АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

23
листопада 2007 року                                                                                        м.  Вінниця

Колегія суддів
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької

області в
складі:

головуючого:
судді Медяного В.М. ,

суддів:
Матківської М. В.,  Оніщука В.В.,

при секретарі
Пшеничній Л.В.,

за участю
позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3. та його представника адвоката ОСОБА_4

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.  Вінниці цивільну справу за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.  Вінниці від 11.01.2005 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,  завданої джерелом підвищеної небезпеки,  -

встановила:

У липні
2004 року ОСОБА_1. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3. про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок ДТП,
яка сталася 11.09.2003 року біля 20 год. 40 хв. по
АДРЕСА_1 як вважає ОСОБА_1.,  з вини
відповідача,  який керував автомобілем
"Фольксваген Гольф" НОМЕР_1У своєму позові позивач просив суд
стягнути з відповідача на його користь 1513 грн. на відшкодування завданої
матеріальної шкоди та 3000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням
Ленінського районного суду м.  Вінниці
від 11.01.2005 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не
погодившись із вказаним рішенням суду,
ОСОБА_1. подав апеляційну скаргу,
у якій просить рішення Ленінського районного суду м.  Вінниці скасувати та постановити нове
рішення,  яким задовольнити його позовні
вимоги,  посилаючись на неповноту
з'ясування судом обставин по справі,  що мають
значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

При
цьому апелянт зазначає,  що під час
наїзду на нього він не переходив проїзної частини дороги,  як зазначено у постанові про відмову в
порушенні кримінальної справи,  а
знаходився біля електроопори на зупинці біля ресторану
"Первомайський",  очікуючи свою
дочку. Крім того,  він вважає,  щ судом допущено неправильне трактування
положень  ст. . 1187 ЦК України.

Колегія
суддів,  заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення сторін,  дослідивши матеріали та обставини
справи,  перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог,  вважає,  що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає
частковому задоволенню,  а рішення суду
до скасування з направленням справи на новий розгляд,  виходячи з наступного.

Справа №
22-2294/07 р.                                     Суддя
1-ої інстанції Якименко
М. М.

Категорія
21                                                          Доповідач
Медяний В.М.

2

Доводи апеляційної скарги колегія суддів знайшла частково
обгрунтованими.

Разом із
цим,  колегія суддів не знайшла можливим
задовольнити вимоги апеляційної скарги щодо ухвалення нового рішення про
задоволення позову з наступних підстав.

Так
зокрема,  відмовляючи в задоволенні
позову,  суд першої інстанції виходив з
того,  що беручи до уваги вимоги  ст. .
ст. . 1166, 1187 ЦК
України та постанову слідчого від 10.06.2004 року,  якою відмовлено в порушенні кримінальної
справи відносно водія ОСОБА_3. за відсутністю в його діях складу злочину,  передбаченого  ст. ". 286 ч. 2
КК України на підставі  ст. . 6 п. 2 КПК
України,  з якої вбачається,  що відсутня вина відповідача у заподіянні
шкоди позивачу,  тому суд дійшов
висновку,  що ДТП 11.09.003 року
сталася не з вини відповідача,  а тому
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають. Також судом зазначено,  що оскільки заподіяна позивачу шкода сталася
не з вини відповідача,  тому у
відповідача також відсутня вина у заподіянні позивачу моральної шкоди,  а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про
відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають.

Однак
судова колегія не може погодитись з такими висновками суду першої
інстанції,  оскільки вони не повністю
відповідають обставинам справи,  так як
судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Зокрема
судом апеляційної інстанції встановлено,
що 11 вересня 2003 року біля 20 год.
40 хв. ОСОБА_3.,  керуючи технічно справним автомобілем "Фольксваген Гольф"
НОМЕР_1  який належить ОСОБА_5,  по її усному дорученню та у її
присутності,  рухаючись по проїзній
частині вулиці АДРЕСА_1  в районі
електроопори № 43 скоїв наїзд передньою частиною автомобіля на пішохода
ОСОБА_1,  який в цей час перебував в
стані алкогольного сп'яніння на проїзній частині дороги та не виділив себе у
темну пору доби для своєчасного його виявлення іншими учасниками дорожнього
руху. Внаслідок даної ДТП ОСОБА_1. отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Після
даної ДТП ОСОБА_1.
був доставлений автомобілем швидкої допомоги до лікарні,  де в подальшому проходив курс лікування. Під
час його перебування в лікарні відповідач ОСОБА_3  не вважаючи себе винним у даній ДТП,  виходячи з нормальних людських відносин,  добровільно витратив близько 1145 грн. у
присутності матері ОСОБА_1 на купівлю ліків для лікування ОСОБА_1,  на що останній заперечив розмір цих витрат.
Письмових доказів про це ОСОБА_3 суду не надав.

Постановою
слідчого СВ ВМВ УМВС України ОСОБА_6. від 10.06.2004 року в порушенні
кримінальної справи відносно водія ОСОБА_3. відмовлено за відсутністю в його
діях складу злочину,  передбаченого  ст. . 286 ч. 2 КК України. З даної
постанови вбачається,  що пішохід
ОСОБА_1.,  перебуваючи в стані
алкогольного сп'яніння,  порушив вимоги
п.п. 4.4,  4.9,  4.14 а,
б ПДР України,  що знаходяться в
причинному зв'язку з наслідками,  водій
ОСОБА_3 дій пішохода не передбачав,  діяв
відповідно до вимог п. 12.3 ПДР України: У разі виникнення небезпеки або
перешкоди для руху,  яку водій об'єктивно
спроможній виявити,  він повинен негайно
вжити заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу,  або безпечного для інших учасників руху
об'їзду перешкоди",  однак останній
не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода терміновим
гальмуванням з зупинкою автомобіля до смуги руху пішохода,  відповідно до довідки судово-автотехнічного
дослідження N° 215-а від 24.09.2003 р.,
тому в діях водія ОСОБА_3. відсутній склад злочину,  передбачений
ст. . 286 ч. 2 КК України.

