АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа -№
Головуючий в 1 інстанції - Бусленко В.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопаду
2007 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської
області в складі :

головуючого -
Кравченко Н.В.,

суддів - Борисова Є.А.,  Пригорнєвої Л.І.

за участю секретаря - Годунової К.В. розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за апеляційною скаргою ДП " Донецька
залізниця" в особі Дебальцевської дирекції залізничних перевезень на
рішення Свердловського міського суду Луганської області від 16 серпня 2007 року
за позовом ОСОБА_1 до ДП " Донецька залізниця" про визнання наказу
недійсним,  поновлення на роботі,  стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,  та моральної
шкоди,  -

встановила:

У січні 2007 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до відповідача ДП " Донецька
залізниця",  в якому послалася,  що вона з 1984 року знаходилася з
відповідачем у трудових відносинах,
працювала на різних посадах,  а
починаючи з 1998 року,  на посаді
начальника станції " Красна Могила". Наказом начальника
Дебальцевської дирекції залізничних перевезень відповідача від 22 грудня 2006
року за № 244/ДН-5-ОС з нею було розірвано трудовий договір з 22 грудня 2006
року на підставі ст.. 40 п.3
КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків,  покладених трудовим договором. Позивачка
вважає звільнення незаконним,  оскільки
вона завжди сумлінно відносилася до виконання своїх обов'язків,  має заохочення з боку керівництва,  нагороджувалася почесними грамотами,  преміями. З попередніми чотирма наказами про
притягнення її до дисциплінарної відповідальності,  які стали приводом до висновку про
систематичне невиконання нею трудових обов'язків,  вона в установленому порядку ознайомлена не
була,  про їх існування не знала,  за винятком одного наказу тільки від 4 грудня
2006 року. З цими наказами про притягнення її до дисциплінарної
відповідальності вона не згодна,  оскільки
вказані в цих наказах недоліки мають об'єктивні причини,  які від неї не залежать,  та частина їх не входить до її трудових
обов'язків. Що стосується посилання у наказі про її звільнення,  про відмову у прийнятті на роботу та
укладенні трудового договору з гр.. ОСОБА_2,
порушення трудового законодавства про ведення трудових книжок,  не ознайомлення робітників з Правилами
внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором,  то вважає,
що нею вказаних порушень не допущено,
до її обов'язків не входить ведення трудових книжок,  з Правилами внутрішнього трудового розпорядку
та колективним договором всі робітники ознайомлені,  про що є їх підписи,  причиною відмови у прийнятті на роботу було
те,  що вона ще раніше підписала таку
заяву про згоду на прийняття на роботу іншій особі. Таким чином,  вона вважає,
що підстав для розірвання трудового договору з нею не було. Крім
того,  профспілковий комітет не дав згоди
на її звільнення. Тому позивачка просить поновити її на роботі на вказаній
посаді,  визнати недійсним наказ про її
звільнення,  стягнути середній заробіток
за час вимушеного прогулу. Крім того,
посилається,  що вказаним незаконним
звільненням,  їй заподіяно глибоку
моральну травму,  що призвело по
погіршення її самопочуття,  тому вона просить
також стягнути у відшкодування моральної шкоди 10000 гр.

Рішенням Свердловського міського суду Луганської області від 16 серпня 2007
року позовні вимоги позивачки задоволено.

Суд визнав недійсним наказ 22 грудня 2006 року за N° 244/ДН-5-ОС про
розірвання з ОСОБА_1 трудового договору з 22 грудня 2006 року на підставі ст.. 40 п.3 КЗпП
України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків,  покладених трудовим договором.

Поновив ОСОБА_1 на
роботі на посаді начальника
станції " Красна
Могила" Дебальцевської дирекції залізничних перевезень ДП "
Донецька залізниця".

Стягнув з Державного підприємства " Донецька залізниця" на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 14996, 91
коп. та моральну шкоду в розмірі 10000 гр. а також судові витрати.

Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного
виконання.

В апеляційній скарзі відповідач з рішенням суду не згоден,  вважає його таким,  що не відповідає вимогам закону,  просить його скасувати,  та відмовити позивачці у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача,  дослідивши
надані докази,  перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої інстанції,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія приходить до наступного.

Судом встановлено,  що позивачка з
1984 року знаходилася з відповідачем у трудових відносинах,  працювала на різних посадах,  а починаючи з 1998 року,  працювала на посаді начальника станції "
Красна Могила". Наказом начальника Дебальцевської дирекції залізничних
перевезень відповідача від 22 грудня 2006 року за № 244/ДН-5-ОС з нею було
розірвано трудовий договір з 22 грудня 2006 року на підставі ст.. 40 п.3 КЗпП
України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків,  покладених трудовим договором.

Згідно зі ст.. 40 п.3
КЗпП України трудовий договір,  укладений
на невизначений строк,  може бути
розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним орган) у разі
систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків,  покладених на нього трудовим договором або
правилами внутрішнього трудового розпорядку ,
якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи
громадського стягнення.

