Справа № 33 ц -
1071 - 2007           Категорія 32
першій інстанції Каракуша С.М. Доповідач Вадовська Л.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

24 грудня 2007
року   м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

Вадовської
Л.М.,  Ващенко Л.Г.,  Фадєєнко А.Ф.,

розглянувши у
попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу,  відшкодування моральної
шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Запорізької
області від 31 жовтня 2005 року,  -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1. 29
квітня 2004 року звернулась до суду з позовом про стягнення боргу за договором
позики. Позивач вказала,  що 30 березня
2001 року відповідач взяв у неї в позику грошові кошти в сумі,  еквівалентній 200 доларам США. На підтвердження
позики було складено розписку. Строк повернення боргу визначений не був. В
черговий раз у червні 2004 року звернулася до відповідача з вимогою повернути
взяті в позику грошові кошти,  однак
отримала відмову. Зазначаючи,  що право
на повернення грошових коштів порушено,
позивач після уточнення позовних вимог просила стягнути і відповідача 1
083 грн. 84 коп.,  відсотки в розмірі 97
грн. 53 коп. та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 1000 грн. 00 коп.

Відповідач позов
не визнав.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 9 червня 2005 року в
позові відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 31 жовтня 2005 року
рішення суду першої інстанції скасовано,
ухвалено нове рішення,  яким позов
задоволено частково,  стягнуто з ОСОБА_2
на користьОСОБА_1
борг за договором позики в сумі 1 010 грн.,
відсотки у розмірі 35 грн. 36 коп.,
на користь держави судовий збір. В задоволенні вимог про відшкодування моральної
шкоди відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_2.,  посилаючись на неправильне застосування норм
матеріального та порушення норм процесуального права,  просить рішення апеляційного суду скасувати і
залишити в силі рішення суду першої інстанції,
як таке,  що було помилково
скасоване.

Колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної
скарги,  виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення суди виходили з таких фактів та відповідних ним
правовідносин.

У березні 2001 року ОСОБА_1
передала ОСОБА_2. у власність грошові кошти в сумі,  еквівалентній 200 доларам США. Зазначені
відносин позики грошових коштів були обумовлені в усній формі. На підтвердження
укладення договору позики позивачем надана розписка,  як борговий документ (а.с.10). Грошові кошти
відповідачу як позичальникові передано. Строк повернення боргу не визначено.
Взяті в борг грошові кошти позивачу як позикодавцеві не повернуто.

Відмовляючи в задоволенні позову,  суд першої інстанції правильно визначився з
тим,  що між сторонами виникли спірні
правовідносини позики,  однак
безпідставно визнав дату складення боргового документу (розписки),  а саме 30 березня 2001 року,  пред'явленням вимоги про виконання
зобов'язання і,  як слідство,  дійшов помилкового висновку про сплив строку
звернення до суду за захистом порушеного права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення по суті
позовних вимог,  суд апеляційної
інстанції обгрунтовано не погодився з тим,
що пред'явлення вимоги мало місце 30 березня 2001 року. Розписка є борговим
документом підтвердження обумовленої в усній формі позики грошових коштів,  тому розглядати розписку як вимогу виконати
грошове зобов'язання,  а дату написання
такої розписки визнавати датою пред'явлення вимоги,  підстав не має.

Однак є помилковим посилання суду апеляційної інстанції на норми ЦК України в

редакції 2003 року,  оскільки виниклі
у 2001 році спірні правовідносини регулюються

нормами права,  що діяли на момент
виникнення таких,  тобто статтями
374,  214,  165 ЦК

України в редакції 1963 року.

Відповідно до ст.374 ЦК
України в редакції 1963 року,  що
діяв на момент укладення договору позики,
за договором позики позикодавець передає у власність грошові кошти,  а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Встановлено,  що позивач передала
відповідачу грошові кошти,  еквівалентні
200 доларам США. Саме
така сума грошових коштів підлягає поверненню,
що з урахуванням курсу валют,
встановленого Національним банком України,  становить 1 010 грн. 00 коп.

Відповідно до ст.214 ЦК України в редакції 1963 року,  боржник,
який порушив виконання грошового зобов'язання,  зобов'язаний сплатити за час прострочення три
відсотки річних з простроченої суми боргу за основним зобов'язанням.

Встановлено,  що строк повернення боргу обумовлений не був.
Тому позика у відповідності до вимог ст.165 ЦК України в редакції 1963 року підлягала поверненню
протягом 7 днів від дня пред'явлення вимоги. Позивач з вимогами про повернення
боргу за договором позики звернувся до відповідача шляхом пред'явлення до суду
29 квітня 2004 року позову. Посилання на те,
що до звернення до суду мали місце усні вимоги про повернення
боргу,  у визначені моменту пред'явлення
вимоги про виконання зобов'язання,  яке
не було обумовлено строком,  прийняті
бути не можуть,  оскільки такі усні
звернення належними та допустимими доказами не підтверджені. Подана до суду 29
квітня 2004 року позовна заява була залишена без руху (а.с.5). 17 липня 2004
року недоліки поданої заяви було усунено і позов 2 серпня 2004 року прийнято до
провадження суду. В порядку усунення недоліків 2 червня 2004 року ОСОБА_1. направила
ОСОБА_2. вимогу повернути позику. Надіслану вимогу ОСОБА_2. отримав 4 червня
2004 року,  однак грошове зобов'язання не
виконав (а.с. 11,  12).

З огляду на викладене,
апеляційний суд обгрунтовано виходив з того,  що строк позовної давності звернення до суду
не порушено,  оскільки позивач з вимогою про
повернення боргу звернувся до відповідача 2 червня 2004 року. Однак при цьому
суд помилково послався на ст.1049 ЦК
України в редакції 2003 року,
оскільки застосуванню підлягає ст.165 ЦК України в редакції 1963 року,  що діяв на момент виникнення спірних
правовідносин.

Доводи касаційної скарги щодо не укладення договору позики є такими,  що спростовуються наявним в матеріалах справи
борговим документом - розпискою.

У справах за позовами про виконання зобов'язання за договором вимоги про
відшкодування моральної шкоди можуть бути задоволені,  коли така відповідальність передбачена
законодавством,  що регулює дані правовідносини.

Спірні правовідносини регулюються статтями 374,  214 ЦК
України в редакції 1963 року,  які не
передбачають відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди у зв'язку з
виконанням зобов'язання по поверненню боргу.

З огляду на викладене,  правові
підстави для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди відсутні,  тому висновки суду апеляційної інстанції про
відмову в цій частині вимог є правильними.

Відповідно до ч.2 ст.324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно ст.335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати
або

(та) вважати доведеними обставини,
що не були встановлені в рішенні чи відкинути ним,

вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого
доказу,  про

перевагу одних доказів над іншими.

Підстави,  передбачені ст.339 ЦПК
України для скасування рішення суду апеляційної інстанції і залишення в силі
рішення суду першої інстанції,  відсутні.

Посилання суду апеляційної інстанції на норми ЦК України в
редакції 2003 року не є підставою для скасування рішення,  оскільки відповідно до ч.2 ст.337 ЦПК України
не може бути скасоване правильне по суті рішення з одних лише формальних
міркувань.

Керуючись ст.332,  п.1 ч.1
ст.336,  337 ЦПК України,  колегія суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської області

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу
ОСОБА_2 відхилити. Рішення апеляційного суду Запорізької області від    31
жовтня 2005 року -залишити без змін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.