Справа
№ 22- 4133/2007р.
у 1-інстанції:   Федорова  Г.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 листопада
2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
м.  Києва в складі

Головуючого:
ОСОБА_5

Суддів :   Лесько .О.,
Усика Г.І.

При
секретарі: Шаховніній М.
О. розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сінчи
Валентини Петрівни на рішення Дніпровського районного суду м.  Києва від 23 січня 2007 року в справі за
позовом ОСОБА_1,  правонаступником якого
є ОСОБА_2 ,  до ОСОБА_3 ,  3-і особи: Київське міське управління юстиції
,  державний нотаріус ОСОБА_4  про визнання договору дарування квартири
недійсним ,  поновлення права власності
на квартиру,  -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2006
року позивач звернувся в суд з зазначеним позовом до відповідачки,  в якому просив визнати недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1,  укладений
19 березня 1996 року між ним та ОСОБА_3,
зареєстрований Сьомою Київською державною нотаріальною конторою в
реєстрі за НОМЕР_1.

В мотивування
вимог посилався на те,  що спірна
квартира належала йому на праві власності,
в якій він проживав разом зі своєю дружиною,  ОСОБА_2 В 1996 році,  за умов ,
що відповідачка буде здійснювати довічне їх утримання,  позивач подарував останній квартиру.

Проте,  згодом,
відповідачка догляду не здійснювала,
між ними склалися неприязнені стосунки,
тому позивач просив визнати недійсним договір дарування квартири,  посилаючись на те,  що договір укладено під впливом помилки,  оскільки він невірно сприймав природу
договору дарування,  його умов та
наслідків,  що вплинуло на його
волевиявлення. Також посилався на те,  що
договір було укладено внаслідок збігу тяжких обставин,  оскільки позивач мав похилий вік та важкий
стан здоров»я.

Рішенням
Дніпровського районного суду м.  Києва
від 23 січня 2007 року    позов ОСОБА_1
задоволено.

Поновлено
ОСОБА_1 строк давності,  визнано договір
дарування на квартиру АДРЕСА_1 ,
укладений 19 березня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3,  зареєстрований Сьомою Київською державною
нотаріальною конторою в реєстрі за НОМЕР_1 недійсним.

Поновлено
ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру.

Не
погоджуючись з постановленим рішенням суду ,
відповідачка подала апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати,  посилаючись на те,  що рішення суду постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального права. Так,  апелянт вказує,  що суд не дав оцінки тим обставинам ,  що волевиявлення позивача на укладення
договору дарування було,  вільним ,  направленим на укладення саме такого договору
, а будь - які умови для укладення договору дарування законом не передбачені.

В судовому
засіданні   відповідачка апеляційну
скаргу підтримала.

У
зв»язку зі смертю позивача ухвалою Апеляційного суду м.  Києва від 01 листопада 2007 року до участі в
справі в якості правонаступника залучено ОСОБА_2.

Розглянувши
справу в межах доводів апеляційної скарги ,
заслухавши доповідь судді ОСОБА_5 у пояснення осіб,  що з'явились в судове засідання,  перевіривши законність і обґрунтованість
постановленого рішення ,  колегія суддів
приходить до висновку,  що апеляційна
скарга  підлягає до задоволення з наступних
підстав:

Задовольняючи
позов,  суд виходив з того,  що підписуючи договір дарування
квартири,  позивач діяв під впливом
помилки стосовно прав та обов'язків сторін угоди ,  оскільки позивач неправильно сприймав в силу
свого віку ,  стану здоров»я,  низької правової освіченості предмет та умови
угоди ,  що вплинуло на його
волевиявлення. Суд також поновив строк давності,  визнавши причини його,  пропуску поважними.

Проте,  з таким висновком суду погодитись
неможливо,  оскільки такого висновку суд
дійшов,  не ,  з'ясувавши дійсні обставини спору та без
належної оцінки доказів ,  які сторони
надали в обгрунтування своїх вимог та заперечень.

Згідно з
п.11 Пунктом Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у
справах про визнання угод недійсними" відповідно до  ст. . 56 ЦК України ( в ред..
1963 року) угода може бути визнана судом недійсною,  як укладена внаслідок помилки ,  що має істотне значення,  тільки за позовом сторони ( громадянина чи
організації) ,  що діяла під впливом
помилки.