Як встановлено судом,  та це
вбачається з наказу про звільнення позивачки,
причиною висновку відповідача про систематичне невиконання позивачкою
своїх службових обов'язків та звільнення з вказаних підстав було те. що
позивачка відмовила у прийнятті на роботу та укладенні трудового договору з
гр.. ОСОБА_2,  крім того порушувала
трудове законодавство про ведення трудових книжок,  не ознайомила робітників з Правилами
внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором.,  а також раніше чотири рази притягувалася до
дисциплінарної відповідальності за невиконання своїх службових обов'язків
протягом року.

Суд правильно дійшов висновку,  що у
даному випадку відсутні ознаки систематичного невиконання позивачкою своїх
службових обов'язків.

Судом встановлено,  що на момент
видання наказу про звільнення позивачки,
відповідачем було видано чотири накази про притягнення позивачки до
дисциплінарної відповідальності з мотивуванням виявлення окремих недоліків у
виконанні нею службових обов'язків,
однак судом встановлено,  що
вказані в цих наказах недоліки мають об'єктивні причини,  які від неї не залежать,  а частина їх не входить до її трудових
обов'язків. Крім того,  позивачка в
установленому Типовими Правилами внутрішнього трудового розпорядку порядку та
строки з цими наказами ознайомлена не була,
тому ці накази про накладення дисциплінарних стягнень юридичної сили не
мають.

Таким чином,  у відповідача не було
підстав при виникненні конфліктної ситуації з приводу невиконання позивачкою
наказу про прийом на роботу гр.. ОСОБА_2,
приймати до уваги вказані дисциплінарні стягнення,  та враховувати їх,  як систематичне невиконання своїх службових
обов'язків.

Крім того,  у відповідності зі ст.. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з ініціативі власника або уповноваженого ним
органу може провадитися лише з попередньої згоди профспілкового комітету.

Судом встановлено,  що профспілковий
комітет згоди на звільнення позивачки не дав. відмову у дачі такої згоди
належним чином відмотивовано.

Таким чином,  суд дійшов правильного
висновку про те,  що звільнення позивачки
проведено з порушенням вимог закону,  а
тому дійшов правильного висновку про необхідність визнання наказу про
звільнення позивачки недійсним,
поновлення її у зв'язку з цим на роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Розрахунок розміру визначеного судом середнього заробітку за час вимушеного
прогулу відповідачем фактично не оспорюється,
він тільки не згоден з періодом вимушеного прогулу,  вважаючи,
що суд безпідставно включив у цей період тривалий час розгляду справи
судом,  оскільки вини відповідача у
затримці розгляду справи не було. Однак ці заперечення юридичного значення не
мають,  оскільки часом вимушеного прогулу
вважається час з моменту незаконного звільнення до моменту постановления судом рішення
про поновлення на роботі,  при цьому
законом не передбачено можливість скорочення часу вимушеного прогулу у зв'язку
з тривалістю розгляду "справи судом,
встановлення наявності вини відповідача у тривалому розгляді справи
судом не вимагається.

Разом з тим,  вирішуючи питання про
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,  суд помилково послався на ст.. 117 КЗпП
України,  оскільки ця норма права вказані
правовідносини не регулює.

Правильним буде застосування у цій частині ст.. 235 КЗпП України,
яка передбачає,  що суд вирішуючи
питання про поновлення на роботі,  одночасно
вирішує питання про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного
прогулу. Тому посилання суду на ст..
117 КЗпП України підлягає виключенню з рішення суду.

В цій частині
рішення суду    відповідає вимогам закону
та обставинам справи.

Що стосується рішення суду в частині стягнення моральної шкоди з
відповідача на користь позивачки,  то в
цій частині судова колегія вважає,  що
суд дійшов правильних висновків про необхідність стягнення такої шкоди,  однак суд помилково послався на ст.. 1167 ЦК України,  як на підставу такого стягнення.

Відшкодування моральної шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок порушення його трудових прав,  регулюється ст.. 237-1 КЗпП України,
і у даному випадку підставою стягнення моральної шкоди на користь
позивачки є саме ст.. 237-1
КзпП України,  а тому посилання суду на ст.. 1167 ЦК України підлягає
виключенню з рішення суду.

Крім того,  суд визначив розмір
моральної шкоди,  яка належить стягненню
з відповідача без достатнього врахування обставин справи,  наслідків ,
які настали,  розумності,  справедливості та виваженості,  що потягло завищення цього розміру.

Тому сума моральної шкоди підлягає зменшенню,  а рішення суду першої інстанції зміні у цій
частині.

Керуючись ст.. 303.307,
309, 313, 314, 316 ЦПК України,  судова
колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Луганської
області,  -

Вирішила :

Апеляційну скаргу ДП " Донецька залізниця" в особі Дебальиевської
дирекції залізничних перевезень-задовольнити частково.

Рішення Свердловського міського суду Луганської області від 16 серпня 2007
року за позовом ОСОБА_1 до ДП
" Донецька залізниця" про визнання наказу недійсним,  поновлення на роботі,  стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди - змінити.

Зменшити розмір моральної шкоди стягнутої з ДП " Донецька
залізниця" на користь ОСОБА_1 до 1000
( однієї тисячі) гр..

Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на ст.. 1 17 КЗпП
України та ст.. 1167 ЦК України.

В іншій частині
рішення суду залишити без зміни.

Це рішення апеляційного суду набирає чинності негайно,  та може бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців після його
проголошення.