Справа № 22ц-1351/07
Головуючий у 1-й інстанції МИКУЛЯК П.П.
Доповідач КОНДОР Р.Ю.
УХВАЛА

Іменем України

4 жовтня 2007
року      м. Ужгород

Апеляційний суд
Закарпатської області в складі

головуючого     судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів     ВЛАСОВА
C.O.,  КОЖУХ О.А.

при секретарі    БАЙЗАТ С.Ю.

за
участю позивачки за первісним та відповідачки за зустрічним позовами
ОСОБА_1,  представника відповідача за
первісним та позивача за зустрічним позовами ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської
області від 4 травня 2007 р. та за апеляційною скаргою,  поданою в інтересах ОСОБА_1 її представником
адвокатом ОСОБА_4,  на додаткове рішення
цього ж суду від 2 липня 2007 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  третя особа із самостійними вимогами щодо
предмета спору ОСОБА_5,  третя особа без
самостійних вимог приватний нотаріус ОСОБА_6,
про визнання незаконними приватизації квартири,  її продажу та визнання права на спадкування
квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,  третя особа із самостійними вимогами щодо
предмета спору ОСОБА_5,  третя особа без
самостійних вимог приватний нотаріус ОСОБА_6 про визнання заповіту частково
недійсним,  -

встановив:

ОСОБА_1
29.05.2006 р. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2,  зазначивши при цьому третьою особою із самостійними
вимогами щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5,
третьою особою без самостійних вимог приватного нотаріуса
ОСОБА_6,  про визнання незаконними
приватизації квартири АДРЕСА_1,  її
продажу та визнання права на спадкування квартири. Мотивувала позов тим,  що після смерті чоловіка ОСОБА_7 вона,  а також донька ОСОБА_8,  1978 р.н.,
та син ОСОБА_9,  1981 р.н.,  є законними спадкоємцями спірної квартири.
Проте,  ОСОБА_2 протиправно приватизував
цю квартиру та 21.04.2006 р. продав її ОСОБА_5. Просила визнати незаконними
приватизацію ОСОБА_2 квартири та її продаж,
визнати за позивачкою та ОСОБА_8 і ОСОБА_9 право на спадкування
квартири. ОСОБА_3,  діючи в інтересах
ОСОБА_2,  звернулася до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_1,  третя осо
ба із самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_5,  третя особа без само стійних вимог приватний
нотаріус ОСОБА_6 про визнання заповіту ОСОБА_12 частково недійсним. Мотивувала
позов тим,  що заповідачка не була
власницею зазна-

2

ченої
квартири,  а її власником був саме
ОСОБА_2,  який станом на 01.01.1992 р.
повністю вніс пайовий внесок за неї. Просила визнати заповіт від 10.06.1992 р.
недійсним в частині заповідання спірної квартири.

Рішенням
Ужгородського міськрайонного суду від 04.05.2007 р. у первісному позові відмовлено,  зустрічний позов задоволено,  визнано заповіт ОСОБА_12 від 10.06.1992 p.,
посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_13,  в частині заповідання квартири за адресою
АДРЕСА_1 - недійсним. Додатковим рішенням цього ж суду від 02.07.2007 р.
стягнуто з ОСОБА_1 1700, 00 грн. судового збору на користь держави,  а також 30, 00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Позивачка
за первісним позовом,  відповідачка за
зустрічним позовом ОСОБА_1
оскаржила основне рішення суду,  а
представник ОСОБА_4 в її інтересах оскаржив додаткове рішення суду. На думку
апелянтів,  суд першої інстанції постановив
рішення з порушенням матеріального та процесуального права. Зокрема,  суд не врахував,  що ОСОБА_2 у 1992 р. обміняв спірну квартиру
з ОСОБА_12,  після чого остання стала її
власницею,  про що свідчать і документи
щодо реєстрації цього права власності,
оцінки яким суд не дав. Тому ОСОБА_1,  ОСОБА_8
і ОСОБА_9 є
належними спадкоємцями за ОСОБА_7,  якому
в свою чергу заповіла цю квартиру ОСОБА_12.
Апелянти просять основне рішення суду скасувати та постановити нове
рішення,  яким первісний позов задовольнити,  а також скасувати додаткове рішення
суду,  вважаючи,  що розглядався позов немайнового характеру.

Іншими
учасниками справи рішення суду не оскаржується.