Дана

постанова
слідчого ніОСОБА_1.,  ні ОСОБА_3. не
оскаржена не була.

Колегія
суддів вважає,  що відмовляючи в
задоволенні позову,  суд першої інстанції
цілком обгрунтовано виходив з того,  що
оскільки постановою слідчого від 10.06.2004 року відмовлено в порушенні
кримінальної справи відносно водія ОСОБА_3. за відсутністю в його діях складу
злочину,  передбаченого  ст. . 286 ч. 2 КК України на підставі  ст. . 6 п. 2 КПК
України,  з якої вбачається,  що відсутня вина відповідача у заподіянні
шкоди

3

позивачу,  тому суд дійшов вірного висновку,  що ДТП
11.09.003 року сталася не з вини відповідача,  а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не
підлягають.

Разом з
тим,  судом першої інстанції при розгляді
справи були порушені норми матеріального та процесуального права. Зокрема судом
взагалі не було з'ясовано у сторін та не взято відповідно до уваги той
факт,  що ОСОБА_3 під час даної ДТП керував
автомобілем "Фольксваген
Гольф" НОМЕР_1  який належить
згідно свідоцтва про реєстраціюНОМЕР_2 ОСОБА_5
по її усному дорученню та у її присутності. Таким чином,  суд першої інстанції мав би з'ясувати
вищевказані обставини справи і відповідно до ч. 4  ст.
10,   ст.  33 ЦПК України замінити первісного
відповідача належним відповідачем або залучити до участі у справі іншу особу як
співвідповідача. Однак всупереч цим вимогам закону судом першої інстанції цього
зроблено не було.

Відповідно
до  ст. . 1167 ЦК України майнова шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи,  а також шкода,  завдана майну фізичної або юридичної
особи,  відшкодовується в повному обсязі
особою,  яка її завдала. Особа,  яка завдала шкоди,  звільняється від її відшкодування,  якщо вона доведе,  що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно
до ч.ч. 2,  5  ст.
1187 ЦК України,  шкода,  заподіяна джерелом підвищеної небезпеки,  відшкодовується особою,  яка на відповідній правовій підставі (право
власності,  інше речове право,  договір підряду,  оренди,
тощо) володіє транспортним засобом,
механізмом,  іншим об'єктом,  використання,
зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа,  яка здійснює діяльність,  що є джерелом підвищеної небезпеки,  відповідає за завдану шкоду,  якщо вона не доведе,  що шкоди було завдано внаслідок непереборної
сили або умислу потерпілого.

Слід
мати на увазі,  що Цивільний кодекс
України не допускає звільнення особи,
відповідальної за шкоду,  завдану
джерелом підвищеної небезпеки,  від
обов'язку відшкодувати шкоду у зв'язку з необережністю (в тому числі грубою)
потерпілого. Допускається лише зменшення розміру відшкодування на підставі  ст. . 1193 ЦК України.

Таким
чином,  суд першої інстанції,  не притягнувши до участі у справі ОСОБА_5 як
власника вищевказаного автомобіля як джерела підвищеної небезпеки,  фактично вирішив питання про її права та
обов'язки відносно даного автомобіля,
чим порушив норми процесуального права. Також суд,  враховуючи зазначене,  не досить вірно зрозумів та не застосував
вимоги  ст. .
ст. . 1187,  1193 ЦК України щодо
розгляду даного спору,  чим порушив норми
матеріального права.

Відповідно
до п. 4 ч. 1  ст.  311 ЦПК України рішення суду підлягає
скасуванню з направленням справи на новий розгляд,  якщо суд вирішив питання про права та
обов'язки осіб,  які не брали участь у
справі.

Оскільки
суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову та
допустив помилки при застосуванні норм матеріального,  а також процесуального права,  які є підставою для скасування рішення суду
із направленням справи на новий розгляд,
то справа підлягає направленню на новий розгляд до того ж суду першої
інстанції.

При
цьому колегія суддів враховує те,  що за
вищевикладених обставин у суду апеляційної інстанції немає достатніх підстав
для ухвалення нового рішення у справі.

При
новому розгляді справи,  слід ретельно
з'ясувати обставини справи,  взяти до
уваги вищевикладені висновки і мотиви апеляційної інстанції,  з яких скасовується рішення суду і в
залежності від встановленого вирішити спір.

На
підставі викладеного та керуючись
ст.   ст.  10,
303,  304,  307,
311,  313-315 ЦПК України,  колегія суддів,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Ленінського районного суду
м.  Вінниці від 11.01.2005 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 доОСОБА_3

про відшкодування
моральної та матеріальної шкоди,
завданої джерелом підвищеної небезпеки - скасувати,  а справу направити на новий розгляд до того ж
суду іншим складом суду.

Ухвала набуває
законної сили з моменту її проголошення.

На
ухвалу може бути подана касаційна скарга протягом двох місяців з дня набрання
нею законної сили до Верховного Суду України.