Справа № 22-ц-
Головуючим 1-ої інст. Рибальченко P.I.
Доповідач: Коростійова В.І.
УХВАЛА

Іменем України

25 жовтня 2007
року
м. Харків

Судова  колегія
Судової  палати  у
цивільних  справах  апеляційного
суду Харківської області в складі:

Головуючого
судді - Коростійової В.І.

Суддів           - Кіпенка І.С., Котелевець А.В.

при секретарі -
Круговій І.С

розглянула у
відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Кегичівського районного суду Харківської області від
15 серпня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до закритого акціонерного
товариства „Кегичівський молочний завод", 3-я особа - голова правління
закритого акціонерного товариства „Кегичівський молочний завод" - Сліпак
Людмила Володимирівна про визнання звільнення з роботи незаконним, -

встановила:

В червні 2007
року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Він зазначав, що
працював у відповідача 7 місяців на посаді охоронця.

Разом з заявою
про прийняття на роботу йому запропоновували написати і заяву про звільнення.

При виконанні
своїх обов'язків він захворів. Коли повернувся з лікарняного дізнався, що його
звільнено.

Посилаючись на
вказані обставини, просив визнати звільнення його з роботи незаконним (а.с. 1).

В серпні 2007
року ОСОБА_1 доповнив свої позовні вимоги вимогами про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 5 600 грн., і за
роботу в надурочний час - 3600 грн. Крім того, просив зробити запис в трудову
книжку (а.с. 58).

В судовому
засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і доповнив їх вимогою
про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з моменту звільнення
до дня ухвалення рішення.

Відповідач, в
особі свого представника, проти позову заперечував, посилаючись нате, що
трудове законодавство відносно позивача не порушував.

Притягнута до
участі у справі, в якості третьої особи на стороні відповідача -директор ЗAT
„Кегичівський молочний завод" - Сліпак Л.В. вважала вимоги ОСОБА_1
безпідставними.

Рішенням
Кегичівського районного суду Харківської області від 15 серпня 2007 року
ОСОБА_1 в позові відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просе рішення
суду скасувати, як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального права.

Перевіряючи
законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог
ч. 1 ст. 303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених
в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Відмовляючи
ОСОБА_1 в позові про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, суд першої інстанції підставно виходив із того, що ОСОБА_1
звільнено з роботи за власним бажанням з додержанням норм трудового
законодавства.

Судова колегія з
таким висновком суду погоджується.

Із матеріалів
справи вбачається, що 8 вересня 2006 року між ОСОБА_1 і ЗАТ „Кегичівський
молочний завод" було укладено трудовий договір про роботу охоронцем за
сумісництвом (а.с. 12-13).

16 лютого 2007
року ОСОБА_1 написав заяву про звільнення за власним бажанням (а.с. 22).

Наказом директора
ЗАТ „Кегичівський молочний завод" Сліпак Л.В. від 16 лютого 2007 року
ОСОБА_1 звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.
23).

16 лютого та 22
березня 2007 року з ОСОБА_1 проведено розрахунок (а.с. 48,49, 19).

Позивач не надав
суду доказів того, що заяву про звільнення з роботи за сумісництвом він написав
примусово, як і доказів того, що в день звільнення - 16 лютого 2007 року він
був тимчасово непрацездатним.

З огляду на це,
суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1
звільнено з додержанням норм трудового законодавства.

Доводи
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що робота в ЗАТ „Кегичівський молочний
завод" була для позивача основною роботою, а не роботою за сумісництвом, а
отже відповідач не мав права звільнити ОСОБА_1'. до сплину двотижневого строку,
встановленого ст. 38 КЗпП України, не ґрунтуються на матеріалах справи і
вимогах закону.

За змістом ст.
21 КЗпП України трудовий договір укладається на підставі добровільного
волевиявлення сторін.

Із матеріалів
справи вбачається і підтверджується належними доказами, що сторони дійшли згоди
про укладення трудового договору про роботу за сумісництвом.

Волевиявлення
сторін на укладення трудового договору про роботу за сумісництвом
підтверджується такими доказами.

Власноручною
заявою ОСОБА_1 від 8 вересня 2006 року, з якої вбачається, що він просе прийняти його на
роботу охоронцем за сумісництвом (а.с. 12).

Розпорядженням
директора ВАТ „Кегичівський молочний завод" від 8 вересня 2006 року про
прийняття ОСОБА_1 на посаду охоронця за сумісництвом , з яким ОСОБА_1
ознайомлений (а.с. 13).

Особистими
поясненнями позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні Кегичівського районного суду
Харківській області 8 серпня 2007 року такого змісту: „на роботу мене прийняли
за сумісництвом, бо я так написав в заяві. На момент вступу на роботу я
працював трактористом у фермерському господарстві „Анастасія", яким керує
мій тесть ОСОБА_2" (а.с. 64).

Зауваження на
протокол судового засідання в зазначеній частині позивач та його представник не
подали.

Для роботи за
сумісництвом діюче законодавство не передбачає згоди власника або
уповноваженого ним органу за місцем основної роботи.

А тому посилання
представника позивача на звільнення позивача з основної роботи на висновки суду
не впливає.

Оскільки ОСОБА_1
працював у відповідача за сумісництвом, положення ст. 38 КЗпП України про право
робітника протягом двох тижнів відізвати раніше подану заяву про звільнення, на
нього не розповсюджується.

Статтею 38 КЗпП
України таке право передбачено лише для осіб, які працюють за трудовим
договором, укладеним на невизначений строк.

З огляду на
наведене підстав вважати, що робота в ЗАТ „Кегичівський молочний завод"
була для позивача основною не має. А отже не має і підстав для внесення такого
запису в трудову книжку.

Що стосується
запису в трудову книжку ОСОБА_1 про роботу у відповідача за сумісництвом, то
він не звертався до відповідача і до суду з такою заявою і не позбавлений такої
можливості.

Суд першої
інстанції відмовив позивачу в задоволенні позову про стягнення заробітної плати
за роботу в надурочний час, в зв'язку з тим, що позивач не довів в суді ці
вимоги.

Судова колегія з
таким висновком погоджується.

Відповідно до
ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються
сторонами і іншими особами , які беруть участь у справі.

Доказуванню
підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо
яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 не надав
суду доказів про надурочну роботу та конкретного її розрахунку.

Оскільки суд
першої інстанції відмовив ОСОБА_1 в позові за безпідставністю позовних вимог,
посилання представника позивача на дотримання ним строку звернення до суду за
вирішенням трудового спору, на висновки суду не впливає.

Рішення суду
першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального
права, а доводи апеляційної скарги не є суттєвими.

Керуючись ст.ст.
303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,
317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити. Рішення Кегичівського районного суду Харківської
області від 15 серпня 2007 року залишити без змін.

Ухвала суду
апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може
бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.