В
судовому засіданні ОСОБА_1
апеляції підтримала та пояснила,
зокрема,  що доручення на представництво
інтересів своїх повнолітніх дітей вона не має,
участі в справі вони не брали,
заяву про прийняття спадщини вона подавала своєчасно і саме під час
оформлення документів щодо квартири з'ясувалися обставини,  що викликали подачу цього позову. Представник
ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 апеляції не визнала,
вказуючи на їх безпідставність,
недоведеність первісного і,
навпаки,  доведеність зустрічного
позовів,  а відтак - і на законність
рішень суду,  які слід зали шити без
змін. Інші учасники справи про судове засідання повідомлялися,  однак,
до апеляційного суду не з'явилися повторно,  про причини неявки,  за винятком ОСОБА_2,  не повідомили.
Апеляційний суд,  відхиливши письмове
клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи як необгрунтоване,  відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України та за
згодою апелянта визнав за можливе розглянути апеляцію у відсутність осіб,  які не з'явилися.

Заслухавши
доповідь судді,  пояснення осіб,  які з'явилися в судове засідання,  перевіривши матеріали справи,  відмовні матеріали № 2046/06,  обговоривши доводи сторін,  суд приходить до наступного.

З первісним позовом до суду звернулася ОСОБА_1,  яка зазначила відповідачем ОСОБА_2,  третьою
особою із самостійними вимогами щодо предмета спору - ОСОБА_5 та просила,  зокрема,
визнати недійсним продаж квартири АДРЕСА_1 та визнати право на
спадкування квартири за нею та за ОСОБА_8 і ОСОБА_9. Водночас ОСОБА_8 і
ОСОБА_9,  які є повнолітніми,  не було зазначено позивачами,  доказів наявності у ОСОБА_1 повноважень на
представництво їх інтересів немає,  судом
питання про участь цих осіб у справі,  їх
процесуальний статус тощо,  не
обговорювалося і відповідною ухвалою не вирішувалося. Видача цими особами
довіреностей адвокату ОСОБА_4 (а.с. 79-80) зазначених недоліків не усуває.

3

У зустрічній
позовній заяві також зазначено ОСОБА_5 третьою особою із самостійними вимогами
щодо предмета спору. При цьому,  в обох
позовних заявах ОСОБА_53азначено на стороні відповідача,  що за обставинами даної справи не є
можливим,  а позов самого ОСОБА_5
(а,  отже,  і його вимоги),  як це передбачено ст.ст. 3,  34 ЦПК України,  відсутній.

Таким
чином,  дійсний процесуальний статус у
справі ОСОБА_5 незрозумілий,  зазначений
у позовах його статус не відповідає змісту такого згідно із цивільним
процесуальним законом,  а судом не було
обговорено це питання з урахуванням вимог обох позовів.

Оскільки
обидва позови прийняті судом до спільного розгляду (а.с. 1,  45),  а
норми ст. 207 ч. 1 п. 8 ЦПК України у зв'язку з цими та іншими недоліками заяв
не за­стосовувалися,  відповідні питання
підлягали належному вирішенню під час розгляду справи судом першої інстанції.

З
матеріалів справи вбачається,  що
об'єктом спору є квартира в будинку,  збу­дованому
житлово-будівельним кооперативом „Юність",
а ОСОБА_2,  оскільки сплатив
відповідний внесок,  вважає спірну
квартиру своєю власністю. У цьому кон­тексті слід враховувати особливості
обміну такої квартири на інше жиле приміщення.

Порядок
обміну жилими приміщеннями між членом ЖБК та наймачем іншого жилого приміщення
врегульовано,  зокрема,  ст.ст. 79-86,
89,  143 ЖК України,  п.п. 2-4,
10,  13 Правил обміну жилих
приміщень в УРСР,  затверджених
Постановою РМ УРСР № 31 від 31.01.1986 р.,  п.п. 27,
36-38,  40,  49,  53
Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу,  затвердженого Постановою РМ УРСР № 186 від
30.04.1985 р. у редакції
цих нормативних актів на час проведення обміну. Статут ЖБК має узго­джуватися з
вимогами житлового законодавства.

Згідно
із зазначеними нормативними актами,
обмін спірного жилого приміщен­ня був можливим за умов,  коли особа,
яка вселяється за обміном у таку квартиру,  приймається загальними зборами до членів
кооперативу замість вибулого члена коо­перативу,  вносить пайовий внесок (або такий внесок їй
передається членом коопера­тиву,  який
вибув),  угода про обмін набирає чинності
з моменту видачі виконкомом відповідної ради ордерів на жилі приміщення,  які є єдиною підставою для вселення.
Відповідні документи обов'язково подаються до виконкому при одержанні ордерів.

