Справа №2-116/07р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

11 січня
2007 року                                                        Лубенський
міськрайонний суд

Полтавської
області

в складі:
головуючої - судді В.С. Чередникової

при секретарі -
Мирної Т.Ф.

з участю
позивачки - ОСОБА_1

представника
позивачки адвокада -ОСОБА_3

відповідача -
ОСОБА_2.

представника
відповідача - ОСОБА_4.

представника
третьої особи - Чопенка О.Г.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні м.  Лубни
цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  виконкому Лубенської міської ради,  треті особи КП "Лубенське
МБТІ",  управління містобудування та
архітектури виконавчого комітету Лубенської міської ради,  інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю,  про
визнання права спільної сумісної власності на самовільно збудовані гаражі,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
ОСОБА_1 04.07.2006 року звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів
ОСОБА_2.,  виконкому Лубенської міської
ради про визнання права власності на самовільно збудовані гаражі,  мотивуючи тим,  що в 2004 році відповідач,  з яким вона перебувала на той час в
шлюбі,  отримав в дар земельну ділянку
площею 100 кв. м,  розташовану в м.  Лубни,
по вул.  Симоненка,  за цільовим призначенням- гаражне
будівництво. Після цього вони спільно,
збудували два гаражі - один більший з погребом,  інший меншого розміру. При цьому відповідач не
отримав дозволу на будівництво гаражів,
в установленому законом порядку,
будівництво проведено без затвердженого проекту. В 2005 році шлюб між
ними було розірвано. Відповідач ОСОБА_2. чинить їй перешкоди в користуванні
гаражами,  сам відповідач не оформляє
права власності на самовільно збудовані гаражі. Просить суд визнати за нею
право спільної сумісної власності на два гаражі,  самочинно збудовані на земельній ділянці
площею 100 кв.м. по вул.  Симоненка в м.  Лубни,
яка належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право
власності на земельну ділянку та стягнути судові витрати.

В
судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_3.,
вступивший в справу в стадії судових дебатів,  позовні вимоги підтримали,  прохають їх задовольнити,  визнати за позивачкою ОСОБА_1. та
відповідачем ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на самочинно збудовані
два гаражі на земельній ділянці,  яка
належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2,  яка розташована по вул.  Симоненка в м.  Лубни,
та стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 51 гривня та
витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн.

Відповідач
ОСОБА_2. позов не визнав,  заперечує проти
його задоволення,  оскільки позивачка
участі в будівництві гаражів не приймала,
земельна ділянка належить йому на праві приватної власності відповідно
до договору дарування земельної ділянки.

Представник
виконавчого комітету Лубенської міської ради позов не визнала,  заперечує проти його задоволення,  оскільки гаражі є самовільно спорудженими
будівлями,  які на даний час неузаконені
власником земельної ділянки. Позивачка не є власником земельної ділянки.

Представник
державного архітектурно-будівельного контролю позов не визнав,  заперечує проти його задоволення,  оскільки позивачка не є власником земельної
ділянки,  самовільно споруджені гаражі не
узаконені,  а тому не підлягають
розподілу між подружжям.

Представники третіх осіб - Лубенське МЕТІ,  управління містобудування та архітектури
виконавчого комітету Лубенської міської ради в судове засідання не
з'явились,  надіслали заяви з проханням
розглянути справу за відсутності їхніх представників

Заслухавши
учасників процесу,  дослідивши матеріали
справи,  надані сторонами докази,  перебуваючи в межах позовних вимог
позивачки,  суд вважає,  що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно
до  ст.
11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб,  в межах
заявлених ними вимог і на підставі наданих ними доказів.

У
відповідності  ст. 41 Конституції України
право приватної власності набувається в порядку визначеного законом.

Відповідно
до  ст.
331 ЦК України
право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки,  будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до
експлуатації,  право власності виникає з
моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає державній реєстрації,  право власності виникає з моменту державної
реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається
власником матеріалів,  обладнання
тощо,  які були використані в процесі
його будівництва (створення майна).

Відповідно
до  ст.
182 ЦК України
право власності та інші речові права на нерухомі речі,  обмеження цих прав,  їх виникнення,  перехід і припинення підлягають державній
реєстрації.

Відповідно
до  ст.
375 ЦК України
власник земельної ділянки може зводити на ній будівлі та споруди,  створювати закриті водойми,  здійснювати перебудову,  а також дозволяти будівництво на своїй
ділянці іншим особам.  Власник земельної
ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі і споруди та інше
нерухоме майно.

