Справа 22ц-1510/07                                                    Головуючий
у першій інстанції Гнип О.І.
Доповідач - суддя Горобець Т.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 грудня   2007 року АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ

ОБЛАСТІ у
складі:

Головуючого
судці                                                          Ішутко
В.М.

Суддів:                                                                Горобець
Т.В.,  Шевченка В.М.

При
секретарі                                                     Гавриленко
Ю.В.,  Рачовій І.І.

З участю   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3

Розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду в м.  Чернігові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2    на рішення
Семенівського районного суду Чернігівської області від 23серпня 2007 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування частки
квартири недійсним,

встановив:

В апеляційній
скарзі на зазначене рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 просить його
скасувати та ухвалити нове рішення,
відмовивши позивачу ОСОБА_1  в
задоволенні його позовних вимог.

Оскаржуваним
рішенням позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено - визнано недійсним з моменту
укладення договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1,  укладений 16 березня 1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
,  посвідчений приватним нотаріусом
Семенівського районного нотаріального округу ОСОБА_3

Доводами
апеляційної скарги є посилання на неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема,  апелянт вважає безпідставним застосування
судом першої інстанції  ст. 23 КЗПШС
УРСР,  який діяв на час виникнення
спірних правовідносин,  оскільки   ОСОБА_4 володіла 1/2 часткою   спірної квартири на праві спільної часткової
власності і мала право на відчуження своєї частки у власності без згоди
позивача. Крім того,  ОСОБА_2 звертає
увагу апеляційного суду на те,  що суд
першої інстанції не в повному обсязі

2

виконав ухвалу
апеляційного суду Чернігівської області від 27 травня 2007 року - не з'ясував
всіх обставин,   які мають суттєве
значення для вирішення спору. Також,
суд не залучив у встановленому порядку до участі в справі в якості
третьої особи Семенівську державну нотаріальну контору ,  в той час,
як ця особа зазначалась в уточненій позовній заяві ОСОБА_1 ,   а також вказує,   що суд не вірно визначив юридичну природу
набуття сторонами права власності - не врахував положення Закону України „ Про
приватизацію державного житлового фонду".

В запереченнях
на апеляційну скарг у ОСОБА_1  просить рішення суду першої інстанції залишити без зміни
,   як таке,   що ухвалене з дотриманням норм матеріального
та процесуального права. Позивач посилається на докази,   які свідчать,   що спірна квартира не була оформлена як
спільна часткова власність,   а дублікат
свідоцтва про право власності на житло,
в якому йдеться про спільну часткову власність подружжя ОСОБА_1, ОСОБА_4,   є сфальсифікованим і виданим без
його відома.

В судовому засіданні
ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав,
посилаючись на доводи,   викладені
в скарзі.

Нотаріус ОСОБА_3
в апеляційному суді апеляційну скаргу підтримала,   зазначивши ,   що договір було посвідчено відповідно до
вимог закону.

ОСОБА_1  апеляційну скаргу просив відхилити ,   як необґрунтовану.

Заслухавши
суддю-доповідача,   пояснення учасників
процесу,   дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не підлягає,   виходячи з наступного.

Відповідно
до  ст.
303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог ,   заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно
до  ст.  308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін якщо визнає
що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи
апеляційної скарги щодо неправильного застосування  судом першої
ст.  23 КЗпШС УРСР спростовані
матеріалами справи.

Так,   відповідно до свідоцтва про право власності
на житло,   виданого 21 грудня 1993 року
Семеніською міською радою на підставі рішення органу приватизації № 90 від 30
листопада 1993 року (засвідчена копія а.с. 181),   матеріалів приватизаційної справи (
засвідчені копії а.с. 200-203 ),
досліджених в суді апеляційної інстанції,   на час посвідчення оспорюваного договору
дарування ОСОБА_1  та ОСОБА_4 володіли
квартирою АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності. Приватизація квартири
здійснена за спільною згодою та за заявою подружжя   ОСОБА_1,
ОСОБА_4. Саме тому,
відповідно до  ст.  23 КЗпШС УРСР спірна квартира являлась їх
спільною сумісною власністю і для відчуження

3

частки квартири
одним з подружжя обов'язково мала бути надана
письмова згода іншого .

