Справа №2-814//07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

27
квітня 2007р. Голосіївський районний суд м.
Києва в складі: головуючого - судді Горбань Н.І. при секретарі Цуранову
А.Ю.,  розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Міжрегіональної академії
управління персоналом про захист честі,
гідності та ділової репутації,
спростування недостовірної інформації,
-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2006р. позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом до
відповідача та уточнив його в січні 2007р. про захист честі,  гідності та ділової репутації,  мотивуючи тим,  що у Всеукраїнському загальнополітичному
освітянському тижневику "Персонал Плюс" за авторством ОСОБА_2за № ЗО
(181) за 27.07.- 02.08.2006р. червня 2003р. опубліковано статтю "Бізнес з
присмаком корупції. Штрихи до портрету освітянського чиновника". У
зазначеній статті викладена недостовірна інформація,  поширено відомості,  які не відповідають дійсності та порушують
честь,  гідність і ділову репутацію
позивача.

Стаття
містить недостовірні факти про особисте життя та роботу позивача,  які викладені таким чином,  що у читачів формується його образ,  як хабарника та корупціонера,  який користується своїм службовим становищем.

Зокрема
в статті зазначено,  "що жодна
пошукова система Інтернету на видала посилання на його наукові праці чи
інформацію про те,  якими ж він володіє
знаннями та досвідом,  щоб обіймати
високу посаду". Позивач до призначення на посаду Голови Державної
інспекції навчальних закладів України десять років працював у ВУЗах,  має ступінь кандидата економічних наук.

Твердження
автора,  що "2000р. він переїхав з
родиною до трикімнатної квартири в елітному будинку... Зрозуміло квартира була
відремонтована відповідним чином під таким приблизно гаслом:
"європейському чиновнику - європейське житло". Ці обставини не
відповідають дійсності,  бо в дану
квартиру сім'я позивача вселилася ще в 1991р. до призначення на посаду Голови
Державної інспекції навчальних закладів України. Ремонт в квартирі проводився
за накопичені кошти сім'ї позивача.

В статті
також зазначена недостовірна інформація про нинішнє місце роботи дружини
позивача. Зі слів автора "І хоча нині обіймає одну з керівних посад   в
Київській   медичній   академії
післядипломної   освіти   імені
В.

Щупика...".
Дружина позивача з 6.09.1994р. працювала лікарем-стоматологом і звільнилася за
власним бажанням 12.04.2000р.,  що
підтверджується випискою з трудової книжки.

Щодо "колекції автомобілів",
які має позивач та його сім'я,  та
те,  що позивач "переважно використовує
престижний службовий "Фольксваген
Пасат",  то це також не
відповідає дійсності. Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 332 від
4.04.2001р. "Про граничні суми витрат на придбання автомобілів,  меблів,
іншого обладнання та устаткування,
мобільних телефонів,  комп'ютерів
державними органами,  а також установами
та організаціями,  які утримуються за
рахунок державного і місцевих бюджетів" гранична сума витрат на придбання
легкових автомобілів становить 90000 грн. Таким чином,  позивач може використовувати автомобіль,  ціна якого не перевищує 90000 грн. На даний
час в користуванні позивача автомобіль "Шевроле
Єванда",  вартістю 89990 грн.

Твердження
автора "Є у подружжя ОСОБА_1власний автомобіль,  не дорога іномарка,  а лише ВАЗ 2107... "сімка" - лише
для замилювання очей" є принизливим,
оскільки автор намагається сформувати негативну думку про позивача.

Крім
того,  автор вказує,  що "колекція автомобілів,  яка є у користуванні Бурлакових,  значно більша",  вказуючи,
що на сина позивачаОСОБА_3 зареєстровано одразу чотири автомобілі,  стверджуючи,
що "на нього записані автомобілі таких марок,  як "Шкода Октавія",  "Міцубісі Карісма",  "Нісан Терано" і звісно (а як без
нього ?),  "Мерседес-Бенц 250-Д...
Та чомусь виникає відчуття,  що хоча
автомобілі і записані на нього,  але
куплені за гроші його високопосадового (але офіційно - мало оплачуваного)
батька". На даний час в користуванніОСОБА_1є лише один автомобіль
"Міцубісі Карісма"НОМЕР_1 а всі інші були у його володінні по черзі
протягом тривалого часу. Автор зазначає,
що він має "автопарк",
що не відповідає дійсності,
оскільки він має власний бізнес і може придбати автомобіль без допомоги
батька.

