Справа № 22ц/2615                                 Головуючий у 1
інстанції  Васильев Л.А.
39                                             Доповідач:
УХВАЛА

Іменем України

26
грудня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Житомирської області у складі:

головуючого Рафальської
І.М. ,

суддів  Зарицької Г.В.,   Балашкевича С. В.,

при секретарі
Сухоребрій Т.А.,

з участю
представника відповідача,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Попільнянської районної санітарно-епідеміологічної станції
Житомирської області про стягнення зарплати та середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою позивача на рішення
Попільнянського райсуду Житомирської
області від 23 жовтня 2007 року,

встановила:

У жовтні
2005 року ОСОБА_13вернувся до суду з позовом про стягнення відкоригованої
середньої зарплати та про стягнення середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні,  у якому
зазначав,  що у квітні 1996р. з вини
відповідача мав місце випадок,  коли за
виконану роботу по чергуванню протягом 261 год. поза межами норми робочого часу відповідач зобов'язаний
був у травні 1996р. провести виплату 201 грн. 52 коп.3арплати,  виходячи з розміру середньої зарплати за
кожну годину роботи в межах норми робочого часу. Ці кошти були виплачені аж у
вересні 2005 року,  хоча їх необхідно
було виплатити ще в квітні 1996р.

Разом з
тим,  не взято до уваги те,  що за 9 років посадовий оклад
епідеміолога,  який складав у квітні
1996р. 139 грн. /без доплати 15% за шкідливі умови праці/,  до вересня 2005 року підвищився до 535 грн.
Коефіцієнт підвищення становить 3, 8489. Оскільки зарплата 201 грн.52 коп.
відповідачем не була відкоригована,  то
підлягає стягненню з нього ще 574 грн.

Крім
того,  просив стягнути з відповідача на
свою користь 22356 грн. 56 коп.3а затримку розрахунку при звільненні,  враховуючи те,  що він звільнився з роботи у липні 1996 року,  а кошти у розмірі 201 грн.52 коп. були
виплачені йому у вересні 2005 року /через 97 місяців/. Оскільки посадовий оклад
у червні 1997 року складав 158 грн.44 коп. і підвищився у вересні 2005 року до
535 грн.,  коефіцієнт підвищення
становить 3, 3766. Тому відкоригована сума,
на думку позивача,  повинна
складати 75490 грн.,  а всього просив
стягнути 76064 грн./574 + 75490/. Просив також стягнути судові витрати.

Рішенням
Попільнянського райсуду Житомирської області від 23 жовтня 2007 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

У
апеляційній скарзі позивач просить рішення райсуду скасувати,
оскільки вважає його
незаконним,
необгрунтованим;
посилається    на    порушення
райсудом    норм

матеріального та
процесуального права,  на те,  що суд неповно з'ясував обставини
справи,  не дав належну оцінку доказам
про справі,  а в частині стягнення зарплати
направити справу на новий розгляд,
оскільки цю вимогу райсуд
не розглянув.

Розглянувши
матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга не підлягає задоволенню
з таких підстав.

Як видно
з матеріалів справи,  зокрема,  рішення апеляційного суду Житомирської
області від 22 серпня 2005 року /а.с. 62-63/,
з Попільнянської санітарно-епідеміологічної станції на користь позивача
було стягнуто 201 грн.52 коп.3аробітної плати за чергування у квітні 1996 року.
Ця сума виплачена йому у вересні 2005 року,
що підтверджується довідкою відповідача за № 1505 від 15.09.2005
року/а.с. З/.

Згідно  ст. 116 КЗпП України,  при звільненні працівника виплата всіх
сум,  що належать йому від підприємства,  установи,
організації,  провадиться в день
звільнення. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у
зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно
до  ст. 117 КЗпП України,  у разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки,  зазначені у
ст. 116 цього Кодексу,  при
відсутності спору про їх розмір підприємство,
установа,  організація повинні
виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Як видно
з матеріалів справи,  при звільненні
позивача з роботи у липні 1997 року спору про розмір належних йому сум не було.

Спір про
виконання позивачем роботи під час чергування у квітні 1996 року та про її
оплату виник між ним та відповідачем у лютому 2005 року,  який було частково задоволено вищезгаданим
рішенням апеляційного суду від 22.08.2005р.

За
наведених обставин райсуд
прийшов до правильного висновку,  що
стягнення з Попільнянської районної санітарно-епідеміологічної станції на
користьОСОБА_1.3арплати за чергування у квітні 1996 року у розмірі 201 грн. 52
коп. не тягне за собою правових наслідків,
визначених у  ст.  117 КЗпП України.

Що
стосується посилання позивача у апеляційній скарзі на те,  що не розглянута вимога про стягнення
відкоригованої зарплати,  то воно є
безпідставним,  оскільки ця вимога
розглянута. Суд правильно відмовив у задоволенні цієї вимоги,  оскільки рішенням апеляційного суду Житомирської
області від 22 серпня 2005 року стягнута зарплата,  яка належала позивачу саме у квітні 1996
року.

Керуючись  ст.
ст.  303,  304, 307,
308,  313-315 ЦПК України,  колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Попільнянського райсуду Житомирської
області від 23 жовтня 2007 року залишити без зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.