Справа №2-638/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2007
року Суворовський районний суд міста Одеси в складі: головуючого - судді
Федусик А.Г., при секретарі - Пальоной І.М.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа - Гаражне товариство „Метро" про зобов'язання усунути
перешкоди у здійсненні права власності, визнання права власності на пай в
гаражному кооперативі, стягнення моральної шкоди з відповідачів в розмірі по
25000 грн. з кожного та солідарно матеріальної шкоди в розмірі 6650 грн.,
усунення перешкод у користуванні майном, звільнення гаражу, витребування ключів
до замку від гаражу, зобов'язання прийняти у члени ГТ „Метро",
зобов'язання вважати її законним власником гаражу, визнання договору
купівлі-продажу недійсним, зобов'язання здійснити реєстрацію гаражу за
нею,   -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
звернулася до суду з позовом посилаючись на те, що вона знаходилась в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2. В період шлюбу влітку 1993 року
вони за спільні кошти придбали гараж АДРЕСА_1, та автомобіль марки ВАЗ-21063
держ.НОМЕР_1. 16.11.1993 року шлюб між ними було розірвано, але після
розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім'єю, мали спільний
бюджет, підтримували подружні стосунки. До січня 2002 року вони спільно
користувалися придбаним майном, а саме гаражем та автомобілем. Крім цього в
гаражі зберігалися продукти харчування, консервація та інші побутові речі, які
належали їй. 01.01.2002 року відповідач ОСОБА_2 залишив добровільно квартиру, в
якій вони проживали разом, забрав свої особисті речі та документи і з
зазначеного часу перешкоджає у користуванні спільним майном - спірним гаражем
та автомобілем. Зазначене стало підставою для звернення до суду з позовом, в
якому позивачка просила суд зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у
користуванні спірним майном. В подальшому позивачка доповнила свої позовні
вимоги та просила суд розділити спільне майно подружжя, визнавши гараж
АДРЕСА_1, та автомобіль марки ВАЗ-21063 держ.НОМЕР_1 спільною сумісною
власністю її та ОСОБА_2, виділивши їй у власність гараж, а відповідачу
залишивши у власність автомобіль. Крім цього, позивачка в ході розгляду справи
неодноразово змінювала та доповнювала позовні вимоги посилаючись на те, що
відповідач ОСОБА_2 продав без її згоди належний їм на праві сумісної власності
подружжя гараж відповідачу ОСОБА_3, який в цей час створює перешкоди у
користуванні гаражем, не передає їй ключі від нього, внаслідок чого продукти
харчування, консервація та інше майно, яке належить їй та знаходиться на
зберіганні в цьому гаражі, прийшло в негідність. Зазначеними діями ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 їй була завдана матеріальна шкода в розмірі вартості зазначеного майна,
а саме в сумі 6650 грн., яку вона просила стягнути з них солідарно, та моральна
шкода, яку вона просила стягнути з відповідачів в розмірі по 25000 грн. з
кожного. Також позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу
спірного гаражу, укладений між відповідачами, зобов'язати ОСОБА_3 не
перешкоджати їй у користування гаражем, передати їй ключі від цього гаражу, та
звільнити цей гараж. Також позивачка просила суд визнати за нею право власності
на пай в гаражному кооперативі „Метро", оскільки цей пай було виплачено в
період шлюбу, та просила зобов'язати ГТ „Метро" вважати її законним
власником спірного гаражу, прийняти її у члени кооперативу, зобов'язати
здійснити реєстрацію гаражу за нею, посилаючись на те, що працівники ГТ
„Метро" не визнають її власницею спірного гаражу, відмовляють у реєстрації
цього гаражу за нею та у прийнятті її у члени кооперативу, хоча вона має
першочергове право на членство у кооперативі, як член сім'ї члена кооперативу
ОСОБА_2. Ухвалою суду від 20.06.2007 року провадження по справі в частині вимог
ОСОБА_1 про визнання права власності на подружнє майно та поділ цього майна
було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України у зв'язку з наявністю
рішення Южненського районного суду Одеської області від 25.07.2002 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, яке набрало
законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від
07.11.2002 року.

