АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
9 кв-776 2007 р.                                                 Головуючий
40                                                                          Фурдилов
апеляційній Інстанції Попруга С. В. Доповідач        в
касаційній інстанції Магда Л.Ф.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня
2007 р.                                                                                                          м.  Черкаси

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Черкаської області у складі:

головуючого                                                                         Вініченка
Б.Б.

суддів                                                                                     ЮвшинаВ.І.

Качана О.В.
Бородійчука В.Г. Магди Л.Ф.

розглянувши
у судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30 січня 2006 р.
та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 6 квітня 2006 р. по справі за
позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,  вивчивши матеріали справи,

встановила:

ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди. В
позовній заяві вказував,  що 16 листопада
2001 р. відповідач у стані алкогольного сп'яніння,  керуючи автомобілем «Нісан»,  рухаючись по вул.  Київській у м.  Охтирка в напрямку від центра міста до
об'їзної дороги,  по лівому ряду (лівій
смузі),  ігноруючи Правила дорожнього
руху,  здійснив поворот праворуч для
заїзду у двір будинку № 124,  при цьому
не пропустив автомобіль «АУДІ А6» під його керуванням,  який рухався по ходу руху по правій смузі.

Внаслідок
неправомірних дій відповідача сталося зіткнення транспортних засобів і його
автомобілю було заподіяно технічних ушкоджень,
чим заподіяно

значної
матеріальної і моральної шкоди. Загальна сума матеріальної шкоди складає 8315
грн. 89 коп.,  моральну шкоду позивач
визначив у 3000 грн.,  які й просив суд
стягнути з відповідача.

Рішенням
Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30 січня 2006 p.,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської
області від 6 квітня 2006 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково,
стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 5475 грн. 90 коп. на відшкодування
матеріальної шкоди та судових витрат по справі і 300 грн. на відшкодування
моральної шкоди.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1
посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,  в
зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в
задоволенні його вимог і скасування ухвали апеляційного суду в повному об'ємі
та просить ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Колегія
суддів вважає,  що касаційна скарга
підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно
до  ст.
213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.  Однак рішення суду в даній справі вимогам
закону не відповідає.

Вирішуючи
спір сторін про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,  що виникла внаслідок зіткнення двох
транспортних засобів,  суд невірно
застосував норми матеріального права,  а
саме  ст.
450 ЦК України (1963 p.),  яка передбачає
підстави відповідальності за шкоду,
заподіяну джерелом підвищеної небезпеки.

У разі
виникнення шкоди в результаті взаємодії джерел підвищеної небезпеки між собою
питання про відповідальність за шкоду,
заподіяну зазначеним джерелам кожного з їх володільців перед іншим з
них,  вирішується за правилами  ст.
440 названого Кодексу (роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у п.3
Постанови від 27 березня 1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ
за позовами про відшкодування шкоди»).

Апеляційний
суд,  перевіряючи правильність
застосування судом першої інстанції норм матеріального права,  вказав в ухвалі,  що висновок суду ґрунтується на положеннях  ст.
440 ЦК України,  що не відповідає
дійсності,  оскільки суд при вирішенні
спору керувався  ст.  450 ЦК України.

Згідно з
ч. 2 п. 4 вказаної вище Постанови Пленуму ВСУ володільцем джерела підвищеної
небезпеки є юридична особа або громадянин,
що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права
власності,  повного

з

господарського
відання,  оперативного управління або з
інших підстав (договору оренди,
довіреності тощо).

Проте,  в матеріалах справи відсутні докази про
те,  що відповідач ОСОБА_2 керував
автомобілем «Нісан» під час дорожньо-транспортної пригоди на законних
підставах. З повідомлень органів ДАІ,  що
містяться в матеріалах справи,
вбачається,  що транспортного
засобу за ним не зареєстровано. З протоколу судового засідання Охтирського
міськрайонного суду від 27 січня 2006 р. видно,
що відповідач посилався на наявність у нього генерального доручення на
керування автомобілем «Нісан»,  однак
таке доручення суд не витребував і в матеріалах справи воно відсутнє.

В порушення вимог  ст.  33 ЦПК України,  суд не притягнув до участі у справі власника
автомобіля «Нісан»,  незважаючи на
те,  що позивачем двічі протягом розгляду
справи в письмовій формі заявлялись такі клопотання (а.с.  34,
1120).

Між
тим,  від встановлення особи,  яка на час виникнення дорожньо-транспортної
пригоди являлася володільцем джерела підвищеної небезпеки залежать наслідки
цивільно-правової відповідальності сторін у справі.

Задовольняючи
вимоги ОСОБА_1 частково,  суд,  і з цим погодився апеляційний суд,  виходив з того,  що водії обох транспортних засобів,  учасників дорожньо-транспортної пригоди,  порушили Правила дорожнього руху і ці
порушення знаходяться в причинному зв'язку з наслідками ДТП,  вина кожного з водіїв складає 50% і 50%.

Проте такий
висновок суду не ґрунтується на зібраних у справі доказах.

Так,  з висновку автотехнічної і
транспортно-трасологічної експертизи від 16 грудня 2005 p.,
проведеної експертом Харківського науково-дослідного
інституту судових експертиз,
вбачається,  що дії водія ОСОБА_2
не відповідали вимогам п. п. 10.1 10.4 Правил дорожнього руху і знаходилися у
причинному зв'язку з виникненням ДТП.
Встановити чи маються в діях водія ОСОБА_1
невідповідності вимогам Правил дорожнього руху,  що знаходяться в причинному зв'язку з виникненням
ДТП,  як зазначив експерт,
не уявляється можливим.

Однак,  суд вказаний висновок експертизи до уваги не
взяв,  хоча проведення зазначеної третьої
експертизи викликалося необхідністю усунення протиріч,  які містилися у висновках двох попередніх
експертиз,  і не мотивував в рішенні чому
не приймає його як доказ у справі,  чим
порушив вимоги  ст.  212 ЦПК України,  якою встановлено порядок оцінки судом доказів
щодо їх належності,  допустимості,  достовірності,  а також достатності і взаємозв'язку з іншими
доками у справі.

З
матеріалів справи,  пояснень сторін
вбачається,  що відповідач ОСОБА_2 судом був притягнутий
до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у
нетверезому стані і порушення Правил дорожнього руху,  проте в матеріалах справи відсутні будь-які
докази з цього приводу. Запис в протоколі судового засідання про дослідження
матеріалів адміністративної справи не конкретизований,  в ньому не зазначено які докази
досліджувались та їх зміст,  немає
аналізу цих доказів і в рішенні суду.

Допущені
судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального
законодавства залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції,  тому скасуванню підлягає й ухвала
апеляційного суду.

Таким
чином,  судами при вирішенні справи допущені
порушення норм матеріального та процесуального права,  що не можуть бути усунуті касаційним
судом,  а тому рішення судів першої та
апеляційної інстанції підлягають скасуванню з підстав,  передбачених
ст.  338 ЦПК України.

Керуючись  ст.   ст.
336,  338 ЦПК України колегія
суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення
Охтирського міськрайонного суду Сумської області від ЗО січня 2006 р. та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від 6 квітня 2006 р. скасувати,  справу скерувати на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.