Справа № 22ц-1631
/2007         Головуючий у першій
інстанції - Карапута
Доповідач - Лазоренко
УХВАЛА

іменем      України

5 грудня  2007 року        місто
Чернігів

Апеляційний  суд
Чернігівської області у складі:

головуючого
судді - Литвиненко І.В.

суддів -
Лазоренка М. І.,   Ішутко В.М.

при секретарі- Рябчук С. В.

за участю -
ОСОБА_1,   ОСОБА_2,   ОСОБА_3,
ОСОБА_4 ,   ОСОБА_5 ,   ОСОБА_6

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Деснянського районного суду м.  Чернігова
від 23 серпня 2007 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7,   ОСОБА_8,
ОСОБА_9,   ОСОБА_10. КП
„Деснянське" Чернігівської міської ради про виселення,   зобов'язання зняття з реєстрації та за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу
недійсним та визнання права власності,
треті особи - орган опіки та піклування Деснянської районної ради у
місті Чернігові,   перша Чернігівська
державна нотаріальна контора,   -

встановив:

В
апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення районного суду та
постановити нове,   яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_1
та задовольнити його зустрічний позов про визнання договору купівлі-продажу
квартири від 15.02.1995 року недійсним та визнати за ним права власності на
квартиру.

Рішенням
Деснянського районного суду від 23 серпня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково. Виселено ОСОБА_7,   і ОСОБА_10 з кв.
АДРЕСА_1.   Зобов'язано   КП „Деснянське"

2

Чернігівської
міської ради зняти з реєстрації ОСОБА_7,   ОСОБА_10 з кв. АДРЕСА_1.

В задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_7 - відмовлено.

Апелянт
свої вимоги мотивує тим,   що при
винесенні рішення суд допустив порушення норм матеріального та процесуального
права,   що висновки суду не відповідають
обставинам справи. Суд взяв за основу свідоцтво про власність на житло,   відповідно до якого ОСОБА_7 є одноособовим
власником квартири,   хоча існує і інше
свідоцтво,   в якому власниками житла є
ОСОБА_7,   ОСОБА_8,   ОСОБА_9. Суд не взяв до уваги положення
ч.1  ст.
113 ЦК УРСР,   яка діяла на час
укладення угоди,   згідно якої
володіння,   користування і розпорядження
майном при спільній частковій власності проводиться за згодою всіх учасників,   а при відсутності згоди - спір вирішується
судом.  Суд,   як підставу для відмови у позові,   зазначив пропуск строку позовної
давності,   так як з моменту укладення
договору купівлі-продажу квартири минуло 12 років,   хоча не врахував того,   що ОСОБА_7 дізнався про порушення свого
права тільки після звернення ОСОБА_1
до суду.

Заслухавши
суддю-доповідача,   пояснення
сторін,   дослідивши матеріали
справи,   апеляційний суд приходить до
висновку,   що апеляційна скарга підлягає
відхиленню,   а рішення суду залишенню
без змін з наступних підстав.

Судом
першої інстанції встановлено,   що
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.01.1983 року. Від
шлюбу мають сина ОСОБА_9,   ІНФОРМАЦІЯ_1.
Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу,
шлюб розірвано 3.07.2007 року.

Відповідно
до договору купівлі-продажу від 15.02.1995 року,   ОСОБА_1
придбав у ОСОБА_7 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Як
вбачається з даного договору,   квартира
належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло,   виданого Деснянським райвиконкомом м.  Чернігова 05.07.1993 року та зареєстрованому
в Чернігівському МБТ за р. № 4-1377.

Відповідно
до п.п. 2,   4 наведеного договору продаж
квартири вчинено за 10 000 000 крб. і гроші продавець ОСОБА_7 одержав повністю
від покупця ОСОБА_1. Продавець
свідчив,   що на час укладання
угоди,   квартира нікому не продана,   не подарована,   в спорі і під забороною не перебувала..

Договір
купівлі-продажу квартири,   укладено
відповідно до вимог  ст.  227

ЦК України 1963р. -
в письмовій формі,   нотаріально
посвідчено і 24.02.1995

року          зареєстровано   в
Чернігівському
міжміському   бюро      технічної

інвентаризації.

Таким
чином ОСОБА_7 продаючи зазначену квартиру реалізував своє право власника,   тобто право володіти,   користуватись і розпоряджається своїм майном
на власний розсуд.

3

Крім
того,   позивач ОСОБА_7 з дня укладання
договору і до травня 2007 року,   тобто
протягом 12 років,   зазначений договір
не оспорював. Його посилання на те,   що
він дізнався про порушення своїх прав лише після звернення ОСОБА_1 до суду з
позовом про виселення,   не можуть бути
взяті до уваги,   оскільки договір
купівлі - продажу квартири він укладав особисто,   а нотаріус під час укладання договору йому
роз'яснив права і обов'язки сторін за договором та його правові наслідки.
Отже,   за таких обставин ОСОБА_7
пропустив строк позовної давності встановлений
ст.  71 ЦК України 1963 р.

Доказів
того,   що ОСОБА_7 не укладав і не
підписував договір купівлі -продажу квартири,
останній суду не надав,   а
відповідно до вимог  ст.  ст. 10,
60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,   на які вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Враховуючи
наведені обставини справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про
відмову ОСОБА_7 у задоволенні його позовних вимог,   оскільки судом не були встановлені ті
обставини з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною,   у зв'язку з пропуском останнім строку
позовної давності,   а також у зв'язку з
тим,   що укладанням зазначеного договору
права ОСОБА_7 не порушені.

В той же
час,   суд дійшов правильного висновку
про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1,   до ОСОБА_7 та ОСОБА_10,   оскільки відповідно до ч.1 та 2  ст.
319 ЦК України
власник володіє,   користується,   розпоряджається своїм майном на власний
розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії,   які не суперечать закону.

Згідно  ст.
391 ЦК України
власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження свої майном.

Доводи
апеляційної скарги,   що спірна квартира
належала йому та членам його колишньої сім"ї,   які є співвласниками квартири,   а тому договір купівлі - продажу не міг бути
укладеним без згоди його колишньої дружини -ОСОБА_8 та органу опіки і
піклування,   суд до уваги не приймає так
як ОСОБА_8 з цього приводу позовні вимоги не заявляє,   а його права укладеним ним же  договором
не порушені.

Інші
доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального чи процесуального права,   яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

За даних
обставин відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись  ст.  ст.  303,
307,   308,   313-315,
317,   319 ЦПК України,   апеляційний суд,   -

ухвалив:

4

Апеляційну
скаргу ОСОБА_7 - відхилити,  а рішення
Деснянського районного суду м.  Чернігова
від 23 серпня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.