УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2007 року колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим в складі:

Головуючого,  судді: Берзіньш B.C.

Суддів:   М"ясоєдової Т.М.  Шестакової Н.В. при секретарі    Урденко
Г.В.,  розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Сімферополі    цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  ОСОБА_3,    ОСОБА_4,
ОСОБА_5,    третя   особа Красномакська   сільська
рада   Бахчисарайського   району,
про   визнання   недійсним нікчемного договору
купівлі-продажу частини будинку,

за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_6 про визнання дійсним договору
купівлі-продажу частини будинку,
визнання права власності і припинення права власності.

за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахчисарайського районного суду
Автономної Республіки Крим від 13
червня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Бахчисарайського районного суду Автономної Республіки Крим від 13 червня 2007
року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  ОСОБА_3,
ОСОБА_4,  ОСОБА_6,  третя особа Красномакська сільська рада
Бахчисарайського району,  про визнання
недійсним нікчемного договору купівлі-продажу частини будинку. Зустрічний позов
ОСОБА_3 залишено без розгляду.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення в частині
відмови у задоволенні його позову з направленням справи на новий розгляд з тих
підстав,  що рішення суду від 12.11.1980 року не було
виконано,  тому у ОСОБА_6 не виникло
право власності на частку жилого будинку; жилий будинок фактично знаходився на
балансі колгоспу „Україна"; позовна давність не застосовується до майнових
спорів щодо незаконності правового акту органу державної влади; судом першої
інстанції не прийнята до уваги ухвала суду від 13 лютого 2004
року,  а також порушені процесуальні
права позивача,  оскільки судове
засідання не фіксувалося за допомогою технічних засобів фіксування; не
проводилися дослідження документів і судові дебати.

Розглянувши
справу за доводами апеляційної скарги,
заслухавши доповідача,
апелянта,  колегія суддів
вважає,  що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи
рішення,  суд першої інстанції виходив з
того,  що рішенням суду від 12 листопада 1980 року був
зроблений розподіл майна колгоспного двору,
припинено право сумісної власності подружжя,  і жилий будинок був розділений між членами ciM, vi позивача,  при цьому ОСОБА_6 разом з сином було виділено
66/100 часток
будинку із зазначенням конкретних жилих і підсобних приміщень. У наступному
ОСОБА_6 як власник частки жилого будинку видала ОСОБА_4 доручення з
повноваженням

Справа
№22-ц-5332/2007р.                                  Головуючий
у 1 інстанції
Позняк О.М.

Доповідач                                                                                                         Шестакова
Н.В.

2

продати
належну їй частку жилого будинку. На підставі зазначеного доручення ОСОБА_4 укладено договір
купівлі-продажу з ОСОБА_3. який відповідає вимогам закону. Крім того,  судом зазначено,  що немає підстав для поновлення ОСОБА_1
строку позовної давності,  оскільки
позивач неодноразово ініціював судові процеси з приводу незгоди з укладеним. 22.08.1990 року договором
купівлі-продажу. В частині позову ОСОБА_3 суд вказав,  що за проханням позивачки її позов підлягає
залишенню без розгляду.

Висновки   суду
в   оскарженій   частині
рішення   відповідають   фактичним обставинам справи,  а також вимогам норм матеріального і
процесуального права.

Як
свідчать матеріали справи,  за позовом
ОСОБА_6 про розподіл колгоспного двору було ухвалено рішення народного суду
Бахчисарайського району від 12
листопада 1980 року,  яким позивачці було виділено 66/100 часток будинку
із зазначенням конкретних жилих і підсобних приміщень (а.с.  100). 21 серпня 1990 року було знято арешт на
зазначений жилий будинок (а.с. 101),  а
22 серпня 1990 року ОСОБА_4 за дорученням від ОСОБА_6(а.с. 96) продав зазначену
частку жилого будинку ОСОБА_3 угода була засвідчена Красномакською сільською
радою (а.с.  103-104).

Аналізуючи
зазначені обставини,  колегія суддів
дійшла висновку про те. що рішення суду від 12листопада 1980 року припинило
спільну власність членів колгоспного двору. ОСОБА_6 та її син стати власниками
зазначеної частки жилого будинку,  тому
ОСОБА_6 мала право розпорядитися майном,
виділеним їй в натурі,  за власним
волевиявленням.

