РІШЕННЯ

Іменем  України

26 грудня 2007
року

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області в
складі:

головуючого
- судді                               Франовської
К.С.

суддів                                                      Широкової
Л.В.

Худякова A.M.

при секретарі
судового

засідання                                                Забеліній
О.О.

з участю                                                сторін
та їх представників

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 02 жовтня 2007
року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2,  ОСОБА_3 та ОСОБА_4,  треті особи - виконавчий комітет Житомирської
міської ради та Житомирське міське управління земельних ресурсів,  про усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди,  -

встановила:

У липні
2006 р. ОСОБА_1. звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2. та
ОСОБА_3,  просила зобов'язати
ОСОБА_2знести власними силами і за власні кошти самовільно побудований сарай,  що розміщений в 40 см від її
гаражу-сараю,  не чинити їй перешкод в користуванні
її законно встановленим гаражем-сараєм в подальшому,  знести всі самовільно побудовані сараї на
землі загального користування,  знести
паркан,  котрий загороджує проїзд до її
земельної ділянки,  зобов'язати не
порушувати межу земельної ділянки і не чинити їй перешкод в користуванні її
приватною земельною ділянкою,
зобов'язати вибачитись перед нею в усній формі та відшкодувати моральну
шкоду в розмірі 5000 грн.; зобов'язати ОСОБА_3 своїми силами і за власні кошти
розчистити її приватизовану земельну ділянку від різноманітних посторонніх
матеріалів та не чинити їй перешкод в користуванні власною земельною ділянкою в
подальшому та зобов'язати вибачитись перед нею в усній формі та відшкодувати
спричинену їй моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Зазначала,  що є власником частини земельної ділянки
поАДРЕСА_1. Відповідачі чинять перешкоди в користуванні земельною
ділянкою,  що перебуває у її власності та
спільної земельної ділянки. Так,
відповідач ОСОБА_2 без згоди інших співвласників побудував на землі спільного
користування три сараї,  один з яких
розташований на відстані 40 см від гаражу - сараю,  чим закриває прохід до її будівлі. Відповідач
ОСОБА_3.,  вказувала позивач,  повитягував з землі кілки,  якими була огорожна її земельна ділянка,  користується її земельною ділянкою,  повикорчовував плодові дерева та декоративні
насадження.

Справа №
22ц-2510                                                     Головуючий
у суді 1 -ї інстанції Гансецька І.А.

Категорія
33                                                                 Суддя-доповідач
Франовська К.С.

В процесі
розгляду справи до участі у справі в якості співвідповідача
залученоОСОБА_4  (а.с. 53).

Ухвалою
Королівського районного суду м. Житомира від 02 жовтня 2007 р. позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2.,  ОСОБА_3 таОСОБА_4 ,  в частині позовних вимог до ОСОБА_2. про
знесення самовільно встановленого паркану,
про розчищення приватизованої ділянки від сторонніх матеріалів та
зобов'язання не чинити перешкод в користуванні земельною ділянкою залишено без
розгляду за заявою представника позивача (а.с.
135).

Рішенням
Королівського районного суду м. Житомира від 02 жовтня 2007 р. позов ОСОБА_1
задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2знести самовільно побудовані три сараї
на землі спільного користування за адресою АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2. на
користь ОСОБА_1 08 грн. 50 коп. сплаченого судового збору та 07 грн. 50 коп.
витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В решті позов
залишено без задоволення.

Не
погоджуючись з даним рішенням,
відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу,  в якій просить рішення скасувати та ухвалити
нове про відмову в задоволенні позовних вимог,
з підстав неповного з'ясування обставин справи,  що мають значення для справи,  невідповідності висновків суду дійсним
обставинам справи.

Так,  зазначає ОСОБА_2,  висновок суду першої інстанції про те,  що належні йому господарські споруди знаходяться
на землі загального користування є необгрунтованим,  так як ці споруди збудовані в 2000-2002
роках,  так само як і господарські
споруди інших співвласників будинку,
оскільки землею вони користувалися за усною угодою і жодного разу
питання встановлення порядку землекористування ніхто із сусідів не
піднімав,  що встановлено судом першої
інстанції,  не заперечувалося сторонами і
було підтверджено третіми особами. Треті особи по справі неодноразово
зазначали,  що межі земельної ділянки на
місцевості не встановлювалися,  а були
визначені лише в технічній документації. Саме тому суд відмовив в задоволенні
позовних вимог щодо зобов'язань не порушувати межі земельної ділянки,  не чинити перешкод в її користуванні,  зобов'язати відшкодувати моральну шкоду.

Крім
того,  ОСОБА_2 вважає,  що суд необгрунтовано застосував при
вирішенні даного спору  ст.  ст. 96,
103 ЗК України та порушив  ст. 152
ЗК України,  оскільки спір було вирішено
без встановлення факту законності приватизації земельної ділянки позивачем по
справі.

