Справа №2-1861-1/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2007
року

Солом'янський
районний суд м.  Києва в складі:

головуючого
- судді               Скрипки І.М.

при
секретарі                           Борисові
І.Ю.,  Копєйчиковій К.І.,  Бровко К.П.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2до
ОСОБА_3про визнання особи такою,  що
втратила право користування жилим приміщенням,
-

ВСТАНОВИВ:

В
березні 2007 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про
визнання особи такою,  що втратила право
користування жилим приміщенням,
посилаючись те,  що спірна
квартира належить на праві приватної власності в рівних долях позивачам та
неповнолітньому ОСОБА_41990 р.н. Квартира приватизована в 1994 році. Відповідач
був зареєстрований в квартирі 25.01.2001 року,
проживав в ній до 2002 року,  а
влітку 2002 року відповідач добровільно залишив квартиру,  забрав всі свої особисті речі і не проживає в
квартирі до цього часу. В 2003 році шлюб з відповідачем був розірваний. З 2002
року відповідач в квартирі не з'являється,
не бере участі в оплаті квартири,
не займається поточним ремонтом житла. Він повністю припинив обов'язки
члена сім"ї. Місце проживання відповідача невідоме.

Відповідач
про день,  час та місце розгляду справи
на 06.07.2007 року повідомлений належним чином,
перебуваючи в СІЗО №13 Держдепартаменту України з питань виконання
покарань,  до суду надіслав свої письмові
заперечення щодо позову.

За таких
обставин справа підлягає розгляду у відсутність відповідача на підставі наявних
у справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін,  оскільки позивачі не заперечують проти такого
порядку розгляду справи.

В
судовому засіданні позивачі підтримали свої позовні вимоги з підстав,  викладених вище і просили їх
задовольнити,  визнати відповідача таким,  що втратив право користування жилим
приміщенням АДРЕСА_1відповідно до ч.2
ст. 405 ЦК України,  оскільки спірна квартира є
приватизованою,  а відповідач втратив
право на користування спірним жилим приміщенням через відсутність у ньому без
поважних причин з 2002 року.

Як
вбачається з письмових заперечень відповідача,
на момент розірвання шлюбу він дійсно не проживав в квартирі,  так як в кінці травня 2003 року позивач
влаштувала скандал,  примусила його піти
з дому,  забрала ключі від квартири,  а в серпні 2003 року він повернувся додому і
вони проживали разом.  Про те,  що шлюб між ними розірвано він дізнався
пізніше,  а судові засідання проводились
без його участі. З 2000 року по вересень 2006 року він особисто проводив двічі
поточний ремонт квартири своїми руками,
щоб заощадити сімейні кошти і останній ремонт був проведений в
червні-серпні 2006 року (ремонт балкону,
косметичний ремонт кухні),  а
після закінчення ремонту позивачка з невідомих причин вчинила скандал,  і вимусила його піти з дому. Як потім
з'ясувалось,  вона не могла в його
присутність приводити додому коханця. І тільки в середині вересня 2006 року він
пішов з дому і з цього моменту не проживав в квартирі. Щодо трьох актів на
предмет його не проживання в квартирі в 2002 році,  вважає їх сфабрикованими,  оскільки він проживав в квартирі,  багато часу проводив у дворі з їх собакою і
його бачили сусіди.

Суд,  вислухавши пояснення позивачів,  дослідивши матеріали справи та письмові
пояснення відповідача,  вважає,  що позов не підлягає задоволенню виходячи із
наступного.

В
судовому засіданні достовірно встановлено,
що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.11.1994
року, АДРЕСА_1належить на праві приватної власності в рівних долях позивачам та
неповнолітньому ОСОБА_41990 р.н.

Квартира приватизована в 1994 році.

Відповідач був
зареєстрований в квартирі 25.01.2001 року.

22.07.2003
року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було розірвано.

Як
вбачається з актів ДЕЖ-907 від 12.12.2002 року,
17.03.2003 року,  02.06.2003 року
відповідач в спірній квартирі не проживає з 2002 року.

Як
пояснила в судовому засіданні позивач ОСОБА_1,
актів ДЕЖ про не проживання відповідача на спірній житловій площі в
період часу з 2006 по 2007 рік і до моменту звернення до суду у неї немає,  вони не складались,  письмових доказів про відсутність відповідача
в квартирі з березня 2006 року у неї немає,
ключів від вхідних дверей квартири у відповідача немає,  оскільки вони змінювали замки в дверях в 2003
році,  в 2004 році,  2006 році.

В судовому
засіданні позивачі не заявляли клопотань про допит свідків.

Як
вбачається з довідки Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 27.04.2007
року ОСОБА_3 05.07.2006 року був оголошений в розшук Шевченківським РУ ГУМВС
України в м. Києві за скоєння злочину,
передбаченого ч.2  ст. 186 КК
України за постановою судді Шевченківського районного суду м. Києва,  а 16.03.2007 року ОСОБА_3 був затриманий та
поміщений в СІЗО.

Як вбачається з
матеріалів позовної заяви,  позивачі
звернулись до суду 26.03.2007 року.

Відповідно
до ч.2  ст. 405 ЦК України член
сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік,  якщо інше не встановлено домовленістю між ним
і власником житла або законом.

Відповідно
до  ст. 60 ЦПК України (що діє з
01.09.2005 року) кожна сторона зобов"язана довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперчень,  крім випадків,  встановлених
ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються
сторонами та іншими особами,  які беруть
участь у справі.

Доказуванню
підлягають обставини,  які мають значення
для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб,  які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не
може грунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи
зібрані по справі докази,  суд не
знаходить правових підстав для задоволення позову,  оскільки вважає,  що позивачами не доведено факту відсутності
відповідача у спірному жилому приміщення без поважних причин з березня 2006
року.

На
підставі викладеного,  керуючись ч.2  ст. 405 ЦК
України,   ст.  ст.
10,  11,  60,
88,  209,  212-215,
218,  223 ЦПК України,  суд

ВИРІШИВ:

У
задоволенні позову ОСОБА_1,  ОСОБА_2до
ОСОБА_3про визнання особи такою,  що
втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Заяву
про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Рішення
може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом
подачі заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення
рішення та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження,  але апеляційна скарга не
була подана у строк,  встановлений  ст. 294 цього Кодексу,  рішення суду набирає законної сили після
закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення,  якщо його не скасовано,  набирає законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.