Відповідно
до п. 1,  2,  5
ст.  376 ЦК України житловий
будинок,  будівля,  споруда,
інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом,  якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці,  що не була відведена
для цієї мети,  або без належного дозволу
чи належно затвердженого проекту,  або з
істотними порушеннями будівельних норм і правил;

особа,  яка здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна,  не набуває
права власності на нього;

на
вимогу власника земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на
нерухоме майно,  яке самочинно збудоване
на ній,  якщо це не порушує права інших
осіб.

Судом
встановлено,  що сторони - ОСОБА_1 та
ОСОБА_2. в періоз з 03 жовтня 1992 року по 19 грудня 2005 року перебували в
зареєстрованому шлюбі,  який між ними
було розірвано,  19.12.2005 року,  що підтверджується свідоцтвами про укладення
шлюбу та розірвання шлюбу.

24.06.2004
року ОСОБА_5 подарувала відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку площею 100 кв.
м.  для гаражного будівництва по
вул.  Симоненка в м.  Лубни Полтавської області,  що підтверджується нотаріально посвідченим
договором дарування.

Згідно
довідки управління містобудування та архітектури виконавчого комітету
Лубенської міської ради та витягу з рішення виконавчого комітету від 27.12.2000
року № 270 "Про надання та вилучення земельних ділянок для індивідуального
житлового і гаражного будівництва,
садівництва та розміщення торгових павільйонів і кіосків" ОСОБА_2.
не значиться в списку громадян,  яким
дозволялося будувати гаражі по вул.
Симоненка.

Згідно
актів вуличного комітету від 11.09.2005 року (а.с.  22) та від 31.10.2006 року (а.с.  27) на земельній ділянці,  яка належить ОСОБА_2 по вул.  Симоненка в м.  Лубни,
збудовані два гаражі,  що не
оспорює відповідач ОСОБА_2.

Дані
гаражі не введені в експлуатацію,
побудовані без відповідного дозволу і технічної документації,  без погодження відповідних органів та
установ,  не пройшли державної реєстрації
нерухомого майна,  яка є обов'язковою
згідно чинного законодавства,  а отже
залишаються об'єктом незавершеного будівництва і є самочинним будівництвом.

Судом
встановлено,  що позивачка не оспорює
договір дарування земельної ділянки по вул.
Симоненка саме її колишньому чоловікові- відповідачеві по справі
ОСОБА_2,  а також

не
оспорює державний акт на право власності на земельну ділянку площею 100 кв. м.
,  і не просить виділити їй частину цієї
земельної ділянки.

Відповідно
до п.5  ст.  376 ЦК
України на вимогу власника земельної ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно,  яке
самочинно збудоване на ній,  якщо це не
порушує права інших осіб.

Відповідно
до  ст.
60 СК України все майно набуте подружжям під час шлюбу належать дружині
та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,  що один з них не мав з поважної причини
самостійного заробітку (доходу).

Враховуючи,  що позивачка ОСОБА_1 не є власницею земельної
ділянки,  на якій розміщено гаражі,  які є об'єктом незавершеного будівництва,  відповідач ОСОБА_2.,  як власник земельної ділянки,  заперечує проти визнання за позивачкою права
власності на самочинно збудовані гаражі,
позивачка не просить суд на підставі
ст.  60 СК України визнати частку
її власності на матеріали,  обладнання
тощо,  які були використані в процесі
самочинного будівництва гаражів,
власного автомобіля не має,
суд,  перебуваючи  в межах позовних вимог позивачки,  приходить до висновку що підстав для
задоволення її позовних вимог не має.

Відповідно
до  ст.
88 ЦПК України стороні,  на
користь якої ухвалено рішення,  суд
присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові
витрати. Зважуючи на викладене відмовити в задоволенні вимог щодо стягнення
судових витрат.

Керуючись  ст.
ст. 11,  60,  88,
212- 215 ЦПК України,  на
підставі  ст.  41 Конституції України,   ст.
ст.  182,  331, 375,
п. 1, 2, 5  ст.  376 ЦК
України, суд-,

ВИРІШИВ:

В
задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_1 про визнання права спільної
сумісної власності з відповідачем ОСОБА_2 на самовільно збудовані гаражі на
земельній ділянці площею 100 кв. м,  яка
належить ОСОБА_2 на праві приватної власності і,  які розташовані по вул.  Симоненка в м.  Лубни Полтавської області,  та стягнення судових витрат відмовити.

Рішення
може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області протягом двадцяти
днів з дня подачі заяви про апеляційне оскарження,  яка подається протягом десяти днів з дня
оголошення рішення суду.