Справа № 22-а-8137/2007
інстанції Волкова С.Я.
Доповідач  Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2007
року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного

суду м. Києва в
складі:

Головуючого -
Желепи О.В.

Суддів: Стовбун
В.І., Волошиної В.М.

при секретарі:
Сливінській О.М.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від
19 липня 2007 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа:
приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петріцька Альона
Павлівна про визнання недійсним договору про поділ спільної сумісної власності
подружжя, -

Заслухавши
доповідь судді Желепи О.В., вислухавши пояснення представника відповідача,
перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

встановила:

19 липня 2007
року Печерським районним судом м. Києва було постановлено рішення, яким
відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа:
приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору про поділ спільної сумісної власності подружжя від
26 січня 2006 року.

Не погоджуючись
з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,
в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про поділ
спільної сумісної власності подружжя від 26.01.2006 року.

Зокрема,
представник ОСОБА_2 посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми
процесуального права, а саме справу розглянуто неповноважним суддею, крім того
неповно з'ясовано обставини справи, недопитаний свідок ОСОБА_5 з приводу
обставин укладання договору. Порушені норми матеріального права, не вірно
застосовані ст. 60, 71 СК України.

В судове
засідання апеляційного суду позивач та її представник не з'явились, про день і
час слухання справи були належним чином повідомлені, що підтверджується
розпискою на (а.с. 154)

Представник
відповідача доводи скарги не визнав, просила в задоволенні скарги відмовити,
залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши
справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість постановленого рішення, колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга" задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи в
задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові
підстави для визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним, як
такого що був укладений внаслідок помилки.

Відповідно до
ст. 229 ЦК України,
якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне
значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення
має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких
властивостей і якостей речі , які значно знижують її цінність або можливість
використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину немає
істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З матеріалів
справи вбачається та судом встановлено, що між сторонами по справі 26 січня
2006 року було укладено та нотаріально посвідчено договір про поділ спільної
сумісної власності подружжя.

За умовами
вказаного договору сторони визначили порядок та спосіб поділу спільно нажитого
майна.

Відповідно до
умов вказаного договору сторони не мають претензій один до одного щодо
поділеного майна (п.п.3.1,3.3 договору). А.с. 13-14.

Позивачка
просила визнати вказаний договір недійсним, посилаючись на те, що вона даний
договір сприймала, як одне ціле з договором про надання їй утримання, а саме
вказувала, що умови двох договорів переплітались і тому до договору про поділ
майна було включено не все майно, а лише його частина, а інше майно, відходило
відповідачу, а вона мала отримати грошову компенсацію на своє утримання за
договором утримання.

Коли позивачці
стало відомо, що відповідач відмовляється в- повному обсязі виконувати умови
договору про її утримання, вона зрозуміла, що помилилась підписавши договір про
поділ майна подружжя до якого не було включено все майно, яке підлягало
розподілу.

Перевіряючи
доводи позивачки, суд першої інстанції правильно виходив з того, що зі змісту
договору про поділ спільної сумісної власності подружжя вбачається, що сторони
в ньому передбачили все майно зі спільної сумісної власності, яке передається у
власність позивачки. Вказаний договір не містив будь-яких умов та застережень,
щодо надання чи ненадання позивачці грошового утримання, а тому твердження
останньої, що вона допустила помилку підписавши договір , сприймаючи його як
одне ціле з договором утримання є безпідставними.

Крім того
договір про поділ майна та договір про утримання - це дві окремі угоди, які не
є взаємопов'язані між собою, і не містять будь-яких умов та посилань на інший
договір. Обидва договори прочитані та підписані позивачкою добровільно, після
чого були нотаріально посвідчені.

Чинним
законодавством України не встановлено способів відтворення в договорі
досягнутих між сторонами домовленостей про поділ спільної сумісної власності
подружжя, також не передбачено обов'язкового зазначення усього переліку майна,
що належить подружжю на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу.
Виходячи з встановленого ст.ст.3,627 ЦК
України принципу свободи договору, сторони вправі самостійно, на власний
розсуд обрати спосіб закріплення прав кожного з подружжя на поділене майно.
Договором про поділ спільної сумісної власності подружжя від 26.01.2006 р.
чітко визначений вичерпний перелік майна, що переходить у приватну власність
позивачки. Застосований спосіб оформлення досягнутих між сторонами
домовленостей про поділ спільної сумісної власності подружжя шляхом визначення
вичерпного переліку майна, що залишилося позивачці, не суперечить чинному
законодавству України та не допускає неоднозначного розуміння умов договору.

Також суд першої
інстанції правильно врахував, що договір про поділ спільної сумісної власності подружжя
від 26.01.2006 р. був посвідчений нотаріально, і нотаріусом відповідно до вимог
ст.54 Закону України "Про нотаріат" було перевірено, що зміст
посвідчуваної ним угоди відповідає дійсним намірам сторін.

Як вбачається з
текстів договорів, підписаних як відповідачем, так і позивачкою, нотаріус
роз'яснив зміст і значення договорів про поділ спільної сумісної власності
подружжя та про надання утримання, перевірив відповідність змісту посвідчуваних
правочинів дійсним намірам сторін.

Аналізуючи зміст
договору, та враховуючи, що він підписувався позивачкою через місяць після
укладання попередніх договорів і у останньої було достатньо часу для того, щоб
вивчити та проаналізувати його зміст, отримати необхідні кваліфіковані юридичні
консультації , щодо змісту та правових наслідків договору, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати, що позивачкою
ОСОБА_2 могла бути допущена помилка щодо обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи
вищевикладене, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність
підстав визнання недійсним укладеного договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про поділ
спільної сумісної власності подружжя.

Доводи
апеляційної скарги в частині невірного застосування судом першої інстанції норм
матеріального права не заслуговують на увагу, оскільки частина 2 статті 70 ,
ст.ст. 60, 71 Сімейного кодексу України та Постанова Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2006 року № 16, зазначені у апеляційні скарзі,
застосовуються

до правовідносин
при розподілі
майна подружжя
лише при наявності спору про поділ майна, що вирішується в судовому порядку.

За змістом
пункту 2 договору про поділ спільної сумісної власності подружжя від 26 січня
2007 року позивачці перейшло у власність перелічене у договорі індивідуально
визначене майно, відповідачу - «інше майно, зокрема, цінні папери, майнові
немайнові та корпоративні права тощо, які придбані Сторонами в період шлюбу та
належать їм на праві спільної сумісної власності». Отже, згідно із зазначеним
договором до особистої приватної власності ОСОБА_3 за їх спільною згодою з
ОСОБА_2 передано весь обсяг майна, що входило до складу спільної сумісної
власності подружжя на момент підписання договору, крім майна, перерахованого
вичерпним переліком та переданого ОСОБА_2 Ці умови договору викладені чітко ,
вони узгоджені між сторонами та не суперечать чинному законодавству України.
Позивач погоджувалась з усіма умовами договору в момент його підписання , про
що свідчить її підпис на договорі.

Доводи
апеляційної скарги, в частині неповноти проведеного судового слідства, до уваги
не приймаються, оскільки суд першої інстанції правильно встановив, що пояснення
представника ОСОБА_3, уповноваженого на підписання договору про поділ спільної
сумісної власності подружжя, - ОСОБА_5 не можуть містити обставини, що мають
значення для справи про визнання недійсним договору поділу спільної сумісної
власності подружжя. Це саме стосується і клопотання представника ОСОБА_2 про
встановлення джерела походження коштів ОСОБА_3, якими він розраховувався при
виконанні договору про надання утримання. Незадоволення судом клопотання про
витребування у відповідача доказів отримання доходів в розмірі 126 250 000 грн.
в період з дати розірвання шлюбу до дати укладення договору про надання
утримання є законним та обґрунтованим, так як встановлення вказаних обставин не
відноситься до предмету доказування за позовом про визнання угоди недійсною.
Твердження представника позивача про незаконність відхилення судом першої
інстанції клопотання про надання можливості позивачу - ОСОБА_2 особисто
прийняти участь у судовому засіданні суд не бере до уваги, оскільки фактично 19
липня 2007 року представником ОСОБА_2 було заявлено клопотання про відкладення
розгляду справи. Можливості брати участі в судовому засіданні позивачку позбавлено
не було: про час, місце та дату всіх судових засіданнь вона належними чином
повідомлялася, в тому числі і про останнє, належних доказів, що підтверджували
б поважність неявки суду не надавала. Крім того, в судових засіданнях при
розгляді справи були присутні уповноважені представники ОСОБА_2, які були
наділені всіма процесуальними правами, передбаченими нормами ЦПК України. На
підставі саме цих доводів представнику позивача було відмовлено саме у
відкладенні розгляду справи, а не у наданні можливості ОСОБА_2 особисто брати
участь у судовому засіданні.

Доводи
апеляційної скарги про постановления
оскаржуваного рішення неповноважним суддею є безпідставні, оскільки
постановою Оболонського районного суду м. Києва від 10 червня 2007 року у
адміністративній справі за позовом ОСОБА_6 до Вищої ради юстиції України,
Верховної Ради України визнано протизаконною та скасовано Постанову Верховної
Ради України від 07 червня 2007 року № 1144-V «Про
звільнення судді».

Інші доводи
скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив
обставини, що мають значення для даної справи.

Висновки суду
про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Суд при
винесенні рішення правильно застосував норми матеріального та процесуального
права, а тому колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 307, 308, 313, п.1 314, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2007 року, - залишити без
змін.

Ухвала набирає
чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двох місяців.