Справа №
22-Ц-4037/2006                                    Головуючий
у 1 інстанції    Дубас Т.В.
Категорія   14                                                         Доповідач
у 2 інстанції       Голуб С.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2007
року   колегія суддів   судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого                         Мережко М.В.

суддів:                                   Голуб
С.А.,    Коцюрби О.П.

при
секретарі                        Кобець
І.С.

розглянувши
у    відкритому судовому засіданні в
м.Києві  цивільну справу за

апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення          Києво-
Святошинського районного суду Київської області від   15 жовтня 2007 року   у справі за позовом    ОСОБА_1 до відкритого акціонерного
товариства «Вімм-Біль-Данн», третя особа: Панкратов
Ігор Петрович про
поновлення    на   роботі,
стягнення    заробітної    плати
за    час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

В липні
2007 року позивач пред"явив в суді названий позов. В позові посилався на
те, що він працював у відповідача з 15 липня 2002 року оператором лінії
виробництва харчової продукції. Наказом № 472-к від 18 червня 2007 року позивача
було звільнено з роботи з 19 червня 2007 року у зв»язку зі скороченням
чисельності працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач
вважав своє звільнення незаконним, оскільки не було отримано дозволу
профспілкового комітету на його звільнення. Просив поновити його на роботі і
стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням   Києво-Святошинського районного суду від    15 жовтня 2007 року в позові відмовлено.

Не
погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному
порядку. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не були
перевірені його доводи щодо переважного права залишення на роботі, оскільки він
є учасником бойових дій. Крім того апелянт зазначає, що суд неправильно
встановив у своєму рішенні про те, що позивач відмовився

від
запропонованих   йому посад, оскільки він
погодився на зайняття іншої посади.

Просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Судова
колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін по справі,
обговоривши доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі та заперечення
позивача вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Рішенням
суду першої інстанції встановлено, що наказом № 472-к від 18 червня 2007 року
позивача було звільнено у зв»язку зі скороченням чисельності з 19 червня 2007
року.

Попередньо,
відповідно до наказу № 313-к від 19 квітня 2007 року позивач був попереджений
про скорочення посади оператора лінії виробництва харчової продукції.

Підставою
для скорочення стала зміна в організації виробництва і праці -ліквідація
структурного підрозділу, в якому працював позивач. Цех, в якому працював
позивач був ліквідований 21 листопада 2006 року на підставі наказу № 170 від 4
вересня 2006 року.

Суд
першої інстанції зазначив, що позивачу було запропоновано для подальшого
працевлаштування вакантні посади, але позивач від запропонованих посад
відмовився.

Відповідач
звернувся до профспілкового комітету з поданням про скорочення посади оператора
лінії виробництва харчової продукції 10 травня 2007 року.

11
червня 2007 року відповідач звернувся до профспілкового комітету щодо надання
згоди на звільнення позивача за скороченням.

Засідання
профспілкового комітету було призначено на 22 червня 2007 року, про що позивач
був повідомлений належним чином. В подальшому засіданні було перенесено на 1
жовтня 2007 року у зв»язку із відсутністю кворуму.

Згода
профспілкового комітету на звільнення позивача була надана 1 жовтня 2007 року.

Суд
першої інстанції прийшов до висновку, що надання згоди профспілкового комітету
на звільнення працівника після його фактичного звільнення не є підставою для
визнання судом звільнення незаконним, пославшись на ч.10 ст. 43 КЗпП України.

Судова
колегія погоджується з такими висновками суду, оскільки вони зроблені з
дотриманням норм матеріального права.

Стаття    43
КЗпП    України    передбачає    необхідність    одержання попередньої згоди виборного
органу первинної профспілкової
організації на

звільнення
працівника. Однак наслідки порушення правила про необхідність одержання
попередньої згоди є несуттєвими. Якщо згода виборного органу первинної
профспілкової організації на звільнення працівника до звільнення працівника не
запитувалася, то вона може бути отримана пізніше. Правила статті 43 КЗпП
відповідає спеціальній нормі ст. 235 КЗпП України, яка надає суду право
поновити працівника на роботі тільки у разі звільнення його без законної
підстави. Порушення порядку звільнення саме по собі в ст. 235 КЗпП України
взагалі не визнається підставою для звільнення.

Власник
також не позбавлений права запитати згоду виборного органу первинної
профспілкової організації на звільнення працівника після його звільнення,
зокрема, під час підготовки судового засідання в справі щодо поновлення на роботі
звільненого працівника (п.15 постанови Пленуму Верховного суду України «Про
практику розгляду судами трудових спорів». )

Враховуючи
наведене, суд першої інстанції правомірно визнав чинність згоди профспілкового
комітету на звільнення позивача, яка була одержана після звільнення.

Судова
колегія прийшла до висновку, що звільнення позивача було проведено з
дотриманням вимог трудового законодавства, а тому підстав для поновлення
позивача на роботі немає.

Враховуючи,
що рішення суду винесено з додержанням вимог матеріального та процесуального
права, воно не може бути змінено судовою колегією.

Керуючись
ст.ст.303, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УXВАЛИЛА
:

Апеляційну
скаргу    ОСОБА_1    відхилити.

Рішення
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2007
року  залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала
апеляційного суду може бути оскаржена протягом двох місяців з дня набрання нею
законної сили в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до
Верховного Суду України.