Справа № 22 - ц - 1332/2007р.
Головуючий у 1 інст. -
Доповідач - Шевченко В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

17 вересня 2007
року апеляційний суд Чернігівської області у складі:

Головуючого -
судді Бойко О.В.

Суддів -
Горобець Т.В., Шевченка В.М.

При
секретарі    Пільгуй Н.В.

З участю -
ОСОБА_2,

представника
ОСОБА_1

адвоката ОСОБА_6, ОСОБА_3

та її
представника - адвоката
ОСОБА_5

Розглянувши у
відкритому судовому засіданні
у м. Чернігові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Носівського районного
суду Чернігівської області від 18 листопада 2003 року в справі за позовом
ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Носівської міської ради про скасування
рішення Носівської міськради про виділення земельної ділянки та усунення
перешкод у користуванні майном і за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання
частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності
на частину спадкового майна, -

установив:

У червні 2000 р.
ОСОБА_3 звернулася з позовом до суду в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, у якому просила зобов'язати ОСОБА_2 звільнити літню
кухню домоволодіння по АДРЕСА_1, що належить її дочці ОСОБА_4 згідно свідоцтва
про право на спадщину за законом, виданого нотаріусом Носівської районної
державної нотаріальної контори 19 травня 2000 року, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_7, її батька, посилаючись на те, що відповідачка проживає у літній кухні,
користується присадибною земельною ділянкою і відмовляється звільнити
помешкання, чим порушує права власника.

У вересні 2003
року уточнила свої позовні вимоги і в додатковому позові просила скасувати
рішення №76 від 22 квітня 1999 року та п.п.1,2 рішення №139 від 15 липня 1999
року Носівського міськвиконкому, якими земельну ділянку по АДРЕСА_1 було
вилучено у ОСОБА_7 та передано у користування ОСОБА_2, вважаючи вказані рішення
незаконними. У липні 2000 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду до ОСОБА_4,
в якому просила скасувати вчинення нотаріальної дії від 19 травня 2000 року по
видачі Носівською державною нотаріальною конторою свідоцтва про право власності
на гр. ОСОБА_3, діючої в інтересах неповнолітньої доньки, та визнати за нею
факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, та закріпити за нею право
користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

У серпні 2000
року ОСОБА_1 подала до суду додаткову заяву, в якій просила частково скасувати
вчинення нотаріальної дії від 19 травня 2000 року по видачі Носівською
державною нотаріальною конторою свідоцтва про право на спадщину за законом,
виданого ОСОБА_3, діючої в
інтересах неповнолітньої доньки, визнати за нею право власності на спадщину на
Ѕ  частку спадкового майна після смерті
її сина ОСОБА_7, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись нате, що
вона та ОСОБА_2, сестра померлого, фактично прийняли спадщину, користувалися
земельною ділянкою, платили за землю, а нотаріус відмовив їй у прийнятті заяви
про спадщину.

У листопаді 2000
року ОСОБА_1 відмовилася від додаткової позовної заяви та наполягала на
вимогах, заявлених у першій позовній заяві.

Рішенням
Носівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2003 року
зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3,
що діє в інтересах ОСОБА_4, в користуванні майном, яке розташоване по
АДРЕСА_1, рішення виконкому Носівської міської ради №76 від 22.04.1999 року та
№139 від 15.07.1999 року про виділення земельної ділянки ОСОБА_2 скасовано. В
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на
спадщину по АДРЕСА_1 недійсним і визнання за нею факту прийняття спадщини
відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення Носівського районного суду
Чернігівської області від 18 листопада 2003 року скасувати та повернути справу
на новий розгляд, мотивуючи тим, що рішення суду суперечить фактичним
обставинам справи, які підтверджуються наявними у справі матеріалами. Апелянти
зазначають, що вони фактично прийняли спадщину - доглядали за земельною
ділянкою, сплачували платежі за землю, хоча юридично прийняття спадщини не було
оформлено. Також в судовому засіданні нотаріус, який видав свідоцтво підтвердив
у судовому засіданні незаконність такої дії, однак це не було взяте судом до
уваги, крім того своїм рішенням суд позбавив апелянта права на спадщину.

