Справа 2-1259 2007 р.
Рішення Іменем
України

25 червня 2007 року                               Бердянський міськрайонний суд

У складі: головуючого - судді Троценко Т. А.

При секретарі:                          Онищук О. О.

За участю
представника позивача:             ОСОБА_1

Представника відповідача:      ОСОБА_2

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Бердянську цивільну справу

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про

визнання майна спільно нажитим та
визнання права власності на 12 частину майна;

за уточнюючим та доповнюючим
позовом про визнання правочину недійсним, визнан­

ня права спільної сумісної власності на майно, визнання
права власності на 1 2 час­

тину майна,

Встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив
визнати спільним майном подружжя автомобіль НОМЕР_1,
визнати право чин купівлі - продажу
недійсним і визнати право власності на 12 його частину.

В судовому засіданні пояснив, що з 08. 09. 2000 р. по ІНФОРМАЦІЯ_3 вони з відповідачкою знаходились в зареєстрованому
шлюбі, від якого дітей не мають.

Протягом сімейного життя в 2005 році за спільні кошти придбали автомобіль НОМЕР_1 та зареєстрували за ОСОБА_4

В грудні 2006 року відповідачка продала автомобіль ОСОБА_5, незва­жаючи на те, що він є спільним
майном подружжя, дозволу на продаж від нього не отримувала.

На таких підставах в доповнюючому позові просить визнати угоду купівлі -продажу недійсною, оскільки договір купівлі -
продажу виходить за рамки дрібного побутового, і визнати за кожним з подружжя
право власності на 1 2 частину автомо­білю, а також визнати за ним право
власності на автомобіль зі сплатою ОСОБА_5 половини продажної вартості 17000 грн.

Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала,
заперечує той факт, що ав­томобіль є спільним майном подружжя і пояснила, що
вони з позивачем дійсно зби­рались купувати машину в кредит в «Приватбанку»,
вона вписала в технічний талон і чоловіка, і батька, але
потім розірвали договір. Гроші на купівлю автомобілю в сумі 34000 грн. вона
зайняла у батька, при цьому 24. 09. 2005 року склали договір займу, згідно
якому вона повинна була повернути гроші через 2 роки. Оскільки грошей в неї

не було, в грудні 2006 року вона продала машину ОСОБА_5 і розрахувалась з батьком.

Представник відповідача за дорученням ОСОБА_6 в судовому
засіданні пояснив, що в грудні 2006 року він
купив сину автомобіль НОМЕР_1, машину огля­дали разом з батьком ОСОБА_4, гроші в сумі 34000 грн.
віддав ІНФОРМАЦІЯ_1, здійс­нили
переоформлення автомобілю. Не заперечує визнати договір купівлі - продажу
автомашини недійсним на тих умовах, що йому повернуть 36000 грн. вартість авто­мобілю разом з переоформленням.

Суд розглядає справу за відсутності представника третьої
особи - ДНВП «Рі-кас», оскільки за вказаною позивачем адресою він не
знаходиться, іншого місця роз­ташування позивач не
надав.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи,
суд приходить до висновку про необхідність відмови в позові ОСОБА_3 за таких
підстав.

Судом встановлено, що сторони знаходились в
зареєстрованому шлюбі з ІНФОРМАЦІЯ_2 по ІНФОРМАЦІЯ_3, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу та
копія рішення Бердянського міськрайонного суду за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Дітей в шлюбі немає.

Як вбачається з довідки начальника МРЕВ УДАЇ в
Запорізькій області з 22. 09. 2005 року за ОСОБА_4 значить зареєстрованим
автомобіль НОМЕР_1 .

Згідно довідки Бердянського МРЕВ УДАЇ від 13. 02. 2007 p., копії технічного паспорту та довідки - рахунку ДНВП «Рікас» НОМЕР_2 від 20. 12. 2006 р.
вищевка­заний автомобіль проданий ОСОБА_5

ОСОБА_3 вважає придбаний в 2005 році автомобіль спільним
майном подружжя і просить визнати угоду купівлі - продажу недійсною, оскільки
вона здійс­нена без його згоди.

Частина 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про
визнання договору недійсним як тако­го,
що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить
за рамки дрібного побутового.

Але суд вважає, що при таких обставинах позивач мав право
на звернення із позовом про визнання договору купівлі - продажу частково
недійсним, оскільки його частка
в майні подружжя згідно до ст. 70 СК України є рівною частці відповідачки, або ж міг просити про переведення на нього прав
покупця. Прохання визнати недійс­ним
договору купівлі - продажу автомобілю в повному обсязі суперечить закону.

Крім того, частина 5 ст. 71 СК України регулює способи та
порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя і передбачає, що присудження одному з подружжя грошової компенсації
можливе за умови попере­днього внесення другим із подружжя відповідної грошової
суми на депозитний раху­нок суду.

Оскільки це позивачем зроблено не було, він позбавлений
права вимагати ви­знання за ним права власності на весь автомобіль з виплатою
грошової компенсації.

Відповідачка ОСОБА_4 заперечує той факт, що автомобіль є
спільним майном подружжя і надала договір
займу, за яким 24. 09. 2005 року вона зайняла 34000 грн. у ОСОБА_5   з метою
придбання автомобілю НОМЕР_1 за умови

повернення
грошей протягом 2 років. Пояснює при цьому, що протягом 2 років авто­мобілем ніхто не користувався, а коли вона не
змогла зібрати грошей, то продала йо­го, повернувши
гроші батьку.

Позивач не просив визнати цей договір недійсним і не
надав доказів в запере­чення обставини займу грошей. Суд вважає, що одного того
факту, що в момент пе­ребування у
шлюбі був придбаний автомобіль, не достатньо для визнання його спіль­ним майном подружжя, доказів, що машина куплена за
сумісні грошові внески пози­вачем надано не було.

Частина 1 ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона
зобов'язана дове­сти ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень.

При таких обставинах суд вважає, що позов ОСОБА_7
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 65,70,71 СК України, ст. ст. 60,212-215
ЦПК України, суд

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Запорізький апеляційний
суд. Заяву про апеля­ційне
оскарження може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рі­шення, а апеляційну скаргу - протягом двадцяти
днів після подання заяви про апеля­ційне оскарження.