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги,  колегія суддів
приходить до висновку про те,  що
апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення,  виходячи з наступного.

Задовольняючи
позов,  суд першої інстанції виходив з
того,  що зведені самовільно відповідачем
ОСОБА_2 на ділянці спільного користування три сараї перешкоджають позивачці
користуватись земельною ділянкою,  що
передана їй у власність,  а тому вони
підлягають знесенню.

Проте
такий висновок суду не грунтується на матеріалах справи. Так,  суд встановив,  що співвласниками будинку АДРЕСА_1є :
ОСОБА_1.- у 35 /100 ід. частках,  ОСОБА_1
.- у 23/100 ід. частках,  ОСОБА_2- у
42/100 ід. частках. На підставі рішення міськвиконкому №849 від 2.11.54 року за
будинком рахувалась земельна ділянка розміром 0, 1409 га . Рішенням 19 сесії
міської ради від 2.06.2004 року №371 за вказаним домоволодінням зареєстрована
земельна ділянка площею 0, 1380 га. Цим же рішенням позивачу ОСОБА_1 передано у
власність частина земельної ділянки площею 0, 0520 га,  про що виданий Державний акт,  та 0, 0197 га передано в оренду строком на 10
років (а.с.  19-21,  23 ).

До 2002
року співвласники спільно користувались земельною ділянкою і спорів з приводу
цього не мали,  хоча порядок
землекористування не встановлювався.

Починаючи
з 2002 року,  у зв»язку з подачею заяви
ОСОБА_2. про приватизацію земельної ділянки,
між окремими співвласниками виникли суперечки з приводу користування
присадибною ділянкою. Ця обставина підтверджується матеріалами узгоджувальної
комісії

щодо визначення розміру ділянки для приватизації ОСОБА_2
та ОСОБА_1.  Зокрема,  з цих матеріалів вбачається,  що співвласники не погодились з
запропонованими межами землекористування як у 2002 -му ,  так і у 2004-му році.

Таким
чином,  з матеріалів справ
вбачається,  що присадибна земельна
ділянка АДРЕСА_1 перебувала у спільному користуванні співвласників і ними не
було досягнуто угоди про порядок користування нею (а.с. 16).

Суд
також встановив,  що передача земельної
ділянки у власність ОСОБА_1 здійснена без встановлення порядку
землекористування та погодження меж землекористування між співвласниками (а.с.
24). Не відведена ОСОБА_1земельна ділянка і в натурі з встановленням межових
знаків,  як того вимагає закон,  тому власник не вправі приступати до
користування ділянкою.

В
судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2. заявив про те,  що рішення про передачу земельної ділянки у
власність ОСОБА_1 та Державний акт на землю ОСОБА_2 оспорені саме з цих підстав
і справа знаходиться у провадженні суду.

Відтак,  поза увагою суду залишились роз»яснення
,  що містяться у п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року « Про практику застосування
судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» - «розглядаючи
позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів ( про
усунення перешкод у користуванні ними тощо),
суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу
місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі..»

Вирішуючи
спір,  суд першої інстанції не врахував і
положень  ст. 125 ЗК,  відповідно до якої право на використання
земельної ділянки виникає після одержання її власником чи землекористувачем
документа,  що посвідчує право власності
чи право користування та встановлення меж земельної ділянки в натурі.

За таких
обставин,  коли між співвласниками
домоволодіння не було досягнуто угоди щодо порядку землекористування,  а частина ділянки передана у власність одному
із співвласників без погодження меж та без відведення у натурі,  суд не мав підстав стверджувати,  що самовільно збудовані сараї ОСОБА_2 ,  розміщені на ділянці,  відведеній під спільний двір,  а відтак,
визнавати право власника земельної ділянки ОСОБА_1 порушеним.

На
підставі наведеного,  судова колегія
скасовує ухвалене судом першої інстанції рішення в частині вирішення позовних
вимог про знесення самовільних сараїв і ухвалює нове про відмову у позові ,  оскільки позивач не довела факту зведення
відповідачем самовільних будов на земельній ділянці спільного користування.

Що
стосується висновків суду про безпідставність позову про порушення меж
ділянки,  переданої у власність та
усунення перешкод у користуванні нею,
відшкодування моральної шкоди,  то
в цій частині рішення є правильним і тому колегія суддів залишає його без змін.

Керуючись  ст.
ст.  303-304,  307 ,
309 ,  313-314,  316 ЦПК України,  колегія суддів,  -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2   задовольнити частково.

Рішення   Корольовського районного суду м. Житомира
від 02 жовтня 2007 року в

частині  покладення
на  ОСОБА_2 зобов»язання  знести
самовільно

побудовані споруди,
а саме: три сараї на землі спільного користування за адресою АДРЕСА_1
скасувати   і ухвалити нове,  яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в цій
частині позову відмовити за необґрунтованістю.

В решті рішення
залишити без змін.

Рішення
може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.