Ухвалою
апеляційного суду Чернігівської області від 02 квітня 2004 року рішення
Носівського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2003 року
скасовано, а справу повернуто на новий розгляд до того ж суду в іншому складі
суддів.

Ухвалою
Верховного Суду України від 18 липня 2007 року ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 02 квітня 2004 року скасовано, а справу направлено на
новий розгляд у суд апеляційної інстанції.

Вислухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін, їх представників та дослідивши матеріали
справи, апеляційний суд знаходить, що апеляційна скарга ОСОБА_1, та ОСОБА_2
підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з постановлениям нового рішення.

Постановлюючи
рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
визнання свідоцтва про право на спадщину за законом по АДРЕСА_1,яке видане
останній 19 травня 2000 року державним нотаріусом Носівської державної
нотаріальної контори, суд виходив із того, що матір останньої ОСОБА_3, діючи в її
інтересах звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на
спадщину в установлений термін і отримала таке свідоцтво, представивши всі
необхідні документи.

Проте такого
висновку суд дійшов без з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків
сторін, а факти які мають важливе значення для справи не підтверджені
передбаченими законом доказами.

Як вбачається з
матеріалів справи ОСОБА_1 оспорюється видане державним нотаріусом свідоцтво про
право на спадщину за законом -ОСОБА_4 (а.с.3). Зазначаючи, шо ОСОБА_3, яка
діяла в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_4 звернулася до нотаріуса із
заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину своєчасно, представивши всі
необхідні документи, суд не перевірив чи правильно вчинювались при цьому
державним нотаріусом нотаріальні дії, чи правильно були подані документи, що
необхідні для вчинення нотаріальної дії, що оспорюється.

Виходячи із
встановлених обставин справи, колегія суддів вважає необхідним визначити, що
правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами статей Цивільного
кодексу України в редакції 1963 року.

Як вбачається з
матеріалів справи після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7 відкрилась спадщина, відповідно до ст.529 ЦК України (в ред. 1963 p.) ОСОБА_4 - дочка
померлого, яка на час розгляду справи в апеляційному суді є повнолітньою і
носить прізвище ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_1, яка є матір"ю померлого є
спадкоємицями першої черги за законом . Однак, державний нотаріус, який одержав
заяву від ОСОБА_3 про відкриття спадщини всупереч вимогам діючої на той час
ст.97 Інструкції „Про порядок вчинення нотаріальних дій „ затвердженої наказом
Міністерства Юстиції України від 14.06.1994 р. № 18/5 не повідомив ОСОБА_1 про
відкриття спадщини.

Видаючи
свідоцтво про право на спадщину за законом, державний нотаріус всупереч
положенням ст.. 117
зазначеної Інструкції за відсутності правовстановлюючих документів про
належність незакінченого будівництвом будинку по АДРЕСА_1 видав таке свідоцтво
ОСОБА_4. Хоча, як вбачається з матеріалів справи, та і з зазначеного свідоцтва
на земельній ділянці Носівької міськради розміщено фактично фундамент під жилий
будинок та самовільно збудовані господарські будівлі: літня кухня, веранда до
літньої кухні, сарай, погріб, вбиральня, колодязь, огорожа. І хоча державний
нотаріус, видаючи свідоцтво, що зазначене в ньому майно належало померлому

ОСОБА_7 на підставі рішення
Носівської міськради від 13 травня 1983 року №73, однак таке рішення лише
дозволяло ОСОБА_7 проведення будівельних робіт та видачі паспорту на
забудову(а.с.12). І саме рішення не є правоустановчим документом про належність
цього майна, яке зазначене в свідоцтві виданому нотаріусом ОСОБА_7, та яке б
підтверджувало право власності померлого на майно, на яке видано свідоцтво.