Оскільки
угода доручення ОСОБА_4
повноважень щодо продажу частки будинку позивачем не оспорювалась у
позовному порядку,  колегія суддів не
обговорює доводи позивача щодо недійсності зазначеного доручення.

Колегія
суддів вважає,  що хоча дійсно рішення
суду від 12 листопада
1980 року не
було виконано в частині реального виділення приміщень,  не можна вважати це рішення взагалі
невиконаним,  оскільки в частині
встановлення розміру часток членів колгоспного двору у майні колгоспного двору
це рішення не потребувало окремою виконання.

Посвідчення
договору купівлі-продажу від 22
серпня 1990 року у
Красномакській сільській раді відповідало
ст. 227 ЦК України
в редакції 1963 року і
вимогам цивільного законодавства про повноваження сільських рад щодо
посвідчення угод відносно нерухомості у сільській місцевості,  де не було нотаріальних контор.

Відсутність
реєстрації права власності на частку житлового будинку за ОСОБА_6 не є доказом
відсутності її права власності на частку будинку,  приймаючи до уваги те. ідо ЦК України в
редакції 1963 року,  який діяв до 01.01.2004 року,  не
встановлював залежність виникнення права власності на нерухомість від моменту
реєстрації цього права.

Не можна
вважати обгрунтованим посилання апелянта на ухвалу суду від 13 лютого 2004 року (а.с.  16),  оскільки ця ухвала стосується розгляду зауважень позивача
на протокол судового засідання і містить тільки уточнення усних пояснень самого
позивача.

Суд
першої інстанції надав належну правову оцінку усім доводам позивача та наданим
ним доказам і правильно виходив з того,
що при укладенні спірного договору не було допущено порушень
встановленого порядку укладення та посвідчення договору,  тому не має правових підстав визнавати цей
договір недійсним за доводами позивача.

Колегія
суддів також погоджується із висновками суду про сплив строку позовної давності
для звернення позивача із зазначеним позовом,
приймаючи до уваги те. що позивач безперечно знав у 1993 році про
укладення договору від 22
серпня 1990 року.
звертався із позовом про недійсність цього договору і рішенням суду від 11 березня 1994 року і
додатковим рішенням від 29
березня 1994 року
договір купівлі-продажу був визнаний недійсним тільки відносно надвірних
будівель (а.с.  156-158).

Справа
№22-ц-5332/2007р.                                  Головуючий
у 1 інстанції
Позняк О.М.

Доповідач                                                                                                         Шестакова
Н.В.

3

Колегія
суддів вважає,  що при зверненні ОСОБА_1
до суду з позовом про недійсність зазначеного договору до розширеного кола осіб
у 2006 році
строк позовної давності сплинув і позивач не вказав суду поважних причин для
поновлення цього строку. Застосування строку позовної давності при розгляді
позову про недійсність договору купівлі-продажу від 22 серпня 1990 року є
обов'язковим на підставі п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003
року. Крім того,  позовна вимога не
стосується визнання недійсним правового акту органу державної влади.

Згідно
із   ст.
10 ЦПК України,  яка встановлює
принцип змагальності цивільного судочинства,
кожна сторона повинна довести ті обставини,  на які вона посилається як на обгрунтування
своїх доводів або заперечень.

Оскільки
доводи апеляційної скарги не містять посилання на належні та допустимі докази в
обґрунтування позову і не спростовують висновки суду першої інстанції щодо
відсутності правових підстав для задоволення позову по суті і поновлення строку
позовної давності звернення до суду,
колегія суддів вважає доводи апелянта безпідставними.

Також не
має підстав для задоволення апеляційної скарги у частині посилання позивача на
порушення процесуальних прав позивача,
приймаючи до уваги те,  що
відповідно до протоколу судового засідання судом першої інстанції досліджувалися
письмові докази по справі і були проведені судові дебати (а.с.  208-209),  позивач не надавав зауваження на цей протокол судового
засідання. Відсутність фіксування судового процесу технічними засобами за
заявою сторони не є підставою для скасування судового рішення.

Керуючись   ст.
ст.  303, 307, 308 ЦПК
України,  колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Бахчисарайського районного суду Автономної Республіки Крим від 13 червня 2007 року залишити
без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Верховного Суду України на протязі двох місяців.

Справа
№22-ц-5332/2007р.

Головуючий
у 1 інстанції
Позняк О.М.

Доповідач                                                                                                  Шестакова
Н.В.