РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2007 року колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим в складі:

Головуючого,  судді: Синельщікової О.В.

Суддів:                                                 Курської
А.Г.

КателінаВ.П.

При
секретарі:                                     Архаровій
К.К.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання,  за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Київського районного суду М. Сімферополя АР Крим від 11.06.2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

15.03.2005 року ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2про розірвання договору довічного
утримання.

Позовні
вимоги мотивовані тим,  що 15.10.1996 року між нею та
ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання,
відповідно до якого вона передала у власність відповідачці домоволодіння
АДРЕСА_1,  а остання зобов'язувалась забезпечити їй
утримання в розмірі 30 грн.
щомісячно,  догляд і необхідну допомогу.
Проте відповідачка не виконує своїх зобов'язань за договором,  унаслідок чого вона перебуває у скрутному
становищі. Позивачка просила договір довічного утримання від 15.10.1996 року
розірвати,  визнати за нею право
власності на домоволодіння АДРЕСА_1.

Справа
розглядалась неодноразово різними судовими інстанціями. При повторному розгляді
справи представник позивачки ОСОБА_3
відмовилась від позову в частині питання про визнання права власності на
домоволодіння АДРЕСА_1.

Ухвалою
суду від 11.06.2007 року прийнято відмову представника позивачки від позову в
цій частині,  і провадження по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання права власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 закрито.

Останнім
рішенням суду позов в решті вимог задоволено,
розірвано договір довічного утримання,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на те,  що судом
допущено порушення норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги
зводяться до того,  що встановлені судом
обставини не підтверджені належними доказами,
у зв'язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи.

Судова
колегія,  заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення позивачки
ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 ,  а
також представника відповідачки ОСОБА_4
,  розглянувши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної

Справа
№22-ц-5524/2007                  Головуючий
у суді першої інстанції: Тихопой О.О.

Доповідач:        Курська А.Г.

2

скарги,  визнає їх частково обґрунтованими і
такими,  що підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

При
задоволенні позову в частині розірвання договору довічного утримання суд
виходив з того,  що відповідачка не
виконувала своїх обов'язків перед позивачкою у продовж його дії,  тобто з моменту укладення,  з 15.10.1996
року.

Між
тим,  з висновками суду погодитись не
можливо в частині мотивів щодо періоду невиконання договору одержувачем майна
ОСОБА_2,  оскільки вони зроблені з
порушенням вимог,  передбачених  ст.
ст. 10,  11,  60 ЦПК України,  відповідно до яких суд розглядає спір на
підставі позову і в межах вимог,  з
підстав та мотивів в ньому викладених.

Як
убачається з матеріалів справи,  до суду
в інтересах позивачки ОСОБА_13вернулась ОСОБА_3 ,  на підставі довіреності від 01.03.2005
року,  яка в позові вказала,  що ОСОБА_1 проживає в нелюдських умовах з
2001 року,  оскільки відповідачка в
порушення договору не доглядає і не надає їй щомісячно матеріальне
забезпечення. На 2005 рік
будинок,  в якому вона залишилась
проживати без відповідачки,  відключено
від електропостачання,  води за несплату
боргу,  а на паливо у неї не вистачає
грошей,  крім того,  в цей же час сталася пожежа з середини
будинку.

Незважаючи
на те,  що справа знаходилась в суді
більше як два роки,  і крім представника
по справі позивачці ОСОБА_1 надавав правову допомогу адвокат за ордером ( а.с. 68),  ніяких інших позовів про уточнення
періоду,  змісту предмету,  мотивів щодо спору,  не заявлялось.

За таких
підстав,  судова колегія вважає,  що суд вийшов за межі позову в частині
визначення періоду,  з якого не
виконувався договір довічного утримання з боку відповідачки - набувача майна.

Зважаючи
на те,  що по справі достатньо доказів
щодо вирішення цього питання,  судова
колегія в межах своєї компетенції вважає за необхідне змінити рішення суду в частині
мотивів і визнати,  що відповідачкою не
виконувався систематично договір довічного утримання з 2001 року й по 15.03.2005 року,  по день звернення ОСОБА_1 до суду за його
розірванням.

Це ж
рішення суду першої інстанції в решті є законним та обґрунтованим,  оскільки повно і правильно встановлені
фактичні обставини,  наявним по справі
доказам суд дав належну оцінку відповідно до вимог  ст. 212 ЦПК України,  правовідносини сторін перевірені судом згідно
з матеріальним законом,  який підлягав
застосуванню (  ст.  ст.
755,  756 ЦК України),  у
зв'язку з чим правильно задоволено позов про розірвання договору позивачки - відчужувача,  догляд за якою був не систематичним.

Доводи
апеляційної скарги про те,  що суд першої
інстанції неповно з'ясував обставини справи та не дав належної оцінки
доказам,  квитанціям-переводам та
поясненням свідка з боку відповідачки -
набувача майна про надання нею матеріальної допомоги,  а тому необгрунтовано задовольнив позов
ОСОБА_1,  є безпідставними.

Суд,  після повернення цієї справи з апеляційного
суду,  при повторному розгляді справи на
засадах змагальності повно з'ясував всі обставини у присутності представників
сторін,  оскільки позивачка за станом
здоров'я і за віком (
1937 року народження),  а відповідачка за
відстанню знаходження ( проживає
в Російській Федерації),  не приймали
особистої участі у розгляді справи,  але
в наданні доказів перепон не мали і не були обмежені часом.

Судова
колегія вважає,  що судом не було
порушено ні норм матеріального,  ні норм
процесуального права,  а тому рішення
суду визнає законним та обґрунтованим і таким,
що відповідає вимогам  ст.  ст. 213-215 ЦПК України.

Справа
№22-ц-5524/2007                   Головуючий
у суді першої інстанції: Тихопой О.O.

Доповідач:        Курська А.Г.

3

Інші
доводи апеляційної скарги не приймаються колегією суддів до уваги,  оскільки вони ґрунтуються на неправильному
розумінні норм матеріального права.

Як на
вимогу  ст.  ст. 426,
428 ЦК України 1963 року,  так і відповідно до вимог  ст.
ст. 755,  756 ЦК України 2003
року,  за договором довічного
утримання,  одна сторона,  яка є непрацездатною особою за віком або
станом здоров'я (відчужувач),  передає у
власність другій стороні (набувачу майна) будинок або його частину,  взамін чого набувач майна зобов'язується
надати відчужувачу довічне матеріальне забезпечення у вигляді житла,  харчування,
догляд та необхідну допомогу. За цим договором зобов'язання триваючи.

Набувач
повинен надати відчужувачу систематичне матеріальне забезпечення в натурі та
забезпечити житлом.

Як
убачається з обставин справи,  позивачка
після укладення договору залишилась проживати і надалі в будинку,  власником якого стала відповідачка. За період
до 2001 року
позивачка не заявляла ніяких спорів в суді щодо невиконання відповідачкою умов
договору,  або неналежного
виконання,  і це її право,  а не обов'язок.

За
подальший період вона вказала про те,  що
з відповідачкою зв'язку не стало,  вона
її не бачила,  систематичної допомоги не
одержувала,  через скрутне становище та
борги за комунальні послуги залишилась в холоді і не мала необхідної допомоги
саме від відповідачки.

Такі
твердження позивачки та її представника знайшли своє підтвердження в суді
першої інстанції як письмовими поясненнями самої відповідачки,  так і наданими нею письмовими доказами. Вона
до апеляційної скарги на перше судове рішення додала докази про те,  що квартира на вул. Кічкіметській в М.
Сімферополі нею заброньована ще 06.07.2005 року строком до 2008 року,  і що виїхала вона разом з матір'ю,  сестрою та братом до Російської Федерації м.
Надим,  Ямало-Ненецького автономного
округу,  де проживає та зареєстрована з
21.03.2001 року ( а.с. 61,  62,  71).

В місті
Сімферополі була особисто в 2006 році,
через рік після ухвалення першого рішення суду,  і де довідалась про зміну місця помешкання
тітки ОСОБА_1 Відвідала її в Красногвардійському районі АР Крим,  поспілкувалась з нею і знову виїхала до місця
проживання в Російську Федерацію.

За таких
підстав,  суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те,  що
матеріальна допомога у вигляді 30
грн. була не систематичною,  а інша
допомога позивачці зовсім не надавалась у продовж декілька років з 2001 року,  через що непрацездатна позивачка сама була
безпомічною не могла доглядати за будинком,
який ще й обгорів з середини,  а
тому потребувала сторонньої допомоги як матеріальної,  так і моральної.

Разові
перекази грошові чи передача їх через родичів в місті Сімферополі не свідчать
про систематичне матеріальне забезпечення відповідно до умов договору.

Знаходячись
на великій відстані від місця проживання позивачки,  відповідачка не могла особисто виконувати
договір про довічне утримання і не знала про щоденну нужденність
позивачки,  як в побуті,  харчуванні,
так і в догляді за оселею,  де
вона дозволила їй проживати відповідно до договору довічного утримання (п.4).

Доводи
апеляційної скарги про те,  що
відповідачка не брала на себе обов'язку по догляду за будинком,  є безпідставними і такими,  що не приймаються колегією суддів до уваги.

Відповідно
до вимог  ст.  ст. 426::428 ЦК України 1963
року до відповідачки перейшли всі права власності на спірне майно,  крім права розпорядження ним.  Виходячи з цього,  вона за життя позивачки повинна була не
тільки зареєструвати це майно за собою в БТІ ( п.11
договору),  що вона зробила своєчасно
і особисто,  а й нести обов'язок по його
утриманню,  оскільки вона надала
позивачці за її життя право безоплатного користування цим будинком (п.4
договору). Поновлення домової книги на будинок - це лише частина обов'язку відповідачки.

Справа
№22-ц-5524/2007                  Головуючий
у суді першої інстанції: Тихопой О.О.

Доповідач:        Курська А.Г.

4

Доводи апеляційної
скарги про те,  що відповідачка сама
деякий час була у скрутному становищі,
поновлювала паспорт і через це не могла надавати поштою позивачці
допомогу у вигляді грошей,  також не
приймаються судовою колегією до уваги,
оскільки самі по собі не свідчать про те,  що позивачка ОСОБА_1 3вернулась до суду з
безпідставними вимогами.

Законодавством,  що регулює договір про довічне утримання
передбачено,  що набувачем майна має бути
фізична особа,  здатна утримувати не
тільки себе,  а й іншу особу,  тобто у неї повинні бути реальні можливості
для виконання договору і достатнє матеріальне забезпечення.

Відповідно
до вимог ч.2  ст. 756 ЦК України за
неможливістю подальшого виконання договору довічного утримання з боку набувача
майна,  договір може бути також
розірвано. Але відповідачка ОСОБА_2 з таким позовом до суду не зверталась і не
намагалась його припинити за власної ініціативи в цій справі.

Згідно з
правилами ч.1  ст. 756 ЦК України,  у разі розірвання договору довічного
утримання у зв'язку з неналежним виконанням набувачем обов'язків договору,  відчужувач має право витребувати повернення
майна.

Зважаючи
на те,  що за результатами розгляду
справи в 2005 році на
спірний будинок вже було визнано право власності за позивачкою і вона після
набуття такого права розпорядилась будинком шляхом його відчуження іншій
особі,  про що свідчать розписки та її
особисті пояснення в засіданні апеляційного суду 03.12.2007 року,  то її право
повністю поновлено щодо спірного будинку.

Крім
того,  при розгляді цієї справи в суді
першої інстанції представник позивачки ОСОБА_3
у присутності адвоката та представника відповідачки відмовилась від
позову про визнання права власності та про повернення будинку. Відмова від
позову була прийнята судом,  про що є
ухвала суду від 11.06.2007
року,  яка набрала чинності і
сторонами не оскаржується.

З огляду
на те,  що будинок АДРЕСА_1 фактично
знаходився у позивачки ОСОБА_1,  то її
право на повернення майна від набувача за договором довічного утримання при
розгляді цієї справи судом першої інстанції не порушено,  а тому судова колегія вважає,  що рішення суду в цій частині не суперечить
вимогам ч.1  ст. 756 ЦК України.

Керуючись  ст.
ст. 303,  304,
307,  309,  313,
314,  316,  317,
319,  325 ЦПК
України,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково,
рішення Київського районного суду М. Сімферополя АР Крим від 11.06.2007 року змінити в
частині мотивів і визнати,  що договір довічного
утримання не виконувався відповідачкою ОСОБА_2 в період з 2001 року по 15.03 2005 року.

Це ж рішення
суду в решті залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення,  однак може бути оскаржено шляхом подачі
касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної сили до суду
касаційної інстанції