Виходячи з
наведеного, оцінюючи питання про правомірність дій нотаріуса при оформленні
спадкових прав ОСОБА_4, колегія суддів вважає, що не було підстав у нотаріуса
для видачі останній 19.05.2000 року зазначеного свідоцтва про право на спадщину
за законом, оскільки нотаріус не перевірив ряд юридичних факті, які створюють
право на видачу такого свідоцтва. Зокрема для підтвердження наявності
спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації, вимагаються документи, які
підтверджують право власності спадкодавця на майно, довідка-характеристика
МЕТІ, і тому, оскільки дії нотаріуса при видачі зазначеного свідоцтв вчинені не
у відповідності з встановленим порядком, за відсутності даних про завершення
будівництва та прийняття в експлуатацію спадкової маси, яка розміщена на
земельній ділянці в АДРЕСА_1 і ці дії суперечать закону, тому необхідно
скасувати зазначене свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане
ОСОБА_4, задовольнивши таким чином позовні вимоги ОСОБА_4 і скасувавши рішення
суду першої інстанції, яким їй відмовлено в задоволенні її позовних вимог.

Водночас, що
стосується частини вимог ОСОБА_1 про визнання за нею факту прийняття спадщини
після смерті ОСОБА_7, то виходячи з тих обставин, що відсутні дані, які б
підтверджували право власності ОСОБА_7 на нерухоме майно на зазначеній
земельній ділянці і таким чином за відсутності складу спадщини необхідно
відмовити їй в задоволенні вимог в цій частині.

Виходячи із
встановлених судом обставин, що ОСОБА_2, використовує розташовані на земельній
ділянці будівлі та споруди на які відсутнє право власності, а у ОСОБА_4,
відсутні правоустановчі документи на зазначені обпекти, тому відсутні підстави
для задоволення вимог останньої про зобов'язання ОСОБА_2, не чинити їй перешкод
в користуванні майном яке розташоване по АДРЕСА_1.

Оскільки
виділення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків
і господарських будівель відноситься до компетенції сільських, селищних,
міських рад, то виділяючи ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва по АДРЕСА_1
виконавчий комітет міської ради своїм рішенням №76 від 22.04.1999 року водночас
вилучивши зазначену земельну ділянку у ОСОБА_7. мав право прийняти таке
рішення, оскільки воно не суперечить вимогам чинного на час прийняття рішення
ЗК, щодо умов надання земельних ділянок. Також відповідно до повноважень
виконавчого комітету постановлено рішення №139 від 15.07.1999 року, за яким
земельна ділянка по АДРЕСА_1 залишена в користуванні ОСОБА_2 до вирішення
питання власності.    Виходячи з
наведеного відсутні

підстави для
задоволення позовних вимог про визнання зазначених рішень незаконними, і тому
небхідно відмовити ОСОБА_3, що діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, про
задоволення вимог щодо скасування зазначених рішень про надання земельної
ділянки

Керуючись ст.ст.
524, 529, 560 ЦК України(
в ред. 1963 p.), ст.ст.   303. 307, п.2, ст.309п.2, 313-314, 316-317
ЦПК України, апеляційний суд,

вирішив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Носівського районного
суду Чернігівської області від 18 листопада 2003 року скасувати .

В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні майном, скасування рішення виконкому Носівської міської ради №76
від 22.04Л999 р. і №139 від 15.07.1999 року - відмовити.

Позовні вимоги
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 задовільнити частково, визнати неправомірними дії державного
нотаріуса Носівської державної нотаріальної контори по видачі 19 травня 2000
року свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_4 на майно що знаходиться
в АДРЕСА_1 та зареєстровано в реєстрі за № 1071, і скасувати зазначене
свідоцтво , а в решті відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена до
Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох місяців, з дня її
проголошення.