Остаточно
позовні вимоги ОСОБА_1, які були підтримані нею в судовому засіданні, полягають
у зобов'язанні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні права власності
на гараж, визнанні права власності на пай в гаражному кооперативі „Метро",

стягненні
моральної шкоди з відповідачів в розмірі по 25000 грн. з кожного та солідарно
матеріальної шкоди в розмірі 6650 грн., усуненні перешкод у користуванні
майном, звільненні гаражу, витребуванні у ОСОБА_3 ключів до замку від гаражу,
визнанні договору купівлі-продажу гаражу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним,
зобов'язанні ГТ „Метро" прийняти у члени товариства, вважати її законним
власником гаражу та здійснити реєстрацію гаражу за нею.

Відповідач
ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що після розірвання
шлюбу він не проживав однією сім'єю з позивачкою, не мав з нею спільного
господарства, не підтримував подружні стосунки. Крім цього, при розірванні шлюбу
в 1993 році вони домовились між собою про порядок поділу спільного майна
подружжя і до 2002 року позивачка цей поділ не оскаржувала, тобто фактично
пропустила встановлений законом строк для звернення до суду з цими вимогами.
Він ніколи не був власником спірного гаражу, оскільки цей гараж не прийнятий до
цього часу в експлуатацію, не зареєстрований в органах БТІ ні на нього, ні на
кого іншого, а користування цим гаражем здійснювалося ним тільки у зв'язку з
членством у ГТ „Метро". Він нікому не продавав спірний гараж, оскільки він
не був у його власності, у 2003 році він добровільно вийшов з членів товариства
і з цього часу втратив право користування спірним гаражем і втратив можливість
створювати будь-які перешкоди позивачці у користуванні ним. Замість нього у
члени товариства був прийнятий ОСОБА_3, який у зв'язку з цим і отримав право
користування гаражем. Також він ніяким чином не заперечував проти отримання
позивачкою будь-яких належних їй речей, яки знаходилися у гаражі, хоча
позивачка протягом розгляду справи і не підтвердила право її власності на ці
речі. Крім цього, ГТ „Метро" не є кооперативом і він завжди сплачував в
цьому товаристві лише членські, а не пайові внески. З зазначених підстав
відповідач просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному
обсязі.

Відповідач
ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та пояснив, що у
2003 році він був прийнятий в члени ГТ „Метро" і у зв'язку з цим отримав
право користування спірним гаражем №2/31 у встановленому порядку. Він дійсно
заперечує проти користування позивачкою належним йому гаражем і не передає їй
ключі від гаражу, оскільки вона не є членом його сім'ї і не є членом
товариства, у зв'язку з чим він вважає такі заперечення правомірними. Після
отримання права користування спірним гаражем він неодноразово звертався до
позивачки з пропозицією про звільнення гаражу він належного їй майна, і навіть
пропонував їй допомогу в цьому, але ОСОБА_1 добровільно відмовилась від цих
пропозицій. На підставі зазначеного відповідач вважав вимоги позивачки
необгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Представник ГТ
„Метро" в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, але надіслав
суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність (а.с. 418).
Вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, розглянувши
справу в межах заявлених вимог та на підставі представлених сторонами доказів,
суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову з
наступних підстав. В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 знаходились в зареєстрованому шлюбі до 16.11.1993 року (а.с. 5). В
період шлюбу у 1993 році ними був придбаний автомобіль марки ВАЗ-21063 держ.НОМЕР_1,
який було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 (а.с. 6, 76). Крім цього,
15.09.1993 року ОСОБА_2 був прийнятий у члени гаражного товариства „Метро"
м.Южне Одеської області і за ним був закріплений гараж №2/31 з підвалом у цьому
товаристві (а.с. 77, 78). На час розгляду справи зазначений гараж не прийнятий
до експлуатації і не був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 (а.с.
214-217, 224-226, 366).

Після
розірвання шлюбу сторони добровільно домовились про поділ майна подружжя,
придбаного в період шлюбу, і згідно з цим поділом у власність ОСОБА_2 перейшов
спірний автомобіль. Крім цього у його користуванні залишився спірний гараж у
товаристві „Метро", яким періодично користувалася позивачка за згодою
відповідача для зберігання в ньому продуктів харчування та інших речей.
Зазначені обставини підтверджуються рішенням Южненського міського суду Одеської
області від 25.07.2002 року, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя у зв'язку з пропуском строку позовної
давності, і яке було залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 07.11.2002 року (а.с. 18, 405-407). При цьому судом апеляційної
інстанції було зазначено, що доводи позивачки про те, що після розірвання шлюбу
сторони продовжували проживати однією сім'єю, не знайшли свого підтвердження в
ході розгляду справи, між сторонами була досягнута домовленість про
добровільний поділ майна подружжя, спірним майном після розірвання шлюбу
користувався відповідач, а вона користувалася спірним майном з дозволу
відповідача.

Відповідно
до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На
підставі зазначеної норми суд вважає обставини щодо поділу майна подружжя між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановленими та такими, що не потребують додаткового
доказування.

Позивачка
користувалася спірним гаражем до грудня 2003 року, що не оспорювалося в
судовому засіданні позивачкою ОСОБА_1 та підтверджується зазначеним рішенням
Южненського суду, актами обстеження цього гаражу від 09.05.2003 року та від
20.11.2003 року (а.с. 228-231), які свідчать про можливість доступу позивачки
до гаражу, та поясненнями в судовому засіданні свідка ОСОБА_4, яка була
присутня при зазначених обстеженнях.

Таким
чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 до грудня 2003
року не створював перешкод позивачці у користуванні спірним гаражем та належним
їй майном, яке знаходилося в цьому гаражі.

На
підставі заяви ОСОБА_2 від 21.11.2003 року він був виключений із гаражного
товариства „Метро" з 01.12.2003 року і з зазначеного часу він втратив
відповідно до статуту товариства право користування спірним гаражем і
відповідно можливість створення позивачці перешкод у користуванні цим гаражем
та її майном, яке знаходиться в цьому гаражі (а.с. 191-195, 257). Відповідно до
ч.4 прикінцевих та перехідних положень ЦК
України в редакції від 01.01.2004 року цей Кодекс застосовується до
цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати
після набрання ним чинності.

З
урахуванням того, що позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що
відповідач ОСОБА_2 створює перешкоди у користуванні спірним гаражем та її
майном, яке знаходиться в цьому гаражі, що призвело до знищення цього майна та
завдання їй матеріальної та моральної шкоди, суд вважає необхідним до
правовідносин, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, застосувати норми ЦК України
в редакції від 01.01.2004 року. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну
фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її
завдала.

Згідно
ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка
її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою
цієї статті.

З
урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів,
суд вважає вимоги позивачки про стягнення з ОСОБА_2 на її користь матеріальної
та моральної шкоди необгрунтованими, оскільки в судовому засіданні встановлено,
що відповідач не створював позивачці перешкод у користуванні належним їй
майном, яке зберігалося в спірному гаражі, і його дії не могли бути причиною
пошкодження чи знищення цього майна.

Також не
є обґрунтованими вимоги позивачки про зобов'язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у
користуванні спірним гаражем, оскільки як було встановлено в судовому
засіданні, відповідач з моменту виключення з членів ГТ „Метро" втратив
право користування спірним гаражем, і відповідно втратив можливість створення
будь-яких перешкод у його користуванні, що є похідним від права володіння та
користування цим гаражем.

Крім
цього, на підставі заяви ОСОБА_3 від 21.11.2003 року він був прийнятий в члени
ГТ „Метро" і за ним був закріплений спірний гараж №2/31, яким він
користується в цей час для зберігання власного автомобілю, що було встановлено
в ході обстеження цього гаражу Южненським міським судом 18.04.2005 року (а.с.
139-140).