Автор
безпідставно вказує,  що позивач
використовує своє службове становище для впровадження комп'ютерних
програм,  розроблених фірмою його
сина,  у ВУЗах: "Чи випадково не
допомагав високопосадовий батько своєму нащадку "проштовхувати розроблені
його фірмою комп'ютерні програми для вищих навчальних закладів ? Адже,  ймовірно,
багато з них мусили купувати це програмне забезпечення лише для
того,  щоб не нажити собі ворога".
При цьому не наведено жодних доказів такому факту.

13.09.2006р.
у зв'язку з опублікуванням неправдивих відомостей в тижневику "Персонал
Плюс" до позивача прийшли працівники УБОЗ,
яким від давав пояснення по вищевказаній інформації,  повинен був доводити свою невинність та
недостовірність цієї інформації. Це змусило його звернутися до лікарів за
медичною допомогою,  йому було завдано
глибокої душевної

травми,  тому що дехто з його оточення міг повірити
написаному,  була підірвана його ділова
репутація.

В
судовому засіданні представники позивача підтримали уточнені позовні вимоги.
Просять суд зобов'язати відповідача через тижневик "Персонал Плюс"
спростувати недостовірну інформацію,  яка
була поширена по відношенню до позивача та публічно перед ним вибачитися,  а також стягнути судові витрати,  пов'язані з розглядом справи.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав і пояснив
суду,  що відповідно до практики
Європейського суду преса виконує роль "вартового суспільства",  тому журналісти мають право піднімати
проблемні питання,  які на їх погляд
можуть бути пов'язані з порушенням чинного законодавства. Посада Голови
Державної інспекції навчальних закладів Міністерства освіти і науки України є
керівною урядовою посадою,  віднесеною до
2-ої категорії посад державного службовця. Законом України "Про державну
службу" для посадових осіб цієї категорії передбачені суттєві обмеження
відповідно до  ст.  5 Закону України "Про боротьбу з
корупцією". Ці обмеження є своєрідною гарантією для суспільства,  що державний службовець буде діяти
прозоро,  тому що знаходиться під більшою
увагою суспільства,  ніж усі інші
громадяни. Та увага,  що була приділена
особі позивача та членам його сім'ї,  є
закономірною для журналістів.

Вважає,  що позивач у своїй позовній заяві визнав усі
фактичні дані,  які наведені в
статті,  але стиль викладення йому не
сподобався,  тому що дає підстави читачам
щодо різних думок з приводу майнового стану позивача. Не сподобалися йому також
оціночні судження щодо окремих фактів матеріального стану членів сім'ї
позивача,  але журналіст не може
відповідати за думки читачів після прочитання ними статті,  його основне завдання,  щоб наведені факти були достовірними. Незначні
помилки у даті заселення в квартиру та місці роботи дружини позивача ніяк не
можуть вплинути на суть та основну думку статті.

Оскаржуване
речення "що жодна пошукова система Інтернету на видала посилання на його
наукові праці чи інформацію про те,  якими
ж він володіє знаннями та досвідом,  щоб
обіймати високу посаду",  не містить
інформації про те,  що позивач
безпідставно займає цю посаду,  а лише
говорить про факт відсутності такої інформації у мережі Інтернет.

Фраза,  що "2000р. він переїхав з родиною до
трикімнатної квартири в елітному будинку... Зрозуміло квартира була
відремонтована відповідним чином під таким приблизно гаслом:
"європейському чиновнику -європейське житло",  містить помилку в році заселення в
квартиру,  а вся інша інформація є достовірною,  тому що будинок елітний у центрі Києва,  а щодо евроремонту,  то позивач з цього приводу не заперечував. Саме у 2000р.
у цій квартирі була зареєстрована дружина позивача.

