УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня
2007р.                                                                                                 м.
Одеса

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у
складі:

Головуючого:                Градовського Ю.М.

суддів:                            Артеменко І.А.
Громік Р.Д.

при
секретарі:                Ксендзюк І.А.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Приморського районного суду м.Одеси від 8 жовтня 2007р. по справі за позовом
ОСОБА_2, третя особа із самостійними вимогами -ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору дарування частини квартири, визнання права власності та
відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання недійсним договору дарування частини квартири та визнання права
власності,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні
2003р. ОСОБА_2 звернулася
в суд із позовом до ОСОБА_1
про визнання недійсним договору дарування частини квартири, визнання права
власності та відшкодування моральної шкоди.

В
обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що 19 березня 1999р. між
нею та відповідачем був укладений договір, за яким вона передала у власність
відповідачу квартиру АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язався довічно надавати їй
матеріальне забезпечення у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної
допомоги. Але у 2002р. відповідач разом зі своєю сім'єю виїхав на постійне
місце проживання у Німеччину та ні якої допомоги не надавав. У серпні 2003р.
позивачка дізналась, що у березні 1999р. був укладений не договір довічного
утримання, а договір дарування. Враховуючи, що вона про ці обставини не знала,
дізналась тільки у 2003р., договір укладений шляхом обману просила вимоги
задовольнити.

Позивачка
у липні 2007р. змінила вимоги позовної заяви, просила визнати недійсним договір
дарування, з тих підстав, що договір був укладений в наслідок обману та
зловживання відповідачем її довірою.

У червні
2007р. ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування частини квартири та визнання права
власності.

Справа №
22ц-5360/2007                                                                     Категорія
ЦП: 13

Головуючий у
інстанції: Загороднюк В.І. Доповідач: Градовський Ю.М.

В
обґрунтування своїх вимог позивач за зустрічним позовом посилається на те, що
він реально прийняв в дар вищезазначену квартиру. Але відповідачка по
зустрічному позову ОСОБА_2
21 грудня 2005р. подарувала 694/1000 частин даної квартири ОСОБА_3, чим
порушила його право власності на нерухоме майно, добросовісним набувачем якого
він є.

Рішенням
Приморський районний суд Одеської області від 8 жовтня 2007р. позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору дарування частини квартири, визнання права власності та
відшкодування моральної шкоди був задоволений частково.

Визнано
недійсним договір дарування 694/1000 частин квартири АДРЕСА_1, посвідчений
державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 від
19 березня 1999р., реєстровий №5-546.

Визнано
за ОСОБА_3 право власності на 694/1000 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі
договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 від 21 грудня 2005р., реєстровий номер НОМЕР_1,
зареєстрованого в Одеському міському БТІ та РОН за №580 пр-130-149 від 9 червня
2006р.

В іншій
частині позову було відмовлено.

У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, прийняти по справі
нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 відмовити, задовольнити його
позовні вимоги, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши
матеріали справи, заслухавши доповідь судді доповідача, доводи апеляційної
скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обгрунтованність рішення
суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним
скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

За
правилами ст.308ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1,
суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи договір 19 березня 1999р. про
передачу спірної квартири, позивачка мала на увазі укласти договір довічного
утримання, однак фактично був укладений договір дарування. Вказаний договір був
укладений шляхом введення її в оману, а тому рішенням суду від 5 серпня 2005р.
(а.с.71) вказаний договір був визнаний договором довічного утримання та розірваний,
оскільки умови такого договору не виконувались. Оскільки договір дарування та
довічного утримання від 19 березня 1999р. розірваний, рішення суду набрало
законної сили, Степанова C.M. на свій розсуд розпорядилась власністю та 21 грудня
2005р. подарувала вказану частину квартири ОСОБА_3

Вирішуючи
спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та
об'єктивно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом
встановлено, підтверджено матеріалами справи і не спростовується сторонами, що
згідно свідоцтва про право власності від 6 грудня 1994р. (а.с.5) ОСОБА_2
належить на праві власності 6941000 частин квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 60, 3кв.м. Оскільки ОСОБА_2 є людиною похилого віку
та потребує стороннього догляду, вона 19 березня 1999р. (а.с. 11) уклала
договір про передачу у власність ОСОБА_1 спірної квартири. Маючи на увазі, що
вона уклала договір довічного утримання, сподівалась отримувати допомогу, однак
такої не

отримувала, та у
серпні 2003р., коли ОСОБА_1 приїхав з Німеччини, дізналась про укладання
фактично договору дарування.

