Справа №22-3769/07                                                   Головуючий
Степаненко Ю.А. Суддя-доповідач: Мануйлов Ю.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6
листопада 2007 року                                                                                          м.  Запоріжжя

Колегія суддів
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого:   Савченко
О.В.

Суддів:                    Мануйлова Ю.С.

Осоцького І.І.
При секретарі:   Батарейній О.О.

За участю
адвоката ОСОБА_1

'розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Василівського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2005
року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за
зобов'язанням,  -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2003
року ОСОБА_2 звернулася до суд)' з позовною заявою до ОСОБА_3  про стягнення суми боргу за зобов'язанням.

В позові
зазначала,  що з 2002 року вона разом з
відповідачкою займалася приватною торгівлею промтоварами (одежою) у
Василівському районі. З весни 2003 року .відповідачка згідно з усною
домовленістю отримала від неї товари для реалізації,  за які повинна була від/дати грошові кошти чи
повернути їх. У лютні 2003 року при перевірці з'ясувалось,  що частини переданих ОСОБА_3  для реалізації товарів у відповідачки не має
і остання намагалася повернути їй інші товари,
які не співпадали з наданими їй для реалізації. У результаті спільних
підрахунків між ними з'ясувалося,  що
відповідачка заборгувала їй частину товарів на суму 4916 гри.,  яку остання зобов'язалась повернути,  про що свідчить власноручно написана нею 8
липня 2003 р. розписка.

Посилаючись на
те,  що ОСОБА_3  добровільно товар чи гроші не повертає,  внаслідок чого їй завдані збитки на суму 2000
грн.,  просила стягнути з відповідачки
7839 грн. у зв'язку з невиконанням зобов'язань та 2000 грн. збитків

26 квітня 2004
р. позивачка уточнила свої вимоги,
просила стягнути з ОСОБА_3  4914
грн. -вартість неповернутого товару,  98
грн.32 коп. - 3% річних за використання чужих грошових коштів,  417 грн. 86 коп. - інфляційних,  а всього 5430 грн. 18 коп. та
нанесенуморальну шкоду,  яку оцінила в
розмірі 5000 грн.

Рішенням
Василівського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2005 року у
позові відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_2,  посилаючись на неповне
з'ясування судом обставини,  що мають
значення для справи,  невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального права,  просить скасувати рішення суду першої
інстанції та постановити нове рішення про задоволення позову.

Вислухавши
суддю-доповідача,  адвоката ОСОБА_1,  дослідивши обставини справи в межах доводів
апеляційної скарги і позовних вимог,
колегія суддів вважає,  що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.4
ч.1  ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення в апеляційному порядку і ухвалення нового рішення є
неправильне застосування судом норм матеріального права.

Відповідно
до  ст.
395 ЦК УРСР (1963
р.) за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням
другої сторони (комітента) за плату вчинити одну чи декілька угод від свого
імені за рахунок комітента.

Відмовляючи
позивачці у задоволенні позову,  суд
виходив із того,  що угода
купівлі-продажу сторонами укладена не була і товар на 4916 грн. позивачем
відповідачу не продавався.

Разом з
тим,  судом встановлено,  що товар на суму 4916 грн. ОСОБА_2 передала
ОСОБА_3  для його продажу. Станом на 8
липня 2003 р. відповідачка вказаний товар не продала і зобов'язалась його
повернути 9 липня 2003 р. Вказані обставини не заперечувались відповідачкою
,  а також підтверджуються її розпискою.

Суд правильно
встановив,  що правовідносини,  які виникли між сторонами,  не регулюються  ст.
ст.  224, 228, 232, 233 ЦК УРСР (1963 р). Разом
з тим,  суд не застосував до зазначених
правовідносин закон -  ст.  ст.
395, 396 та 403 ЦК (1963 p.),  який підлягав застосуванню,  оскільки вказані дії сторін свідчать про
укладення між ними договору комісії.

В судовому
засіданні 19 листопада 2004 р. (а. с. 39 зв.,
40) відповідачка підтвердивши,  що
товар на 4916 грн.,  як зазначено у
розписці,  у неї залишався,  разом з тим визнала позов на 1613 грн.,  пославшись на те,  що згодом повернула позивачці частину товару.

Статтею
403 ЦК УРСР (1963
р.) передбачено,  що комісіонер
відповідає перед комітентом за втрату,
або пошкодження майна комітента,
яке знаходиться у нього,  якщо не
докаже,  що втрата або пошкодження
виникло не з його вини.

Доказів
того,  що пошкодження чи втрата майна
позивачки виникла не з вини відповідачки " вона у відповідності до
вимог  ст. 29 ЦПК України (1963 року)
суду не надала.

Зважаючи на вказані
обставини,  судова колегія вважає,  що рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог,  а саме,
про стягнення з відповідачки на користь позивачки вартості втраченого
відповідачкою товару у сумі 4916 грн

У задоволенні
решти позовних вимог слід відмовити,
оскільки договором між сторонами не було передбачено відшкодування
моральної шкоди та стягнення відсотків за використання чужих грошових коштів у
відповідності до  ст.  214 ЦК
УРСР (1963 р.).

Керуючись  ст.
ст.  161, 395, 396, 403 ЦК УРСР (1963 p.),
ст.   ст.
307, 309,  314, 316, 317 ЦПК
України (1963 року),  колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення
Василівського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2005 року у цій
справі скасувати і ухвалити нове рішення наступного змісту: " Позов
ОСОБА_2 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4916 грн.
вартості неповернутого товару,  а також в
доход держави 51 грн. державного мита.

У задоволенні
решти вимог відмовити.

Рішення набуває
законної сили негайно,  проте може бути
оскаржене в касаційному порядку протягом двох місяців безпосередньо до
Верховного суду України.