Справа № 22ц-6465/2007 р.                                    Головуючий
у 1 інстанції - Якубенко О.Б.
Категорія-40                                                                   Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10
жовтня 2007 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого
судді: Новосядлої В.М.

суддів:               Папоян В.В., Троценко Л.І.

при
секретарі:   Стефанової І.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1
на рішення Куйбишевського районного суду м.Донецька від 23 травня 2007 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства
„Конструкція" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

21
березня 2007 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що він з 17 вересня 2003 року працював правильником у цеху обробки
ВАТ „Конструкція". Наказом № 54-к від 1 лютого 2006 року його було
звільнено з роботи за систематичне невиконання ним без поважних причин
посадових обов'язків. Вважає, що звільнення проведено безпідставно, просив
поновити його на роботі, стягнути заробітну платню за час вимушеного прогулу та
100 грн. витрат на надання правової допомоги.

Рішенням
Куйбишевського районного суду м.Донецька від 23 травня 2007 року у задоволені
позовних ОСОБА_1 було відмовлено.

Не
погодившись з рішенням суду, позивач надав апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального та
процесуального права. Посилався на те, що судом не були з'ясовані усі обставини
справи, не встановлено у чому саме проявилося порушення яке стало підставою для
звільнення. Вважає, що висновки суду суперечать тим обставинам, які були
встановлені під час розгляду справи; що суд не врахував положень Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року і безпідставно
визнав встановленим факт систематичного невиконання ним без поважних причин
обов'язків покладених на працівника правилами внутрішнього розпорядку та
трудовим договором, та зазначив, що до нього раніше застосовувалися заходи
дисциплінарного або громадського стягнення. Просив винести нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач
у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав,
просив рішення суду скасувати, постановити нове рішення яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Представник
відповідача у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів
апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши
доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно
до ст. 309 ЦК України
підставами для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм
матеріального права.

Судом першої інстанції
встановлено, що позивач з 17 вересня 2003 року перебував у трудових
правовідносинах з підприємством відповідача. Працював у якості правильника 4-го
розряду.

Наказом
№ 54-к від 1 лютого 2006 року позивача було звільнено з роботи за п.3 ст. 40
КЗпП України за порушення трудової дисципліни 13 січня 2006 року. Як убачається
з копії наказу, позивача було ознайомлено з наказом про звільнення, Як
убачається з копії особистої картки трудову книжку працівник отримав 1 лютого
2006 року, про що свідчить його підпис.

Суд
відмовляючи у задоволені позову про поновлення на роботі зазначав, що позивачем
систематично без поважних причин не виконувалися обов'язки, покладені на нього
трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, про що
свідчать докладні записки майстра РСУ ОСОБА_2 від 10 червня 2005 року,
заступника начальника цеху ОСОБА_3 від 20 жовтня 2005 року, майстра цеху
ОСОБА_4 від 13 січня 2006 року. Та зазначав, що до позивача раніше
застосовувалися заходи громадського стягнення, що підтверджується випискою з
протоколу профспілкового збору дільниці обробки ВАТ „Конструкція" № 10 від
21 жовтня 2005 року, згідно з якою за порушення трудової дисципліни позивачу
оголошено догану. Крім того, суд відніс до заходів громадського впливу
зауваження, попередження, понукання до виконання трудових обов'язків позивача з
боку адміністрації підприємства.

Проте з
таким висновком суду погодитися неможливо, бо він не відповідає обставинам
справи та зроблено з порушенням норм матеріального закону.

Відповідно
до ст. 40 ч.3 КЗпП України передбачено розірвання трудового договору з
ініціативи власника або уповноваженого ним органу у разі систематичного
невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до
працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Відповідно
до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року „Про
практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами та доповненнями)
працівник може бути звільнений за п.3 ст. 40 КЗпП України лише за проступок,
вчинений після застосування до нього дисциплінарного, або громадського
стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких
випадках можуть бути враховані лише ті заходи дисциплінарного стягнення, які
встановленні чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю,
або не зняті достроково, та ті громадські стягнення, які застосовані до
працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або
статуту, що визначає діяльність громадської організації.

Статтею
147 КЗпП України передбачено виключний перелік стягнень за порушення трудової
дисципліни які можуть бути застосовані до працівника, а саме догана і
звільнення. Тому судом безпідставно віднесено до заходів громадського впливу
зауваження, попередження, понукання до виконання трудових обов'язків позивача з
боку адміністрації підприємства.

Судом
першої інстанції безпідставно зараховано як застосування громадського стягнення
-догану, оголошену позивачу на профспілковому зборі дільниці обробки ВАТ
„Конструкція" 21 зовтня 2005 року. Оскільки, відповідно до Закону України
„Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" і ст. 247 КЗпП
України, застосовування до працівників будь-яких громадських стягнень за
порушення ними трудової дисципліни не входить до повноважень первинної
профспілкової організації на підприємстві.

Таким
чином, апеляційним судом встановлено, що до ОСОБА_1 раніше не застосовувалися
заходи дисциплінарного, або громадського стягнення за невиконання без поважних
причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами
внутрішнього трудового розпорядку. Тому звільнення працівника на підставі ч.3
ст.40 КЗпП України є безпідставним.

Але при
вирішенні питання щодо задоволення позовних вимог, апеляційний суд враховує, що
звільнення працівника відбулося 1 лютого 2006 року, про що позивача було
своєчасно ознайомлено, а
с позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, до суду він звернувся лише 21 березня 2007 року.

Таким чином, ОСОБА_1 пропущено строк звернення до
суду передбачений ст. 233 КЗпП України. Строк встановлений ст. 233 КЗпП України може
бути поновлено лише у
разі його пропуску з поважних причин. Позивачем не надано доказів пропуску
зазначеного строку з поважних причин і апеляційний суд вважає, що він мав
можливість своєчасно звернутися до суду. Посилання позивача на звернення до
територіальної державної інспекції праці в Донецької області, як на поважну
причину пропуску строку звернення до суду, не заслуговують на увагу, оскільки
зазначене право позивача звертатися до відповідних органів не позбавляє його
можливості своєчасно звернутися до суду з позовом про захист його прав. Також
не заслуговують на увагу посилання позивача на пропуск зазначеного строку за
станом здоров'я, оскільки з матеріалів справи убачається, що за наданням
медичної допомоги він звертався лише 8 лютого, потім повторно 20 березня 2006
року; та з 6 по 21 квітня 2006 року перебував на стаціонарному лікуванні. Таким
чином, встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду було гропущено
без поважних причин, тому з цих підстав у задоволенні позову ОСОБА_1 про
поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і
витрат на надання правової допомоги, належить відмовити.

На підставі
викладено та керуючись ст.ст. 307, ч.1 п.2 ст.309, 316 ЦПК, Апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Куйбишевського
районного суду м.Донецька від 23 травня 2007 року скасувати.

У
задоволенні позову ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства
„Конструкція" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, витрат на надання правової допомоги, відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржено безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили рішенням апеляційного суду.