Справа
№22-4334
Головуючий 1 інстанції Стоілова Т.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

22 серпня 2007
року Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого - Алексєєва А.В.

Суддів -  Будулуци М.С., Лісового О.О.

При секретарі -
Голубцові А.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Донецьку цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду
від 15 березня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист
честі, гідності та спростування недостовірної інформації, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та
спростування недостовірної інформації. В позовній заяві ОСОБА_1 просив визнати
такими, що не відповідають дійсності та ганьблять його гідність і честь
відомості викладені в зверненні ОСОБА_2., які надійшли 3 жовтня 2006 року на
адресу Вищої Ради Юстиції України та Секретаріату президента України стосовно
його характеру, зайняття „ізвозним" бізнесом, втручання в процес погашення
кредитної заборгованості його дружиною, зайняття готельним бізнесом,
безпідставного звернення із позовами та скаргами до суду і прокуратури,
поведінки під час дорожньо-транспортної пригоди тощо.

Рішенням
Красноармійського міськрайонного суду від 15 березня 2007 року частково
задоволені позовні вимоги, визнано такими, що не відповідають дійсності,
частину обставин, викладених в зверненні ОСОБА_2. до Вищої Ради юстиції
України, Секретаріату Президента України від 27 вересня 2006 року, а саме, що
позивач займається бізнесом з перевезення людей, який було оформлено на його
дружину, активно втручається в процес ухилення від сплати боргу його дружиною,
негативно впливає на дружину в частині погашення заборгованості, що його сім'я
займається готельним бізнесом, що не бажає сплачувати борги, із помсти
пред'явив позов до банку про відшкодування моральної шкоди, що всі позови та
скарги складає сам та сам приносить до

їх суду.

Зобов'язано
відповідачку спростувати вище означену інформацію подавши спростування в
письмовій заяві, спрямованій до Вищої Ради юстиції України та Секретаріату
Президента України.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідача на користь позивача
судові витрати в сумі 17 грн. та витрати на інформаційне-технічне
забезпечення..

В апеляційній
скарзі відповідачка просить скасувати рішення суду в частині, яка зобов'язує її
спростувати викладену в зверненні інформацію. Позивачка посилається на те, що
інформація, викладена у зверненні є
правдивою. Крім того, вважає, що звернувшись до Вищої Ради юстиції та
Секретаріату Президента України вона лише скористалася своїм правом на
звернення до відповідних державних органів, а не посягала на честь та гідність
позивача.

В апеляційній
скарзі позивач просить змінити рішення суду, задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі. Позивач вважає, що судом було безпідставно відмовлено у частині
позовних вимог. Крім того, судом не вказано яка саме інформація відповідачки є
достовірною. Також звертає увагу на порушення судом вимог процесуального права.

Сторони в судове
засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи належним чином
повідомлені.

Апеляційний суд,
заслухавши доповідача, перевіривши матеріали цивільної справи, вважає, що
апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, апеляційна скарга відповідачки
підлягає задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню в частині часткового
задоволення позовних вимог позивача, з ухваленням нового рішення по справі, з
таких підстав.

Апеляційним
судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює старшим слідчим податкової міліції
в Донецькій обласний державній адміністрації та звернувся до кваліфікаційної
комісії суддів Донецької області з метою отримати рекомендацію для призначення
на посаду судді Красноармійського міськрайонного суду.

Судом також
встановлено, що 27 вересня 2006 року жителька міста КрасноармійськаОСОБА_2.
звернулася до Вищої Ради юстиції України та Секретаріату Президента України з
листом, у якому висловила свою думку щодо кандидатури ОСОБА_1 на посаду судді.

Відповідно до
статті 40 Конституції України громадяни або організації мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати
обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Аналогійні
положення містить стаття 1 Закону України „Про звернення громадян". За
таких підстав суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про
наявність  права  відповідачки
на  відповідне  звернення
до  Вищої  Ради
юстиції та Секретаріату Президента України щодо кандидатури на посаду
судді у місті де вона мешкає.

Суд першої
інстанції в рішенні також правильно посилається на рішення Конституційного суду
України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003, згідно якого звернення громадян до
відповідного органу, що містить певні відомості про особу, чи недодержання
законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з
метою доведення таких відомостей до громадкості чи окремих громадян, а з метою
їх перевірки уповноваженими на це законом особами. Такі звернення

не можуть
вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову
репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи. Також є
правильними посилання суду на рішення Європейського суд з прав людини.

Проте, суд
першої інстанції дійшов до помилкового висновку про необхідність часткового
задоволення позовних вимог, оскільки не вся інформація, викладена відповідачкою
в позовній заяві є достовірною. Цей висновок суду суперечить вище означеним
нормам закону та рішенням Конституційного Суду України та Європейського суду з
прав людини.

Як встановлено
судом позивач є службовою особою правоохоронного органу та претендує на посаду
судді. Звернення позивачки до Вищої Ради юстиції та Секретаріату Президента
України пов'язані саме із призначенням позивача на посаду судді. За таких
обставин та відповідно до вимог статті 40 Конституції України і рішення Конституційного
Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 таке звернення позивачки не
може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову
репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи. Вони

передаються чи
повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадкості чи окремих
громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом особами, та не
підлягають спростуванню відповідно до вимог статті 277 ЦК України.

За наведених
підстав, апеляційний суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача до
ОСОБА_2 про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації не
підлягають задоволенню.

В частині
часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 рішення суду підлягає скасуванню,
а позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Одночасно
підлягає скасуванню рішення в частині стягнення судових витрат і витрат на
інформаційно-технічне забезпечення.

Зважаючи на
вищевикладене, відповідно до вимог статті 309 ЦПК України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу позивача, яка таку, що ґрунтується на вимогах
закону, та задовольняє апеляційну скаргу відповідачки, скасовує рішення суду в
частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі,
гідності та спростування недостовірної інформації та в частині стягнення
судових витрат і витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

В решті рішення
суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись
ст.ст.307, 309, 314, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Красноармійського міськрайонного суду від 15 березня 2007 року в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та
спростування недостовірної інформації та в частині стягнення судових витрат і
витрат на інформаційно-технічне забезпечення скасувати.

У задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та спростування
недостовірної інформації відмовити.

В решті частини
рішення залишити без змін.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо
до Верховного суду України протягом двох місяців після набрання ним законної
сили.