних вимог,  суд
прийшов до висновку,  що порушень норм
трудового законодавства при звільненні позивача,  не встановлено.

Відповідно
до ч. 2  ст.  324 ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Згідно  ст.
335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини,  що не були
встановлені в рішенні суду,  чи відкинуті
ним,  вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,  про
перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено
і це вбачається з матеріалів справи,  що
рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та
процесуального закону та відсутні передбачені
ст.  338 ЦПК України підстави для
обов'язкового скасування рішення суду.

Наведені у
касаційній скарзі доводи висновок судів не спростовують.

Керуючись  ст.
ст.  332,  336,
338 ЦПК України,  колегія суддів
Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області

ухвалила:

Касаційну скаргу
позивача ОСОБА_1  відхилити.

Рішення
Апеляційного суду м.  Києва від 21 липня
2005 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню
не підлягає.

Судді
апеляційного суду Донецької області :