Після
отримання у володіння та користування спірного гаражу ОСОБА_3 неодноразово
звертався до позивачки з пропозицією забрати належні їй речі, які знаходилися в
цьому гаражі, але ОСОБА_1 відмовилася від цієї пропозиції. Зазначене
підтверджується матеріалами справи (а.с. 79), та не оспорювалося в судовому
засіданні позивачкою, яка пояснила, що ОСОБА_3 дійсно пропонував їй забрати
належні їй речі, яки знаходилися в гаражі, але вона цього не зробила у зв'язку
з тим, що в суді вже розглядався спір з цього приводу.

В
судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснив, що він заперечує проти
користування позивачкою спірним гаражем, але він не заперечує проти того, щоб
позивачка забрала з гаражу належні їй речі та навіть пропонував надати їй
допомогу в перевезенні цього майна.

З
урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів, на підставі зазначеної
виїде норми. суд вважає також необгрунтованими вимоги позивачки про стягнення з
ОСОБА_3 на її користь матеріальної та моральної шкоди, оскільки в судовому
засіданні встановлено, що відповідач не створював позивачці перешкод у
володінні належним їй майном, яке зберігається в спірному гаражі, і в ході розгляду
справи позивачка не представила доказів того, що винними діями ОСОБА_3 їй
завдана така шкода. Крім цього, в судовому засіданні позивачка взагалі не
представила суду доказів завдання їй матеріальної шкоди, оскільки в матеріалах
справи відсутні відомості про її право власності на майно, яке зберігалося в
спірному гаражі, з якого часу це майно зберігається в спірному гаражі, яке
майно було втрачене чи пошкоджене та у зв'язку з чим.

При
цьому доводи позивачки про те, що їй завдана моральна шкода у зв'язку з
створенням перешкод у користуванні гаражем з боку ОСОБА_3 суд вважає
безпідставними, оскільки відповідачка не є власником цього гаражу, не є членом
ГТ „Метро", не є членом сім'ї ОСОБА_3, який відповідно до ст.396 ЦК України має
право на захист свого права володіння та користування спірним гаражем та
правомірно заперечує проти користування позивачкою цим гаражем. З зазначених
підстав суд також вважає необгрунтованими вимоги позивачки про зобов'язання
ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні спірним гаражем, передати їй ключі від
цього гаражу та звільнити спірний гараж.

Також є
безпідставними вимоги позивачки про усунення перешкод у здійсненні права
власності позивачки на спірний гараж, оскільки в ході розгляду справи судом
встановлено, що позивачка не має права власності на цей гараж.

Крім
цього, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не був власником
спірного гаражу, а був лише його користувачем на підставі членства у ГТ
„Метро". Зазначений гараж вибув з його користування у зв'язку з виключенням
його з членів товариства. У свою чергу відповідач ОСОБА_3 в цей час не є
власником цього гаражу, а є тільки його користувачем на підставі прийняття його
у члени товариства і закріплення цього гаражу за ним.

Відповідно
до ст.224 ЦК України
(в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується
передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно
і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно
до зазначеної норми основною ознакою договору купівлі-продажу є перехід майна у
власність покупця.

Згідно
СТ.225 ЦК України
(в редакції 1963 року) право продажу майна, за виключенням випадків примусового
продажу, належить власнику.

З
урахуванням того, що в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не
був власником спірного гаражу і тому не мав права його продажу, а ОСОБА_3 не
набув права власності на цей гараж, а набув лише право користування ним у
зв'язку з прийняттям його у члени ГТ „Метро", суд приходить до висновку,
що перехід права користування та володіння спірним гаражем, який відбувся від
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, не є договором купівлі-продажу спірного гаражу. Зазначене
також підтверджується поясненнями ГТ „Метро", викладеними у клопотанні від
15.09.2005 року (а.с. 244). Позивачкою в ході розгляду справи не було
представлено доказів укладення такого договору між відповідачами. Посилання
позивачки в обґрунтування її доводів на довідки ГТ „Метро" (а.с. 77, 78).
заяви відповідачів (а.с. 147-148) та їх пояснення в ході розгляду справи, є
безпідставними, оскільки ці доводи не спростовують зазначених висновків суду, а
інших доказів на підтвердження укладення такого договору позивачка суду не
представила. З урахуванням зазначеного суд вважає необгрунтованими вимоги
позивачки про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного гаражу,
оскільки ці вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Також
суд вважає безпідставними вимоги позивачки про визнання за нею права власності
на пай в гаражному кооперативі „Метро", оскільки відповідно до Статуту ГТ
„Метро" є не кооперативною організацією, а є громадською організацією,
створеною громадянами, які проживають в м.Южне, з метою будівництва та
подальшої експлуатації гаражів та платної стоянки. Зазначене товариство є
неприбутковою організацією, яка не займається господарською діяльністю і існує
за рахунок членських та цільових внесків членів товариства (а.с. 192-195, 211).

Крім
цього, в судовому засіданні встановлено, що спірний гараж 01.12.2003 року було
закріплено за відповідачем ОСОБА_3, який був у встановленому статутом ГГ
„Метро" прийнятий у його члени. З зазначених підстав суд вважає
необгрунтованими вимоги позивачки, яка не є власником цього гаражу і не є
членом товариства, про зобов'язання ГТ „Метро" зареєструвати спірний гараж
за нею. Також не засновані на законі вимоги позивачки про зобов'язання ГТ
„Метро" вважати її законним власником спірного гаражу, оскільки по-перше,
позивачка не представила суду доказів на

підтвердження її
права власності на цей гараж, а по-друге, відповідно до статуту ГТ „Метро"
не наділено функціями та повноваженнями щодо визнання чи встановлення права
власності на будь-яке майно.

Відповідно
до розділу II статуту ГТ „Метро" членом товариства може бути
громадянин, прописаний та проживаючий у м.Южне, який має автомобіль, мотоцикл,
чи який має намір придбати його до моменту завершення будівництва гаражу, але
не пізніше 6 місяців після початку експлуатації гаражу. Прийняття в члени
товариства здійснюється шляхом подання заяви та сплати вступного внеску. В ході
розгляду справи позивачка не представила суду жодного доказу того, що вона має
будь-який транспортний засіб, зверталася до ГТ „Метро" з заявою про її
прийняття в члени товариства, оплатила вступний внесок, але їй неправомірно
було відмовлено у прийнятті в члени товариства. На підставі викладеного суд
вважає необгрунтованими також вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання ГТ „Метро"
прийняти її у члени товариства.

З
урахуванням викладеного суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 не
підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки її позовні вимоги не засновані
на законі і в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження.

Відповідно
до ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь ТУДСА
в Одеській області витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи в розмірі 30 грн..

Керуючись
ч.4 прикінцевих та перехідних положень ЦК
України, ст.ст. 391, 396, 1166, 1167 ЦК
України, ст.ст. 47, 224, 225 ЦК
України (в редакції 1963 року), ст.ст. 28, 29 КпШС України, ст.ст.4, 6, 10,
11,61,88, 169,209,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ГТ „Метро" про зобов'язання
усунути перешкоди у здійсненні права власності, визнання права власності на пай
в гаражному кооперативі, стягнення моральної шкоди з відповідачів в розмірі по
25000 грн. з кожного та солідарно матеріальної шкоди в розмірі 6650 грн.,
усунення перешкод у користуванні майном, звільнення гаражу, витребування ключів
до замку від гаражу, зобов'язання прийняти у члени ГТ „Метро", зобов'язання
вважати її законним власником гаражу, визнання договору купівлі-продажу
недійсним, зобов'язання здійснити реєстрацію гаражу за нею - залишити без
задоволення.

Стягнути
з ОСОБА_1 на користь ТУДСА в Одеській області витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн..

Рішення
може бути оскаржене в Апеляційний суд Одеської області протягом місяця через
Суворовський районний суд міста Одеси шляхом подання заяви про апеляційне
оскарження протягом 10 днів з наступного дня після проголошення рішення, та
надання апеляційної скарги протягом 20 днів з дня подання вказаної заяви.