Пояснення
відповідача ОСОБА_2 та нотаріуса ОСОБА_3 про те,   що на момент укладення та посвідчення
договору дарування 16.03.1999 року ОСОБА_1  та ОСОБА_4
були співвласниками по 1/2 частині спірної квартири кожний,   тобто квартира була їх спільною
частковою,   а не сумісною
власністю,   не підтверджені жодним
належним та допустимим доказом.  Лист-
відповідь Сменівського МЕТІ на запит апеляційного суду про спільну часткову
власність кожного з подружжя ОСОБА_1,
ОСОБА_4 спростовується свідоцтвом про право власності на житло
від 21.12.1993 року (а.с.  181,  202),
оглянутим в судовому засіданні журналом №2 реєстрації приватизованих
квартир за 1993-1994 рік,   матеріалами
приватизаційної справи власників спірної квартири (а.с. 200-203),   рішенням органу приватизації № 90 від
30.11.1993 рік(а.с. 199).

Не зважаючи на
те,   що дублікат свідоцтва про право
власності на спірну квартиру,   виданий
виконкомом Семенівської міської ради 04.03.2002 року на підставі рішення від
26.02.2002 року № 23 засвідчує,    що ОСОБА_1  та ОСОБА_4
являлись співвласниками по 1/2частині спірної квартири кожний,   цей доказ не може бути прийнятий до уваги
апеляційним судом ,  оскільки зазначений
дублікат свідоцтва,   а також
рішення органу приватизації про його видачу мали місце в 2002 році,   тобто,
після відчудження частки квартири ОСОБА_4
. Враховуючи,   що на момент розгляду
справи існує і досліджений судом
оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру ,   а також виходячи з того,   що зміст дублікату свідоцтва,   виданого 04.03.2002 року суттєво
відрізняється як від оригіналу свідоцтва так і від рішення органу
приватизації,   на підставі якого має
виписуватись свідоцтва про право власності на житло на підставі   Закону України „ Про приватизацію державного
житлового фонду" ,   апеляційний суд
приходить до висновку ,   що право спільної
часткової власності подружжя ОСОБА_1, ОСОБА_4 на приватизовану 30. 11.1993 року
квартиру АДРЕСА_1 апелянтом та нотаріусом ОСОБА_3 не доведено . За вказаних
обставин ,   доводи позивача про
порушення  ст. 23 КЗпІІІС УРСР та його
прав ,   як учасника спільної сумісної
власності при укладенні договору дарування частки квартири без його згоди,   апеляційний суд вважає обґрунтованими,   а порушене право співвласника таким,   що підлягало поновленню.

Суд також
критично ставиться до запису про реєстрацію прав власності на квартиру АДРЕСА_1
,   вчинений в реєстраційній книзі №2
(приватизація) за 1993-1994 рік,
оскільки цей запис має необумовлені та не засвідчені належним чином
очевидні дописки та виправлення інформації про форму власності на квартиру та
її власників і не дає підстав для прийняття даного доказу спільної часткової
власності,   як такого,   що підтверджує правомірність відчуження в
1993 році ОСОБА_4 своєї 1/2 частки спірної квартири.

Висновки суду
першої інстанції стосовно відсутності підстав для визнання договору дарування
недійсним з мотивів,   що ОСОБА_4    при оформленні угоди не могла розуміти
значення своїх дій в силу психічного її стану,
а також ,  з мотивів,   що цей договір було вчинений нею внаслідок
помилки,   є вірними ,   оскільки

4

ґрунтуються на
наявних в справі та досліджених в судовому засіданні доказах ( висновок
амбулаторної посмертної судово- психіатричної експертизи - а.с. 100-105,   медичні документи,   довідки медичних установ,   характеристики - а.с. 60,  74,
76-88,   пояснення свідків).

Крім того,   відповідно до  ст.  55
ЦК УРСР,   чинного в період звернення ОСОБА_1  до суду ,
право позову про визнання угоди недійсною з мотивів не здатності особи
розуміти на момент вчинення угоди значення своїх дій в силу певного стану
можливо лише за зверненням до суду цієї особи.

Порушення судом
першої інстанції при ухваленні рішення вимог Закону України „ Про приватизацію
державного житлового фонду" апеляційним судом не встановлено.

Доводи
апеляційної скарги стосовно порушення судом першої інстанції норм
процесуального права ,   а саме,   не залучення до участі в справі в якості
третьої особи Семенівської державної нотаріальної контори не ґрунтуються на
положеннях  ст. 36 ЦПК України щодо умов
та порядку залучення до участі в справі третіх осіб.

Крім того,   в цивільній справі в протоколі судового
засідання від 23.08.2007 року ( а.с. 164 зв.) це питання судом з"ясоване і
вимоги позивача щодо третьої особи було уточнено.

За вказаних
обставин підстав для задоволення апеляційної скарги скарги ОСОБА_2 апеляційний
суд не знаходить.

Керуючись  ст. . 301,  303,
304,   307,   308,
313,   314,   315,
317,   319,   324 ЦПК України,   апеляційний суд-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення
Семенівського районного суду Чернігівської області від 23 серпня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України
протягом двох місяців з моменту набрання законної сили.