Справа № 22-300007
р.                                Головуючий
по 1 інстанції - Грицаюк Н.М.
Доповідач  -  Шамрило Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

31 липня 2007 р.
Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого:                                       Курило
В.П.

суддів:
Санікової О.С

Шамрило Л.Г.

при
секретарі:                                       Степаненко В.Б.

розглянув у
відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою Державної виконавчої служби у Центрально-Міському районі м. Горлівки
(далі ДВС) на рішення Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької
області від 24 жовтня 2006 року по справі за скаргою ОСОБА_1на дії державного
виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 24 жовтня
2006 р. стягнуто з ДВС на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 100
грн. та судові витрати в сумі 30 грн., в задоволенні решти вимог відмовлено.
Додатковим рішенням цього ж суду від 22 січня 2007 р. визнано дії державного
виконавця неправомірними.

Не погодившись з
рішенням суду, ДВС принесла апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення
та постановити по справі нове рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1,
посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи,
та неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому
засіданні апеляційного суду представник ДВС ОСОБА_2. підтримав доводи
апеляційної скарги і просив її задовольнити.

Скаржник ОСОБА_1
вважав доводи скарги необгрунтованими, а рішення суду законним і просив
залишити його без змін.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали
цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що
скарга ДВС задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст.383
ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до
проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої
посадової особи ДВС під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно
до цього Кодексу, порушено їх права та свободи.

Право на
оскарження дій посадових осіб ДВС передбачено і ст.85 Закону України від
21.04.1999 р. №606-ХІУ „Про виконавче провадження" (далі ЗУ від 21.04.1999
р.) з подальшими змінами і доповненнями.

Судом першої
інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є приватним підприємцем, тобто фізичною
особою - суб'єктом підприємницької діяльності, який своєчасно не сплатив
страхові внески в Пенсійний фонд України (далі ПФУ). Ця обставина скаржником не
оспорювалася в судовому засіданні. Вимога управління ПФУ у Центрально-Міському
районі м. Горлівки за №347 від 01.06.2004 p. про стягнення з
ОСОБА_1 недоїмки в розмірі 300,34 грн. надійшла до ДВС 30.07.2004 р. У цей же день
державний виконавець виніс постанову №2554 про відкриття виконавчого
провадження і запропонував боржнику у добровільному порядку виконати вимоги
УПФУ в строк до 06.08.2004 р. Копія цієї постанови направлена ОСОБА_1. по пошті
та ним отримана, але останній недоїмку добровільно не сплатив. Після спливу
встановленого строку державний виконавець виніс постанову про накладання арешту
на грошові кошти, що містяться на рахунках скаржника, і направив її 20.12.2004
р. вихНОМЕР_2 для виконання у відділення банку, але копія такої постанови не
була направлена на адресу ОСОБА_1 Крім того, в зазначеній постанові не була
вказана конкретна сума, на яку накладено арешт. Згідно наданої ОСОБА_1 копії
ощадної книжки, починаючи з грудня 2004 р. на його рахунку НОМЕР_1
акумулювались кошти значно більші ніж сума боргу перед ПФУ і тільки в травні
2005 р. вищезазначена сума боргу була знята відповідно платіжного доручення.
Інші кошти власного рахунку в цей період скаржнику не видавались згідно
заборони, яка існувала на підставі постанови державного виконавця про накладення
арешту. З цієї причини ОСОБА_1 не міг вільно користуватися своєю пенсією,
повинен був брати гроші у знайомих у борг, що порушило звичний уклад його життя
та призвело до негативних для нього наслідків. І тільки 03.06.2005 р. державним
виконавцем винесено постанову про зняття арешту з грошових коштів скаржника у
зв'язку з погашенням заборгованості.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції повно, всебічно, об'єктивно перевірив доводи і
заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку
і дійшов правильного висновку про те, що скарга ОСОБА_1 на дії державного
виконавця є обгрунтованою.

Відповідно до
вимог ч.3 ст.55 ЗУ від
21.04.1999 р. державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого
провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за
виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням
виконавчих дій...

Згідно ч.4 ст.55
цього Закону копія постанови про арешт коштів чи майна боржника не пізніше
наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків
чи інших фінансових установ... Ця постанова державного виконавця може бути
оскаржена боржником начальнику відповідного органу ДВС, якому він безпосередньо
підпорядкований.

З матеріалів
справи вбачається, що у постанові державного виконавця від 16.12.2004 р. про
арешт коштів боржника не зазначено розмір грошових коштів, на які був
накладений арешт, крім того, копія цієї постанови надіслана на четвертий день
після її винесення на адресу установи банку, ОСОБА_1. вона не надсилалася
(а.с.27,28). Наведені обставини свідчать про невідповідність дій державного
виконавця вимогам ЗУ від
21.04.1999 р. та порушення прав скаржника як учасника виконавчого провадження.

Суд першої
інстанції правильно визначив розмір моральної шкоди в сумі 100 грн., враховуючи
конкретні обставини справи, характер та ступень моральних страждань, яких
зазнав ОСОБА_1 внаслідок неправомірних дій державного виконавця. Правильним є і
висновок суду про те, що вимоги останнього про повернення йому стягнутих ДВС за
вимогою УПФУ суми недоїмки 300,34 грн. та суми виконавчого збору в розмірі
30,03 грн. не грунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Доводи скарги
про те, що в постанові від 16.12.2004 р. не була зазначена конкретна сума, на
яку накладено арешт, з тих причин, що державному виконавцю заздалегідь не
відомі суми, пов'язані з витратами ДВС у зв'язку з виконанням судових рішень, є
безпідставними, оскільки ще до накладання арешту на кошти боржника постановою
державного виконавця від 13.08.2004 p., копія якої міститься на а.с.31, визначено розмір
виконавчого збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1, а саме 30,03 грн.

Рішення суду
першої інстанції відповідає вимогам закону і підстав для його скасування немає.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального
закону, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.'

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті
і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Разом з тим,
апеляційний суд вважає за необхідне доповнити резолютивну частину рішення
висновком про поновлення ОСОБА_1
строку для звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця, пропущеного
з поважних причин. Оскільки судом встановлено, що скаржник не отримав копію
постанови державного виконавця від 16.12.2004 p., а про арешт
грошових коштів йому стало відомо від працівників банку після спливу строку,
встановленого ст.385 ЦПК України для подання скарги до суду. Те, що суд першої
інстанції постановив по справі рішення замість ухвали, як передбачено ч.1
ст.387 ЦПК України, не є підставою для його скасування, оскільки це порушення
носить формальний характер і на правильність висновків суду не впливає.

Керуючись ст.ст.
303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ДВС у Центрально-Міському районі м. Горлівки відхилити.

Рішення
Центрально-Міського районного суду м. Голівки Донецької області від 24 жовтня
2006 р. та додаткове рішення від 22 січня 2007 р. залишити без змін, доповнивши
резолютивну частину висновком такого змісту: „Поновити ОСОБА_1строк для
звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця, пропущений з поважних
причин".

Ухвала апеляційного
суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного суду.