Рішення
про обмін жилими приміщеннями між членом ЖБК ОСОБА_2 та наймачем іншого жилого
приміщення ОСОБА_12 було прийняте Ужгородським міськвиконкомом 27.05.1992 p.,  на підставі цього рішення ОСОБА_12 28.05.1992
р. було видано ордер № 1324 на одержану за обміном квартиру і того ж року за
нею цю квартиру було зареєстровано Ужгородським МБТІ (а.с. 8-10).

Суд
першої інстанції належно не перевірив ці обставини та відповідні доводи,  не дав їм оцінки,  в т.ч.3 огляду на положення законодавства про
власність та житло­вого законодавства в сукупності щодо питань здійснення права
власності на спірне жиле приміщення,
управління,  розпорядження
ним,  зважаючи й на час виникнення
відповідних правовідносин. Зокрема,  суд
не з'ясував,  які документи були надані
при одержанні ордеру,  чи зафіксовані
відповідні факти та рішення у протоколах зборів членів ЖБК,  чи була скасована реєстрація квартири за
ОСОБА_12 на час реєст­рації права власності за ОСОБА_2 тощо.

Спір
щодо права на квартиру виник після прийняття Ужгородським міськвикон­комом
рішення про відповідний квартирний обмін та видачі ордеру на квартиру. Ква­ртира
знаходиться в будинку ЖБК. Сторони в обґрунтування своїх вимог та запере­чень
посилаються на документи,  видані
міськвиконкомом та ЖБК,  на відповідні
юри-

4

дичні
факти,  що ними стверджуються і стосовно
права власності на квартиру займа­ють протилежні позиції. За обставинами
справи,  вона стосується також прав і
обов'язків ЖБК „Юність" та Ужгородського міськвиконкому,  дотримання ними перед­баченого законодавством
порядку при обміні квартир. Проте,
питання про участь цих осіб у справі не було обговорено.

Відповідно
до ст. 10 ч. 4 ЦПК України,  суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню обставин справи,  роз'яснює особам,  які беруть участь в справі,  їх права та обов'язки,  попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках,  встановлених цим Кодексом. Положеннями ст.ст.
32-36 ЦПК України передбачено порядок участі в справі кількох позивачів,  від­повідачів,  участі в ній третіх осіб,  які заявляють самостійні вимоги щодо предмета
спору і тих,  які цих вимог не заявляють.
Принцип диспозитивності цивільного процесу (ст. 11 ЦПК України),  не виключає необхідності обговорення судом
даних питань,  як­що за обставинами
справи для цього є підстави. Рішення суду є законним,  коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом (ст. 213 ЦПК
України).

Цих
вимог закону судом не дотримано,  до
своїх висновків суд дійшов з пору­шенням норм процесуального права.

Суд не
встановив коло осіб,  прав та обов'язків
яких стосується дана справа,  не
обговорив питання про участь у справі таких осіб. Отже,  суд вирішив питання про права та обов'язки
осіб,  які не брали,  зокрема в належному процесуальному статусі,  участь у справі,  що є безумовною підставою для скасування
рішення суду (ст. 311 ч. 1 п. 4 ЦПК України).

За таких
обставин,  апеляції слід задовольнити
частково. Апеляційний суд по­збавлений можливості вирішувати спір по суті,  тому в цій частині апеляція на основне
рішення суду задоволенню не підлягає. Рішення суду першої інстанції,  а також похід­не від нього додаткове
рішення,  яке,  незважаючи на необґрунтованість доводів апе­ляції
про немайновий характер даного спору,  із
скасуванням основного рішення не може залишатися чинним,  - скасувати,
справу направити на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі
суду. Залежно від встановленого за результатами но­вого розгляду справи,  суду слід прийняти законне та обґрунтоване
рішення.

Керуючись
ст. 307,  ст. 311 ч. 1 п. 4,  ст.ст. 314,
315 ЦПК України,  апеляційний суд-   ,

ухвалив:

Апеляційні
скарги ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_4 задовольнити   частково.

Рішення
Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 4 травня 2007 р. та
додаткове рішення суду першої інстанції від 2 липня 2007 р. у даній справі - cкасувати,  справу направити на новий судовий розгляд до
того ж суду в іншому складі суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту
її проголошення і протягом двох місяців з цього дня може бути оскаржена
безпосередньо до Верховного Суду України.