Під
помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта ,  предмета чи інших істотних умов угоди,  що вплинуло на п волевиявлення ,  при відсутності якого за обставинами справи
можна вважати,  що угода не була б
укладена.

В
обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначав,  що ,
укладаючи угоду ,  він діяв під
впливом помилки стосовно прав та обов'язків сторін угоди ,  так як не мав наміру втрачати право власності
на спірну квартиру,  а сприймав угоду як
договір довічного утримання.

Між
тим,  як вбачається з матеріалів
справи,  договір дарування квартири
АДРЕСА_1,  був укладений 19 березня 1996
року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і зареєстрований Сьомою Київською
державною нотаріальною конторою в реєстрі за НОМЕР_1. Даний договір підписано
сторонами в присутності державного нотаріуса ОСОБА_4,
встановлено особу сторін та їх дієздатність.

Відповідно
до п.7 Договору ( а.с.  7) одарований
набуває право власності на квартиру з часу укладення Договору при умові його
нотаріального посвідчення.

Майже 10
років питань щодо чинності вказаного договору у позивача не виникало,  в тому числі,
і виходячи з його вимог щодо довічного утримання позивача та його
дружини.

Як
вбачається з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від
13.06.2006 року перевірка проводилася за заявою дружини позивача ОСОБА_2 з
приводу відносин,  які склалися з
відповідачкою. При цьому ,  заявниця
вказувала,  що ОСОБА_1 уклав договір
дарування при умові,  що
відповідачка,  яка є онукою дружини
позивача,  буде їх доглядати.

В
судовому засіданні встановлено,  що
ніякого обов'язку по догляду за позивачем та його матеріальному утриманні за
вказаним договором відповідачка на себе не брала,  позивач ,
підписуючи договір ,  мав на меті
саме подарувати квартиру онуці своєї дружини,
при цьому будь - яких умов ,  за
яких мав бути укладений договір,
позивачем не висувалося,  волевиявлення
його було вільним та спрямовано на настання тих правових наслідків ,  що обумовлені договором.

Таким
чином,  колегія суддів приходить до
висновку про відсутність порушення прав позивача з боку відповідачки.,  оскільки позивач не довів в судовому
засіданні ,  що помилявся відносно
істотних умов укладеного ним договору.

Відповідно
до  ст.
60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини ,  на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно
до ч.4  ст.  267 ЦК
України сплив строку позовної давності є самостійною підставою для відмовив
позові незалежно від того,  чи дійсно
права позивача порушені. Оскільки цивільно - правовий інститут позовної
давності належить до інститутів матеріального права,  суд,
встановивши ,  що строк давності
пропущено і підстав до його продовження немає ,
може відмовити в задоволені позову.

Доводи
позивача про поважність причин пропуску строку позовної давності суд не приймає
до уваги,  оскільки договір дарування
укладений понад 10 років тому,  позивач
знав ,  що укладається саме договір
дарування,  що доведено в даному судовому
засіданні,  а підставою звернення до суду
стали вимоги позивача з приводу довічного утримання його та дружини ,  проте ,
дані вимоги оспорюваним договором не передбачалися. За таких обставин
колегія суддів приходить до висновку ,
що строк давності пропущено і підстав до його продовження немає,  тому вважає за необхідне відмовити в
задоволенні позову за спливом позовної давності.

З огляду
на викладене ,  колегія суддів приходить
до висновку ,  що судом першої інстанції
ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права,  без повного і всебічного з'ясування всіх
обставин,  що мають значення для
правильного вирішення спору ,  тому

таке
рішення підлягає скасуванню  з ухваленням
нового рішення    судом Апеляційної
інстанції про відмову в задоволенні позову ,
у відповідності до вимог  ст. . 309 ЦПК України.

Керуючись cm. cm 303,
304, 307, 309,  316 ЦПК України  колегія суддів,  -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу Сінчи Валентини Петрівни задовольнити.

Рішення
Дніпровського районного суду м.  Києва
від 23 січня 2007 року в справі скасувати та ухвалити нове,  в наступній редакції:

В
задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_3 ,  3-і особи: ОСОБА_2 ,  Київське міське управління юстиції,  державний нотаріус ОСОБА_4 про визнання
договору дарування квартири недійсним ,
поновлення права власності на квартиру - відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення,  але може бути оскаржено протягом двох місяців
до Верховного Суду України шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.