УХВАЛА

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

29 листопада 2007 року                                                                                     м.  Одеса

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Парапана
В.Ф.,  Панасенкова В.О. при секретарі - Щуровської О.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від
04.09.2007р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною та
визнання права власності,

встановила:

Позивачка
звернулася до суду з позовом про визнання договору міни житла (квартири)
дійсним,  доповнивши свій позов вимогою
про визнання за нею права власності на АДРЕСА_1. При цьому вона стверджувала,  що раніше вона із своїм чоловіком проживали в
квартирі АДРЕСА_2,  що складається з трьох житлових кімнат,  загальною площею 55, 9 кв.м. ,  житловою площею -36, 1 кв.м. . На початку
1999 року її дочка,  відповідачка по
справі,  з сімейних обставин разом з
своїм чоловіком вимушена була змінити місце проживання з виїздом за межі
України. Оскільки вона потребувала у зв'язку з цим грошові кошти,  на сімейній раді було вирішено провести обмін
її,  позивачки,  квартири на квартиру відповідачки.
Заздалегідь домовилися,  що вона,  відповідачка,
приватизує свою квартиру,  після
чого вони поміняють свою квартиру на трикімнатну квартиру відповідачки
загальною площею 71 кв.м.
,  розташовану за адресою: АДРЕСА_1. При цьому
вона,  позивачка,  погодилася на продаж своєї нерухомості до
приватизації,  оскільки дочка і її
чоловік потребували грошей. 18
березня 1999 року
приватний нотаріус Котовського міського нотаріального округу оформив між
нею,  позивачкою,  і покупцем ОСОБА_3 договір купівлі-продажу
квартири по вул.  Л. Толстого і вона,  позивачка,
з чоловіком згодом переїхали на нове місце проживання в квартиру АДРЕСА_1. У квітні 1999 року
відповідачка отримала документи по приватизації житла,  і повідомила,
що тепер квартира належить їм згідно домовленості про обмін. З квітня 1999 року по
теперішній час позивачка проживає і користуються житлом як своїм власним,  утримує квартиру,  оплачуючи всі комунальні платежі. Заперечень
з боку відповідачки з приводу їх мешкання,
користування і володіння квартирою не було. 31 січня 2007 року вона,  позивачка,
зареєструвала місце мешкання за останньою адресою у встановленому
законом порядку з проставлянням відповідної відмітки в паспорті. Дізнавшись про
це,  відповідачка,  в телефонній розмові з нею оголосила про свою
відмову виконати юридичні дії з оформлення права власності на придбану за
договором міни

Головуючий
у першій інстанції- Фабіжевський С. А.             Справа
№22ц-5181/2007р.

Доповідач
- Громік Р.Д.                                                             Категорія
44

квартиру. В зв'язку з цим позивачка вимушена
звернутися до суду. Також вона при цьому вточнила,  що не в квітні 1999 року (як помилково вказано в позовній заяві),  а саме 17
березня   1999 року вона
фактично уклала з  відповідачкою договір
міни  житлових квартир.
Стверджувала,  що саме з січня 2007 року у них з
позивачкою виник спір про житло,  тому
просила поновити їй термін позовної давності.

Представник
відповідачки позов не визнав,
стверджуючи,  що зі слів свого
доручителя певно знає,  що ніякої угоди
міни квартир остання з позивачкою не укладала і домовленості про це взагалі не
було. ОСОБА_2  із своїм чоловіком просто
свого часу переїжджали на постійне місце мешкання до Одеси (зараз вони постійно
мешкають у Португалії і реально найближчим часом відповідачка приїхати не в
змозі) і як дочка,  дозволила позивачці
мешкати в спірній квартирі,  тобто в
АДРЕСА_1,  доки вона не приїде або до
часу свого бажання розпоряджатися житлом.
Але,  в цьому житлі позивачка з
чоловіком не мешкала аж до 2003
року,  доки він особисто за вимогою
позивачки і з дозволу доручителя не віддав першій ключі від квартири. Мешкала
позивачка до 2003 року
разом з чоловіком у с Демівка
Чечельницького р-ну Вінницької області,
де вони купили хату,  мали
господарство,  3 цих підстав
просив суд у позові відмовити,  хоча і не
заперечував проти того,  що спір між
позивачкою та його доручителем виник лише у січні 2007 року.

Рішенням
Котовського міськрайонного суду Одеської області від 04.09.2007р. в задоволені
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було відмовлено.

В
апеляційні скарзі апелянтом ставиться питання про скасування рішення суду в
зв'язку з тим,  що воно постановлено з
порушенням норм процесуального права,
висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи,  неповно були з'ясовані обставини,  що мають значення для справи,  апелянт просить скасувати рішення суду,  та направити справу на новий розгляд.

Дослідивши
матеріали справи,  заслухавши суддю
доповідача,  доводи скарги та заперечення
проти неї,  судова колегія дійшла
висновку,  що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як було
правильно з'ясовано в суді першої інстанції спір між сторонами з приводу права
власності на АДРЕСА_1 виник наприкінці січня 2007 року,  коли відповідачка дізналася,  що позивачка без її дозволу зареєструвалася у
зазначеному житлі,  яке належить на праві
приватної власності відповідачці. Це стверджувалося позивачкою і не
спростовувалося представником відповідачки. Тому у суду першої інстанції були
всі підстави для поновлення позивачці терміну для звертання з позовом до суду.

Крім
того з пояснень самої позивачки та допитаних свідків - ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5,
ОСОБА_6,  ОСОБА_7,  ОСОБА_8,
ОСОБА_9 відповідачка стверджувала,
що міняється квартирами з позивачкою і зі слів позивачки що договір цей
реально був здійснений саме 17
березня 1999 року,  а вже 18
березня 1999 року
відповідачка,  через надані повноваження
дорученням ОСОБА_10,  яка мешкає зараз за
кордоном,  продала її (позивачки)
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3
у нотаріальному порядку та отримала за це кошти.

Суд
першої інстанції правильно визнав,  що ці
ствердження суперечать як самому договору купівлі - продажу від 18 березня 1999 року
посвідченого приватним нотаріусом Котовського нотаріального округу Одеської
області (реєстрова книга №34,  стр. 34,
реєстровий номер 7211)
п. 5 якого
свідчить,  що «Продавець свідчить,  що відчужувана квартира нікому іншому до цього
часу не продана,  не подарована,  в спорі та під забороною (арештом) не
перебуває» (у той самий час,  як за
ствердженнями позивачки днем раніше між нею та відповідачкою вже відбувся
договір міни цієї ж квартири),  та
суперечать вони і дорученню самої ж ОСОБА_1,
виданої нею на ім'я ОСОБА_10 ще 01 липня 1998 року,  при чому з правом розпорядження (відчуження)
квартири. Свідчить цей договір і про те,
що саме позивачка за допомогою ОСОБА_10

продала ОСОБА_3 своє житло,  а не відповідачка. При цьому з моменту
надання доручення позивачкою на ім'я ОСОБА_10,
тобто,  з 01.07.1998 року,  цей документ ОСОБА_1. не скасовувався та не
змінювався. Це дійсно свідчить про те,
що ще в липні 1998 року позивачка мала намір розпорядитися належною їй
квартирою. Ніякого доказу що цей продаж був здійснений на користь
відповідачки,  суду не було надано. При
цьому суд першої інстанції правильно врахував пояснення як свідків ОСОБА_4
,  ОСОБА_3 та власні пояснення самої
позивачки про те,  що вперше мова про
обмін квартирами між сторонами виникла лише весною 1999року.

За
договором міни,   ст.  241
ЦК України в редакції Закону України 1963
року,  між сторонами провадиться
обмін одного майна на інше. Кожний з тих,
хто бере участь у міні,
вважається продавцем того майна,
яке він дає в обмін,  і покупцем
майна,  яке він одержує. Таким чином одна
із сторін зобов'язана надати іншій стороні у власність одне майно і отримати у
свою чергу у власність майно противної сторони.

При
розгляді справи судом першої інстанції не було встановлено та суду не надано
жодного об'єктивного доказу про те,  чи
надала відповідачка у власність позивачки свою квартиру,  чи отримала відповідачка,  у свою чергу квартиру позивачки.

На думку
колегії суддів,  перевіз власного майка
позивачкою зі своєї квартири весною 1999
року,  ще не свідчить про укладання
нею договору міни житла з відповідачкою.

Також
судом першої інстанції було з'ясовано,
що на той час позивачка разом з чоловіком мали хату в с Демівка
Вінницької області,  більшість власного
майна позивачкою вивезено у с.  М.  Фонтан
Котовського району Одеської області до сина,
ОСОБА_4  (крім телевізора та
ліжка,  які позивачка перевезла у
квартиру відповідачки). Ніхто із свідків та сторін не стверджував,  що відповідачка перевозила свої речі та майно
у колишню квартиру позивачки та мешкала там будь-який час,  отримувала ключі від цієї квартири,  отримала гроші за квартиру позивачки чи від
ОСОБА_10 чи від ОСОБА_3 та в якій сумі.

Враховує
судова колегія і те,  що представником
відповідачки стверджувалося,  що ключі
від спірного житла позивачкою отримано за власною вимогою її самої та на
проханні відповідачки лише у 2003 році. Ця обставина не спростовувалася самою
позивачкою ні в суді першої інстанції,
ні в суді апеляційної інстанції,
тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку,  що до цього часу у користуванні спірною
квартирою у позивачки потреби не було і вона дійсно мешкала в с Демівка
Вінницької області разом з чоловіком.

Оцінивши
все вищевказане,  у його сукупності,  суд першої інстанції дійшов до правильного
висновку пре те,  що за таких обставин
вважати,  що між сторонами по справі
укладався договір міни квартир підстав не має,
чому у задоволенні позову слід відмовити.

Судова
колегія критично ставиться до стверджень апелянта в суді апеляційної інстанції
про те,  що вона не знала про продаж
своєї квартири ОСОБА_10,  довіреності на
продаж квартири якій вона не давала. Так,
і в своїй позовній заяві,  і в
своїх поясненнях в суді першої інстанції,
позивачка постійно вказувала,  що
„18.03.1999р. приватний нотаріус Котовського нотаріального округу оформив між
мною та покупцем ОСОБА_3 договір купівлі - продажу квартири по вул. . Л. Толстого" а.с.  2,  50. А саме згідно цього договору
ОСОБА_10,  діючи від імені позивачки
продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2.

Також
колегія суддів вважає необгрунтованими посилання апелянта на те,  що суд не притягнув до участі у справі її
чоловіка,  якій також був учасником міни,  так як,
сама позивачка в своїй позовній заяві не вказала його як учасника
процесу,  клопотань про його залучення до
справи як позивача не заявляла,  він був
допитаний по справі як свідок за її клопотанням.  В матеріалах справи відсутні будь які докази
того,  що ОСОБА_3,  чоловік позивачки,  також був співвласником однієї із спірних
квартир та учасником договору міни.

Розглядаючи
спір,  судова колегія вважає,  що районний суд повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі,  надані
сторонами докази,  правильно визначив
юридичну

природу спірних правовідносин і закон,  який їх регулює.

Апелянт
не надав суду апеляційної інстанції будь яких достовірних доказів по суті
доводів своєї апеляційної скарги,  тому
судова колегія не приймає їх до уваги,
вважає надуманими,  такими,  що не мають правового значення для даного
спору.

З огляду
на вищевказані обставини,  судова колегія
вважає,  що суд першої інстанції порушень
матеріального і процесуального права при вирішені даної справи не
допустив,  а приведені в апеляційній
скарзі доводи,  правильність висновків
суду не спростовують.

За таких
обставин,  судова колегія не вбачає
підстав для скасування оскарженого рішення.

Керуючись  ст. . 303-304,
307 ч.1 п.1,  308,
313-315,  317,  319,
324,  325 ЦПК
України,  судова колегія,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Котовського міськрайонного суду Одеської області від 04.09.2007р. за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною та визнання права власності - залишити без
змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення,  але може бути оскаржена до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.