Справа №22ц-7013/07                                                      Головуючий у 1 інстанції Компанієць І.Д.
Категорія 23                                                                   Доповідач Соломаха Л.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада
2007р.                                                                                                  м.Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого                                                           Прокопчук Л.М.

суддів                                                                             Соломахи
Л.І., Могутової Н.Г.

при секретарях                         Білявській І.Є.,
Бєжині В.Ю., Таранень В.О.

за участю:

позивача                                                                       ОСОБА_1

представника
позивача                                               ОСОБА_2

співвідповідача                                                             ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Донецьку апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Авдіївського міського суду Донецької області від 13 липня 2007р. по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
заподіяної джерелом підвищеної небезпеки,
-

ВСТАНОВИВ:

07 вересня
2006р. позивач ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4. про
відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної
небезпеки.

Зазначав, що 08
червня 2005р. в м.Авдіївка на вул.Чапаєва відбулася дорожньо-транспортна пригода,
внаслідок якої зіткнулися автомобіль ВАЗ-21063 номерний знак НОМЕР_1 під
керуванням ОСОБА_4. та автомобіль ВАЗ-2105 номерний знак НОМЕР_2 під керуванням
ОСОБА_3 ДТП сталося
з вини водія ОСОБА_4., який порушив п.10.1,10.4 Правил дорожнього руху. Внаслідок
ДТП йому, як
пасажиру, були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості, а саме,
закритий перелом 4 ребра справа. З 09 червня 2005р. до 06 липня 2005р. він
знаходився на лікуванні, під час якого витратив на ліки 113грн. 90коп.
Внаслідок заподіяння йому фізичних страждань, ушкодження здоров'я йому
заподіяно і моральну шкоду.

Просив стягнути
з відповідача ОСОБА_4. на його користь на відшкодування матеріальної шкоди -
113грн. 90коп., на відшкодування моральної шкоди - 2500грн., витрати по сплаті
судового збору - 8грн. 50коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи - 7грн. 50коп. (а.с.4-5).

2

Ухвалами Авдііївського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2006р.
та від 05 липня 2007р. до участі у справі як співвідповідачі притягнуті ВАТ
Акціонерна страхова компанія „Енергополіс" та ОСОБА_3 (а.с.42, а.с.111).

Рішенням
Авдіївського міського суду Донецької області від 13 липня 2007р. позовні вимоги
ОСОБА_1 до ОСОБА_4., ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, задоволені частково: з ОСОБА_4. та
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто солідарно на відшкодування матеріальної
шкоди - 113грн. 90коп., на відшкодування моральної шкоди - 1000грн., судовий
збір - 8грн. 50коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи - 7грн. 50коп., всього 1129грн. 90коп.

В задоволенні
позову ОСОБА_1 до ВАТ Акціонерна страхова компанія „Енергополіс" про
відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки,
відмовлено.

З ОСОБА_4., ОСОБА_3 стягнуто солідарно на користь держави судовий збір у
сумі 51грн. та на користь територіального управління Державної судової
адміністрації в Донецькій області витрати на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у сумі 22грн. 50коп.

В апеляційній
скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та
процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову за рахунок відповідача ОСОБА_4., який є винним в ДТП.

В апеляційній
інстанції представник позивача ОСОБА_2,
позивач ОСОБА_1., відповідач ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідач
ОСОБА_4, представник відповідача - ВАТ Акціонерна страхова компанія „Енергополіс"
у судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені
належним чином.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2, позивача
ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний
суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних
підстав:

При розгляді
справи суд першої інстанції встановив, що 08 червня 2005р. близько 17 годин 30
хвилин на вул.Чапаєва у м.Авдіївка сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій
зіткнулися автомобіль ВАЗ-2105 державний номер НОМЕР_2під керуванням водія
ОСОБА_3 та автомобіль ВАЗ-21063 державний номер НОМЕР_1 під керуванням водія
ОСОБА_4. Під час зіткнення обидва автомобілі рухалися.

Внаслідок
зіткнення транспортних засобів водії обох автомобілів та пасажир ОСОБА_5, який знаходився
в автомобілі ВАЗ-2105 під керуванням водія ОСОБА_3, отримали тілесні
ушкодження. Позивач ОСОБА_1. отримав закритий
перелом 4 ребра справа, з приводу чого з 09 червня 2005р. по 06 липня 2005р. він
знаходився на амбулаторному лікуванні (а.с.24-25. а.с.26).

Винним у ДТП є водій ОСОБА_4,
який в порушення п.10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, рухаючись по
вул.Чапаєва, при виконанні повороту ліворуч не переконався у відсутності
небезпеки для цього маневру, не надав дорогу транспортному засобу, що рухався у
зустрічному напрямку, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ-2105
державний номер НОМЕР_2під керуванням ОСОБА_3, що рухався в зустрічному
напрямку по зустрічній смузі.

Володільцем
автомобіля ВАЗ-2105 державний номер НОМЕР_2під час споєння ДТП був ОСОБА_3,
який керував автомобілем на підставі доручення ОСОБА_6 від 28 серпня 2002р.
(а.с. 18-19).

3

Володільцем
автомобіля ВАЗ-21063 державний номер НОМЕР_1 на час споєння ДТП був відповідач
ОСОБА_4, який керував автомобілем на підставі довіреностіОСОБА_7. від 30
березня 2005р. (а.с.12-14, а.с.17).

Згідно наданих
суду фіскальних та товарних чеків позивач ОСОБА_1. витратив на лікування
113грн. 90коп. (а.с.27).

Задовольняючи
частково позовні вимоги, суд виходив з того, що внаслідок ушкодження здоров'я
під час ДТП позивачу була заподіяна як матеріальна, так і моральна шкода. ДТП
сталася внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки - автомобілів, які
рухалися, а тому їх володільці відповідно до частини 2 ст.1188 та частини 2
ст.1167 ЦК України повинні відшкодувати спричинену позивачу, як пасажиру
автомобіля ВАЗ-2105, матеріальну та моральну шкоду солідарно.

Відмовляючи
ОСОБА_1. в задоволенні позову до ВАТ „Акціонерна страхова компанія „Енергополіс",
суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 свою цивільну
відповідальність в цій страховій компанії ніколи не страхував, про страховий
випадок в страхову компанію в установленому порядку не заявляв, а тому правові
підстави для відшкодування позивачу заподіяної шкоди ВАТ „Акціонерна страхова
компанія „Енергополіс" відсутні.

Відповідно до
частини 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Не заперечуючи
висновків суду щодо встановлених обставин справи та вини відповідача ОСОБА_4. в
заподіянні шкоди позивачу ОСОБА_1., представник позивача ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі посилається на те, що позивачем ОСОБА_1позов до ОСОБА_3 та ВАТ
Акціонерна страхова компанія „Енергополіс" не заявлявся, винним у ДТП є
відповідач ОСОБА_4, а тому висновки суду про стягнення матеріальної та
моральної шкоди солідарно з ОСОБА_4. та ОСОБА_3 є неправильними. Суд застосував
положення частини 2 ст.1188 ЦК
України без врахування загальних підстав цивільної відповідальності за
заподіяння шкоди, встановлених частиною 1 ст.1166 та частиною 1 ст.1167 ЦК
України. Приймаючи рішення про солідарну відповідальність, суд не врахував
вимоги частини 1 ст.1190 ЦК України та частини 1 ст.543 ЦК України, згідно якої
потерпілий має право вимагати відшкодування завданої шкоди частково або в
повному обсязі як від всіх осіб, які спільними діями або бездіяльністю завдали
шкоди разом, так і від будь-кого з них окремо.

Зазначені доводи
апеляційної скарги апеляційний суд вважає обґрунтованими. До висновку про
покладення на відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарної відповідальності за
шкоду, завдану пасажиру ОСОБА_1., суд першої інстанції дійшов внаслідок
неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм
процесуального права

Відповідно до
ст.309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального
або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглядаючи
справу по суті, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що
правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачами ОСОБА_4., ОСОБА_3., регулюються ст. 1187, ст. 1188, ст. 1167
ЦК України.

Відповідно до
частини 2 ст.1188 ЦК України
якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим
особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно
від їхньої вини.

Враховуючи
зазначені вимоги закону суд першої інстанції правильно залучив до участі у
справі як співвідповідача другого учасника ДТП, володільця джерела

4

підвищеної небезпеки - ОСОБА_3
Доводи представника позивача, що судом при цьому були порушені вимоги ст.33 ЦПК
України, не ґрунтуються на законі.

Проте положення
частини 2 ст.1188 ЦК України
про солідарну відповідальність володільців джерел підвищеної небезпеки
незалежно від їхньої вини не позбавляють особу, яка відшкодувала шкоду
потерпілому, але є невинною у її завданні, в подальшому звернутися до інших
осіб, які є винними, з регресними вимогами, що передбачено частиною 1 ст.1191 ЦК України.

Відповідно до
п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 „Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992
року (з наступними змінами) оскільки в силу
ст.452 ЦК (відповідає ст.1191 ЦК
України 2003р.) особа, яка відповідає за шкоду, заподіяну з вини іншого,
має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, не буде суперечити закону
пред'явлення за вибором потерпілого вимог про відшкодування шкоди безпосередньо
до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої і особи, яка
за неї відповідає, однакові.

Зазначене
роз'яснення Пленуму Верховного Суду України цілком відповідає частині 2 ст.1190
ЦК України, згідно
якої за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які
спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

Позивач ОСОБА_1.
13 липня 2007р. подав суду таку заяву, в якій просив визначити відповідальність
відповідача ОСОБА_4., до якого він звернувся з позовом, у частці, яка складає
100% (а.с.117).

Зазначені вимоги
закону та заяву позивача суд першої інстанції не врахував і дійшов
неправильного висновку про солідарну відповідальність володільців джерел
підвищеної небезпеки ОСОБА_4. та ОСОБА_3

Стягуючи завдану
позивачу матеріальну та моральну шкоду солідарно з ОСОБА_4. та ОСОБА_3, до
якого позовні вимоги не заявлялися, суд порушив і норми процесуального права, а
саме, ст.11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу,
в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Пред'явлення
позову ОСОБА_1лише до відповідача ОСОБА_4. відповідає і вимогам ст.543 ЦК України, згідно
якої у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх
боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Та обставина, що
винним у ДТП є водій
ОСОБА_4, який порушив вимоги п.10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України,
підтверджується:

- поясненнями позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_3, згідно

яких при повороті ліворуч ОСОБА_4 виїхав на зустрічну смугу руху, не
надавши

дорогу автомобілю ВАЗ-2105, який в цей час знаходився на своїй, зустрічній
для

відповідача, смузі руху в безпосередній близькості від автомобіля під
керуванням

ОСОБА_4.;

-   постановою Авдієвського міського
суду від 18 травня 2006р., якою

кримінальна справа відносно ОСОБА_4. за ст.286 частиною 1 КК України, у
вчиненні

якого вину він визнав повністю, закрита, ОСОБА_4 звільнений від
кримінальної

відповідальності на підставі акту амністії, тобто не з реабілітуючи підстав
(а.с.6) та

матеріалами кримінальної справи №1-П-1/06, а саме:

-  протоколом огляду місця події від
08 червня 2005р., схемою до нього та

фототаблицею, з яких вбачається, що зіткнення сталося на смузі руху
автомобіля ВАЗ-

2105   під
керуванням   ОСОБА_3,   автомобілі
зіткнулися   лівими   передніми

5

частинами (а.с.9-13 кримінальної
справи), а не передньою лівою частиною автомобіля ОСОБА_3 та лівою боковою
автомобіля ОСОБА_4., як зазначає відповідач ОСОБА_4;

· актами
огляду транспортних засобів (а.с.14-15 кримінальної справи);

· додатковими
протоколами огляду місця події від 17 червня 2005р. про час виникнення
небезпеки для кожного з водіїв (а.с.34-35 кримінальної справи);

-   висновком додаткової судової
автотехнічної експертизи №4806/18 від

03 березня 2006р., згідно якої водій ОСОБА_4 повинен був діяти відповідно
до

п.10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору мав
технічну

можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди, його дії знаходилися в

причинному зв'язку з наслідками, які настали; водій ОСОБА_3 повинен був
діяти

відповідно до п.12.3 Правил дорожнього руху, з технічної точки зору не мав
технічної

можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди, його дії не знаходилися
в

причинному зв'язку з наслідками, які настали (а.с.20-23).

Доводи
відповідача ОСОБА_4. про наявність у ДТП
вини водія ОСОБА_3 не доведені.

Матеріалами
справи доведено, що внаслідок ДТП
позивач отримав закритий перелом 4 ребра справа, який за висновком експерта
№28/112 від 13 вересня 2005р. відноситься до тілесних ушкоджень середньої
тяжкості (а.с.24-25).

Згідно довідки
Авдіївської центральної міської лікарні від 05 червня 2006р. з приводу перелому
ребра позивач з 09 червня 2005р. по 06 липня 2005р. знаходився на амбулаторному
лікуванні (а.с.34).

Згідно наданих
суду фіскальних та товарних чеків на придбання лікарських препаратів позивач
ОСОБА_1. в червні 2005р. витратив 113грн. 90коп. (а.с.27).

Оскільки винним
у заподіянні шкоди здоров'ю позивача є відповідач ОСОБА_4, матеріальна шкода у сумі 113грн. 90коп. за вимогами позивача
відповідно до ст.1166, частини 2 ст.1190 ЦК України підлягає стягненню з нього.

Суд першої
інстанції дійшов правильного висновку про те, що внаслідок ушкодження здоров'я
позивачу була заподіяна моральна шкода. Цей висновок суду відповідає вимогам
частини 2 ст.23 ЦК України
та ст.1167 ЦК України.

Визначаючи
розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер та обсяг
фізичних страждань, яких зазнав позивач ОСОБА_1., характер та ступінь тяжкості
завданих йому тілесних ушкоджень, які не потягли тяжкі наслідки, матеріальний
стан відповідача ОСОБА_4. та визначив її в розмірі 1000грн.

Апеляційний суд
вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є
розумним, виваженим та справедливим. З матеріалів справи встановлено, що
відповідач ОСОБА_4 є людиною похилого віку (1940 року народження), мешкає із
своєю дружиною ОСОБА_7, 1944 року народження, основним джерелом їх існування є
пенсія (а.с. 116). Для позивача ОСОБА_1 будь-яких тяжких наслідків внаслідок
ушкодження здоров'я при
ДТП не настало.

Оскільки винним
у заподіянні шкоди здоров'ю, а відповідно і у заподіяння моральної шкоди
позивачу є відповідач ОСОБА_4, моральна шкода за вимогами позивача відповідно
до ст.1167, частини 2 ст.1190 ЦК
України підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4

Доводи
апеляційної скарги про те, що зменшуючи розмір моральної шкоди з 2500грн. до
1000грн., суд не врахував, що шкода позивачу заподіяна злочином, а тому
відповідно до частини 4 ст.1193 ЦК
України не може бути зменшена залежно від матеріального становища
відповідача, є необгрунтованими.

Відповідно до
частини 3 ст.23 ЦК України
розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення
здібностей потерпілого або позбавлення

6

його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з
врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Задовольняючи
позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд відповідно до ст.23 ЦК
України визначив розмір її грошового відшкодування, визначений розмір грошового
відшкодування відповідно до частини 4 ст.1193 ЦК України не зменшував.

Враховуючи
викладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в межах
заявленого позивачем позову про стягнення з відповідача ОСОБА_4. на користь
позивача ОСОБА_8. матеріальної шкоди у сумі 113грн. 90коп. та моральної шкоди у
сумі 1000грн.

Позовні вимоги
до ОСОБА_3 та ВАТ Акціонерна страхова компанія „Енергополіс", які залучені
судом до участі у справі в якості співвідповідачів, позивачем ОСОБА_1не
заявлялися і відповідно до ст.11 ЦПК України суд не може виходити за межі
заявлених позовних вимог і вирішувати питання щодо їх відповідальності.

Відповідно до
частини 5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи
на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Відповідно до
частини 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві
-пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Відповідно до
ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993р. „Про державне
мито" та п.5 розділу XI „Прикінцеві та перехідні положення" ЦПК України із
позовних заяв майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1% ціни
позову, але не менше 3 неоподаткованих мінімумів доходів громадян і не більш
100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; із позовних заяв немайнового
характеру - 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до
п.2 та п.10 „Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення
розгляду цивільних справ", затвердженого постановою Кабінету Міністрів
України від 21 грудня 2005р. №1258, з позовної заяви з розгляду спору майнового
характеру сплачуються витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи в розмірі 30грн.; за апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції
- в розмірі, передбаченому за позовну заяву до суду першої інстанції.

Відповідно до
ст.81 ЦПК України витрати на інформаційно-технічне забезпечення у справах про
відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи, покладаються на сторони після розгляду справи судом.

З матеріалів
справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем сплачені судовий збір у
сумі 8грн. 50коп. з позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, які є немайновими,
та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 7грн.
50коп. (а.с.2-3).

Від сплати
судового збору з позовних вимог про відшкодування матеріальних збитків,
заподіяних злочином, він був звільнений на підставі п.8 ст.4 Декрету Кабінету
Міністрів України „Про державне мито".

Оскільки
апеляційний суд дійшов висновку про ухвалення нового рішення, відповідно до
задоволених вимог позивача з відповідача ОСОБА_4. на користь

7

позивача необхідно присудити судовий збір у сумі 8грн. 50коп.
та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 7грн.
50коп., тобто всього 16грн.

Оскільки позовні
вимоги про відшкодування матеріальної шкоди задоволені, позивача від сплати
судового збору з цих вимог звільнено, судовий збір з цих вимог, який складає
51грн., відповідно до частини 3 ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з
відповідача ОСОБА_4. на користь держави.

Оскільки при
зверненні до суду з позовною заявою позивач витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи сплачував лише в розмірі 7грн. 50коп., а при
зверненні з апеляційною скаргою в розмірі 3грн. 75коп., тобто в неповному
розмірі, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_4. на користь
держави слід стягнути недоплачені суми витрат, а саме, із позовної заяви
-22грн. 50коп. та з апеляційної скарги - 26грн. 25коп., всього 48грн. 75коп.

Керуючись
ст.307, ст.309, ст.314, ст.316 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення
Авдіївського міського суду Донецької області від 13 липня 2007р. скасувати.

Стягнути з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди - 113грн.
90коп., на відшкодування моральної шкоди - 1000грн., судові витрати - 16грн.,
всього 1129 (одна тисяча сто двадцять дев'ять) гривень 90коп.

Стягнути з
ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 51 (п'ятдесят одна) гривня (на
розрахунковий рахунок 0004, одержувач - місцевий бюджет
Ворошиловського району м.Донецька, код бюджетної класифікації 22090100, ЕДРПОУ
- 34686537, банк - ГУ
ДКУ в Донецькій області, МФО
834016).

Стягнути з
ОСОБА_4 на користь держави витрати на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у сумі 48 (сорок вісім) гривень 75коп. (на розрахунковий
рахунок 0001, одержувач - державний бюджет, ЕДРПОУ - 34686537, банк -
ГУ ДКУ в Донецькій області, МФО 834016, код бюджетної класифікації - 22050000).

Рішення набирає законної сили з моменту його
проголошення.

Рішення може
бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.