Щодо
роботи дружини позивача,  помилкою є
те,  що на момент публікації   статті
вона   не   працювала
у   Київській   медичній
Академії

післядипломної
освіти,  однак ця інформація не може
розцінюватися,  як негативна та
образлива,  а навпаки,  може бути своєрідним компліментом дружині
позивача.

З
платіжного документу на автомобіль "Шевроле
Єванда" видно,  що він придбаний
у вересні 2004р. за 89990 грн.,  але
неможливо зробити висновок,  що цей
автомобіль закріплений саме за позивачем,
як службовий. Починаючи з 1992р. позивач міг мати службовий автомобіль "Фольксваген Пасат",  однак у статті не вказано,  мав чи не мав право позивач користуватися
таким автомобілем.

В статті зазначено,  що за членами
сім'ї позивача,  крім його особистого
автомобіля ВАЗ 2107,  в органах ДАІ
зареєстровано ще шість іномарок,  тому
ставиться питання за рахунок чого 25-річна донька та 29-річний син позивача
мають змогу бути власниками автомобілів,
вартістю кілька десятків тисяч доларів США кожний. Це при тому,
що бізнесові справи доньки та сина,
на ім'я яких зареєстровано декілька комерційних фірм,  йдуть не самим кращим чином,  оскільки фірми неодноразово визнавалися
банкрутами. Довідка позивача,  що за
сином зареєстровано лише один автомобіль,
не спростовує інформації,  яка
зазначена в статті,  оскільки довідка за
станом на грудень 2006р.,  а в статті
наведена інформація станом на липень 2006р.

Щодо
допомоги дітям у реалізації комп'ютерних програм,  то речення запитувальне і не може
стверджувати цей факт.

Погіршення
стану здоров"я позивача викликає сумніви,
оскільки публікація була наприкінці липня 2006р.,  а довідка про лікування з 25 вересня по 4
жовтня 2006р.,  тобто через два місяці
після публікації. В задоволенні позову просить відмовити в повному об'ємі.

Суд,  заслухавши пояснення представників
сторін,  дослідивши матеріали
справи,  вважає,  що позов задоволенню не підлягає з підстав.

В
судовому засіданні достовірно встановлено,
що в тижневику "Персонал Плюс" № ЗО (181) за період з 27 липня
2006р. по 02 серпня 2006р. була опублікова стаття "Бізнес з присмаком
корупції. Штрихи до портрету освітянського чиновника",  в якій були поширені зазначені позивачем в
позовній заяві відомості (а. с.  № 7).

Згідно
довідки Видавничий дім "Персонал" серед дописувачів видання є
ОСОБА_2. Проте це творчий псевдонім,  а
такої фізичної особи не існує (а. с.  №
67).

Таким
чином,  в судовому засіданні було
встановлено,  що не дивлячись на
висловлювання автора,  в деяких випадках
навіть жорсткі,  публікація статті
відповідача у відношенні до позивача не містить недостовірної інформації,  яка підлягає спростуванню,  а лише критично-оціночні судження,  які не можуть визнаватися такими,  що не відповідають дійсності.

За таких обставин суд
вважає,  що позовні вимоги позивача є
безпідставними,  тому задоволенню не
підлягають.

На
підставі викладеного,   ст.
ст.  47-1 Закону
України "Про інформацію",   ст.
ст.  41,  42 Закону України "Про друковані засоби
масової інформації (пресу) в Україні",
керуючись  ст.   ст.
10,  11,  57,
60,  212-215 ЦПК України,  суд, -

ВИРІШИВ:

В
задоволенні позову ОСОБА_1 до Міжрегіональної академії управління персоналом
про захист честі,  гідності та ділової
репутації,  спростування недостовірної
інформації - відмовити.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з
дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Суддя: