Справа № 22ц-4152/2007
Головуючий у 1 інст.: Борзаниця С.В.
УХВАЛА

іменем      України

м. Луганськ   13 листопада 2007 року

Колегія суддів Судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого:
Тагієва С.Р.

суддів:
Гаврилюка В.К.,  Мартинюка В.І.

при секретарі:
Малошонок О.О.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Первомайського
міського суду Луганської області від 13.06.2007 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ДВАТ „Первомайське
шахтопрохідницьке управління по бурінню стволів і свердловин" ДП ВАТ „ДХК
„Спецьшахтобуріння" про стягнення заборгованості у відшкодування
втраченого заробітку,

встановила:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилався на те,  що при визначенні доплати за втрату
працездатності в результаті отриманої травми на виробництві в 1994 році
адміністрація підприємства неправильно визначила суму середнього заробітку.
Просив суд зобов'язати підприємство-відповідача визначити його середній
заробіток відповідно до діючого на той момент законодавства щодо призначення
компенсаційних виплат.

Рішенням Первомайського міського суду Луганської області від 13 червня 2007
року позивачу було відмовлено в задоволенні позову за пропуском позовної
давності.

Не погодившись з даним рішення ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу,  в якій просить скасувати рішення
місцевого суду,  як таке,  що винесене з порушенням норм матеріального
права і постановити нове рішення,  яким
задовольнити його вимоги.

Дослідивши матеріали справи,  доводи апеляційної скарги,  заслухавши позивача,  представника відповідача,  суд прийшов до висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги та направлення справи на новий розгляд до
місцевого суду з наступних підстав.

В силу ст. 307 ЦПК України до повноважень апеляційного
суду входить постановления
ухвали про скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи
на новий розгляд (ч. 1 п.5).

В ст. 311 ЦПК України зазначені підстави для скасування
рішення та направлення справи на новий розгляд,
в т.ч. якщо судом розглянуті не всі вимоги,  й цій недолік не був і не міг бути усунений
шляхом прийняття додаткового рішення судом першої інстанції.

Звертаючись до суду,
ОСОБА_1 просив
суд про визначення середньомісячного заробітку на момент встановлення втрати
працездатності.

У відповідності із п.22 Правил відшкодування власником
підприємства,  установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я,  пов'язаним з виконанням ним трудових
обов'язків,  затверджених Постановою КМУ
№ 472 від 23.06.1993 року (із змінами від 18.07.1999р № 472 та від 03.10.1996
року № 1100),  які діяли на момент втрати
позивачем працездатності,
середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди
обчислювався за бажанням потерпілого за 12 або З останні повні календарні
місяці роботи,  що передували каліцтву.

Акт Н-1 був складений 11.03.1994 року,  а комісія МСЕК встановила 25% втрати
професійної працездатності безстроково з 04.07.1994 року.

В довідці від 03.12.2004 року (л.с.9) зазначена заробітна
плата позивача за період з січня 1993 року до квітня 1994 року в купонах.

Позивач стверджує,
що на той період на підприємстві роботою забезпечували не регулярно й
сума заробітної плати коливалася.

Таким чином,  при
підрахунку середнього заробітку були допущені порушення,  які були скасовані в акті Територіальної
державної інспекції праці у Луганській області від 17.12.2004 року (л.с 10).

На л.с.67 є наказ підприємства-відповідача про виплату позивачу
25% середньомісячного заробітку з 04.07.1994 року. Однак,  з урахуванням вини позивача сума виплати
повинна бути зменшена на 50%.

При цьому
відсутній висновок відповідного органу щодо ступеню вини позивача.

Слід врахувати,  що
Правила (див. вище),  на які посилається
колегія суддів,  не передбачають
зменшення втраченого заробітку (або його частини) при ушкодженні здоров'я
працівника,  пов'язаного з виконанням
трудових обов'язків,  коли воно настало
не лише з вини власника,  а й внаслідок
недотримання потерпілим правил безпеки (див. п.12 ч.5 Постанови Пленуму ВСУ від
27.03.1992 року № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами
про відшкодування шкоди").

Крім того,  даний
заробіток підлягає коректуванню на час встановлення МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності з урахуванням підвищення тарифних ставок та окладів
працівників виробничих підрозділів підприємств,
де працював потерпілий до ушкодження здоров'я.

Місцевим судом ці обставини не встановлені. Також не було встановлено середній
заробіток позивача при визначенні сум,
які підлягали виплаті.

При відсутності таких даних на підприємстві,  суд повинен був встановити середній заробіток
по даній спеціальності в даному регіоні в цій галузі промисловості,  шляхом направлення відповідного запиту в
органи статистики або інспекції труда.

Суд при розгляді даного спору помилково посилався на
відшкодування шкоди й її стягнення після встановлення шкоди судом або
адміністрацією підприємства.

Фактично позивач просив в позові про встановлення
середнього заробітку для нарахування суми відшкодування в результаті втрати
працездатності.

Суд,  посилаючись в
рішенні на пропуск
строку позовної давності,
в судовому засіданні
причини пропуску не обговорював
і не дав оцінку показанням позивача.

Суд повинен був
врахувати,  що в силу ст. 268 ч.1 п.3 ЦК (2005р.),  яка має зворотну силу,
позовна давність не поширюється на вимоги щодо відшкодування шкоди,  спричинені каліцтвом та іншим ушкодженням
здоров'я.

На підставі
зазначеного,  керуючись ст.ст. 307,  311 ЦПК України,  колегія

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міського суду Луганської області від 13.06.2007 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ДВАТ „Первомайське шахтопрохідницьке управління
по бурінню стволів і свердловин" ДП ВАТ „ДХК „Спецьшахтобуріння" про
стягнення заборгованості у відшкодування втраченого заробітку скасувати.

Справу передати
на новий розгляд до суду першої інстанції іншим складом суду.

Ухвала може бути оскаржена протягом двох місяців шляхом
подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України.