У жовтні
2003р. ОСОБА_2 звернулась
в суд із позовом про визнання договору дарування від 19 березня 1999р. договором
довічного утримання, та враховуючи, що умови договору довічного утримання не
виконувались просила розірвати його. Рішенням Приморського районного суду
м.Одеси від 5 серпня 2005р. (а.с.71-73) позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені,
договір дарування від 19 березня 1999р. визнано договором довічного утримання,
та враховуючи, що фактично умови договору не виконувались його розірвано.
Рішення суду набрало законної сили і власник на свій розсуд розпорядилась
власністю, уклавши 21 грудня 2005р. договір дарування частини квартири ОСОБА_3
(а.с. 132).

За
правилами ст.7ЩК України (в редакції 1963р.) та ст.257ЦК України (в редакції
2003р.) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи,
право якої порушено, встановлюється в три роки.

Згідно
ст.76ЦК України (в редакції 1963р.) та ст.261 ЦК України (в редакції 2003р.)
перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла
довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, з
матеріалів справи вбачається, що договір дарування спірної квартири був
укладений 19 березня 1999р., однак про те, що фактично був укладений договір
дарування, а не договір довічного утримання ОСОБА_2 дізналась у серпні 2003р. А тому звертаючись до суду із
позовом про захист свого права, суд першої інстанції дійшов висновку, що
позивачка строк позовної давності не пропустила.

Враховуючи,
що угода була укладена у 1999р., суд першої інстанції правильно виходив з того,
що застосовуються правила Цивільного Кодексу в редакції 1963р.

За
змістом СТ.57ЦК України (в редакції 1963р.) угода, укладена внаслідок обману,
насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї з сторони з другою
стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай
невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана
недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської
організації.

Матеріалами
справи підтверджено, що 19 березня 1999р. був укладений договір дарування
6941000 частин квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 з
другої сторони. Квартира належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право
власності від 6 грудня 1994р. (а.с.5). Оскільки фактично ОСОБА_2 мала намір
укласти договір довічного утримання, оскільки є людиною похилого віку та
потребує сторонньої допомоги, а був укладений договір дарування шляхом обману,
суд першої інстанції дійшов до висновку про визнання вказаного договору
недійсним. При цьому суд також виходив з того, що ОСОБА_1 є сторонньою особою.

Оскільки
при укладанні договору дарування 21 грудня 2005р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
дотримано вимог цивільного законодавства, угода здійснена після набрання
законної сили рішення суду про розірвання договору дарування від 19 березня
1999р., суд першої інстанції вважав, що порушень при цьому допущено не було, а
тому підстав для визнання вказаної угоди недійсною не має.

Виходячи з
наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного
висновку про те, що угода дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладена шляхом
обману, а тому обгрунтовано визнав її недійсною. Оскільки договір дарування між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений у відповідності до діючого законодавства, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про
визнання його дійсним, та визнав за ОСОБА_3, право власності на спірну
квартиру.

В доводах апеляційної
скарги апелянт посилається на порушення норм права. На думку судової колегії,
викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,
яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Ухвалою
апеляційного суду Одеської області від 1 березня 2007р. в порядку забезпечення
позову був накладений арешт на 6941000 частин квартири
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3

Відповідно
до ч.3 ст.154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані
судом, який розглядає справу.

Враховуючи
те, що підстави для забезпечення позову на теперішній час відпали, колегія
вважає за можливе скасувати ухвалу апеляційного суду Одеської області від 1
березня 2007р.

При
таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно
встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам
ст.ст.213, 215ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст. 154, 308, 315ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення
Приморського районного суду м.Одеси від 8 жовтня 2007р. залишити без зміни.

Ухвалу
апеляційного суду Одеської області від 1 березня 2007р. про накладення арешту
на 6941000 частин квартири
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 - скасувати.

Ухвала суду
набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили.