Справа № 22ц-1770/2007                          Головуючий у першій інстанції
цивільна                                                                         Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2007
року                                                                                                         м.
Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді:    ГОАНЕНКО Л.В.

суддів:                       ШАРАПОВОЇ О.Л., МАМОНОВОЇ
О.Є.

при секретарі:   СЕТЧЕНКО Н.М.

за участю:                 ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 04 жовтня
2007 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання незаконними
наказів та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2007 р. ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_1 з позовом про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 15 травня
2006 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 був укладений трудовий договір, за
яким вона була прийнята на роботу продавцем в магазин „Олімп". 1 серпня
2007 р. її було звільнено на підставі ст. 40 п. З КЗпП України. Вважаючи, що
звільнення її з роботи є незаконними, суперечить трудовому законодавству,
позивачка просила поновити її на роботі на посаді продавця магазину
„Олімп", стягнути з ОСОБА_1 на її користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу, починаючи з 12 липня 2007 року, моральну шкоду в сумі 1500
грн., витрати на правову допомогу в сумі 400 грн..

У ході розгляду справи, ОСОБА_3 подала заяву про збільшення позовних вимог
і просила визнати незаконними: наказ № 22 від 19 червня 2007 року про
оголошення їй догани та наказ № 29 від 4 вересня 2007 р. про звільнення її з
роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області
від 4 жовтня 2007 року позов задоволено частково, визнано незаконним наказ № 29
від 4 вересня 2007 року, поновлено ОСОБА_3 на посаді продавця магазину
„Олімп" в с Криски,
Коропського району, власником якого є ОСОБА_1, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток
за час вимушеного

прогулу з 12 липня 2007
року по 3 жовтня 2007 р. в сумі 564 грн. 48 коп.., моральну шкоду в сумі 150
грн., витрати на правову допомогу в сумі 200 грн., допущено негайне виконання
рішення суду в частині поновлення на роботі, в задоволенні вимог про визнання
незаконним наказу № 22 від 19.06.07 р. відмовлено.

Додатковим рішенням Корейського районного суду Чернігівської області від 11
жовтня 2007 року стягнуто з ОСОБА_1
на користь держави судовий збір в сумі 51 грн. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 7 грн. 50 коп.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення від 04 жовтня 2007 року скасувати та
відмовити позивачці в задоволенні її вимог у повному обсязі, посилаючись на те,
що воно винесено без врахування всіх обставин по справі, висновки викладені в
ньому не відповідають фактичним обставинам справи, судом порушені норми
матеріального та процесуального права. Вказував, що за час своєї роботи в
магазині „Олімп" ОСОБА_2 неодноразово порушувала і неналежним чином
виконувала взяті на себе трудові обов'язки, зокрема утримувала робоче місце та
торгівельне обладнання в антисанітарному стані, що було підставою для
притягнення її до адміністративної відповідальності. Посилався на те, що з
ОСОБА_2 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Зазначав,
що при проведенні ревізії в магазині 11-12 липня 2007 р. товарно-матеріальних
цінностей встановлена нестача товарів, а як слідує з пояснень ОСОБА_3, вона
визнала, що дійсно брала в магазині товари, за які не платила кошти. Факт
порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями зі сторони
ОСОБА_3, підтверджується також показами свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7. Посилався, що звільнення за п.
2 ст. 41 КЗпП України не є дисциплінарним стягненням, і на це звільнення не
поширюються строки застосування дисциплінарних стягнень, встановлені КЗпП
України. Вказував, що ОСОБА_3 ухилялась від ознайомлення з наказом про
звільнення, ні в Крисківський сільраді, ні в Корейському центрі зайнятості
ОСОБА_3 не посилалась на звільнення за власним бажання, а лише відтягувала
строк розірвання договору, яке відбулось лише 14 серпня 2007 p..

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просила рішення від 04
жовтня 2007 року змінити, задовольнивши її вимоги повністю, посилаючись на те,
що рішення суду в частині відмови у визнанні незаконним наказу № 22 від 19
червня 2007 року про оголошення їй догани є таким, що не відповідає трудовому
законодавству. Вказувала, що суд неправильно визначив середньомісячний
заробіток та тривалість вимушеного прогулу, що призвело до неправильного
визначення стягнутого на її користь розміру середнього заробітку за час
вимушеного прогулу. Зазначала, що висновок суду про те, що вона не довела
наявності моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв"язків є
безпідставним. Вказувала, що при визначенні відшкодування витрат на правову
допомогу в сумі 200 грн., суд невірно вважав, що стягненню на її користь підлягають
тільки витрати на правову допомогу, надану особою з повноваженнями,
передбаченими ст. 56 ЦПК України. Зазначала, що суд, в порушення п. 2 ч. 1 ст.
367 ЦПК України, не допустив рішення суду в частині присудження їй виплати
заробітної плати за один місяць.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення
відповідача та його представника, апеляційний суд знаходить, що апеляційна
скарга ОСОБА_1

підлягає
задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 - відхиленню, а рішення суду -
скасуванню з постановления
нового рішення через невідповідність висновків суду доказам по справі та
вимогам закону.

Задовольнивши частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд виходив з того, що вона
підлягає поновленню на роботі, оскільки спочатку була звільнена відповідачем з
роботи наказом № 25 від 23.07.07 р. з підстав передбачених ч. З ст, 40 КЗпП
України, а потім, без скасування згаданого наказу, проведено повторне
звільнення за наказом № 29 від 4.09.07 р. за п. 2 ст. 41 КЗпП України. При
цьому останній наказ позивачці не вручався, розрахунок не проводився, трудова
книжка не видавалась, що грубо порушує трудові права ОСОБА_3 та є підставою для
її поновлення. Враховуючи наведені обставини, суд стягнув на користь позивачки
середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.07.07 р. по 3.10.07 р. в сумі
564 грн. 48 коп., 150 грн. морального відшкодування, 200 грн. витрат на правову
допомогу. В частиш вимог про визнання незаконним наказу № 22 від 19.06.07 р.
про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани
відмовлено, оскільки застосування стягнення проведено правомочним органом, по
змісту та формі наказ не суперечить чинному законодавству.

Проте, з
висновком суду не можна погодитись виходячи з наведеного.

По справі встановлено, що позивачка перебувала у трудових стосунках з
відповідачем, з 15 травня 2006 року була прийнята на 0,5 посади продавця
магазину „Олімп" суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1, з нею укладено
договір про повну матеріальну відповідальність (ас. 40).

Наказом № 22 від 19.06.07 р. позивачці оголошено
відповідачем догана за халатне відношення до роботи, невиконання своїх прямих
обов'язків та антисанітарний стан робочого місця, торгового обладнання,
ігнорування наказів керівництва (ах. 25).

Перевіряючи наявність підстав для притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної
відповідальності, апеляційним судом встановлено, що з переліку допущених
позивачкою порушень знайшла своє підтвердження та обставина, що позивачка
утримувала робоче місце та торгівельне обладнання в антисанітарному стані. Дане
порушення трудових обов'язків позивачкою по справі підтверджено постановою
державної санітарно-епідеміологічної служби № 72 від 5.06.07 р. згідно якої на
ОСОБА_3 був накладений штраф у сумі одного неоподаткованого мінімуму доходів
громадян за порушення санітарних норм (а. с. 138).

Оскільки дотримання санітарних норм за п. 2 трудового договору (а.с. 4)
входить до трудових обов'язків позивачки, відповідач, як власник магазину
обґрунтовано, в межах строків встановлених ст. 148 КЗпП України, застосував до
неї дисциплінарне стягнення, передбачене ст. 147 КЗпП України.

Оскільки суд першої інстанції в належному порядку не перевірив
обґрунтованість застосування стягнення, всупереч вимогам закону, а обмежився
лише констатацією відповідності наказу по формі та змісту трудовому законодавству,
рішення в цій частиш скасовано апеляційним судом.

По суті наведеної вимоги догана оголошена на законних підставах і в
задоволенні вимог про визнання незаконним наказу № 22 від 19.06.07 р. належить
відмовити.

З матеріалів справи встановлено, що в магазині
„Олімп" 11-12 липня 2007 р.

була проведена
ревізія товарно-матеріальних цінностей та встановлена нестача товарів на суму
4432 грн. 09 коп. (а.с. 39, 41). Виникнення нестачі частково з вини позивачки
підтверджено її власноручним поясненням з якого слідує, що вона брала в
магазині товари, за які не платила кошти (а.с. 38).

За вказане порушення ОСОБА_3 була звільнена з роботи за
п. 3 ст. 40 КЗпП України згідно наказу № 25 від 23.07.07 р. (а.с. 13).

В подальшому наказом № 29 від 4.09.07 р. попередній наказ був змінений,
згідно з яким ОСОБА_2 вважається звільненою з 13 липня 2007 року за п. 2 ст. 41
КЗпП України (а.с. 28).

Звільнення з наведених правових підстав згідно з вимогами закону має місце
у випадку виявлення винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує
грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати
довір"я до нього з боку власника.

Оскільки позивачка власноручно визнала факт користування
товарно-матеріальними цінностями без внесення за них коштів, відповідач згідно
до наведеної правової норми підставно звільнив її з роботи за п. 2 ст. 41 КЗпП
України.

Доводи позивачки про те, що відповідачем пропущені строки
для застосування дисциплінарного стягнення, не можуть бути взятими до уваги,
оскільки звільнення працівників з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ст. 41 КЗпП
України не є згідно з трудовим законодавством застосуванням дисциплінарного
стягнення і на вказані звільнення не поширюються строки застосування
дисциплінарних стягнень, встановлені ст. 148 КЗпП України.

Зміна підстав та дати звільнення позивачки власником підприємства не
суперечить нормам трудового законодавства та не позбавляє власника в порядку,
передбаченому загальними вимогами ст. 24і КЗпП України та п.п. 8-10 Порядку
реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, повідомити
службу зайнятості про зміну підстав та дати звільнення для відповідного
оформлення зняття трудового договору з реєстрації та внесення змін до запису в
трудову книжку позивачки.

Враховуючи, що звільнення ОСОБА_2 за п. 2 ст. 41 КЗпП
України проведено відповідачем правомірно відсутні підстави для її поновлення
на роботі, стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на правову допомогу згідно до
положень ст.ст. 235, 237і КЗпП України та ст. 88 ЦПК України.

Оскільки наведеним обставинам, підтвердженим доказами, суд дав невірну
правову оцінку, що призвело до постановления
незаконного рішення, воно підлягає скасуванню з постановлениям апеляційним
судом нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 147-149, 235, 237і КЗпП України, ст.ст. 209, 218, 307,
309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Коропського районного суду Чернігівської області
від 04 жовтня

2007 року -
скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 -відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його
проголошення, і може бути оскаржено до Верховного Суду України в касаційному
порядку протягом двох місяців з дня його проголошення.