АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

29
листопада 2007 року                                                                                            м.
Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого:
Парапана В.Ф.

Суддів:
Панасенкова В.О., Громіка Р.Д.

При секретарі: Яні Н.П., розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 2 серпня
2007 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі - продажу частково недійсним, визнання права власності та
поділ майна ,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2006р. ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до відповідачів про
визнання недійсним в частині покупця нотаріально-посвідченого договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 18 квітня 2002р. між ОСОБА_5 та
ОСОБА_2, про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири та
стягнення компенсації в розмірі 29900 грн.

Позивачка зазначала, що з 8 липня 2000р. по 10 вересня 2004р. вона
перебувала з ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу 18 квітня 2002р.
ними була придбана у ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_1 за 8000 доларів СІЛА. З цієї
суми 4000 доларів США їм
передав батько позивачки, 600 доларів США
вона позичила у ОСОБА_6, а решту грошей мав ОСОБА_1 Після вселення в
квартиру з липня 2002р. по грудень 2002р. вони разом із чоловіком проводили
ремонт квартири, на проведення якого вона також позичила 4000 доларів США.

Оформленням договору купівлі - продажу та його реєстрацією займався
ОСОБА_1, якому вона повністю довіряла і лише в липні 2003р., коли вона
висловила своє бажання розірвати шлюб та провести поділ майна, дізналася, що
спірна квартира належить матері чоловіка - ОСОБА_2

Оскільки квартира фактично була придбана подружжям для себе та на їх
спільні кошти, які ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_5, позивачка вважала, що спірна
квартира є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу.

Також в період шлюбу подружжям було придбано:
радіотелефон «Panasonic" 2003р. вартістю 1000
грн.; комп'ютер «LG» з рідкокристалічним монітором 2003р. вартістю 4500
грн.; телевізор «Sony" KV-29FQ75k 2003р. вартістю 8000 грн.; DVD
програвач «XORO» 2003р. вартістю 1000 грн.; м'які меблі 2003р.вартістю
2500 грн.; поличка для телевізора 2003р. вартістю 800 грн.; відеокамера «Panasonic"
2000р. вартістю 2500 грн.; автомобіль «Toyota Carina»
держномер 81401 OK , 1993р.в. (придбано в 2004р.), вартістю 42000 грн., а
всього на суму 62300 грн. З вказаного майна у неї залишилося лише відеокамера
вартістю 2500 грн., а решта майна вивезена відповідачем. Тому вона просила
стягнути з відповідача на

Справа №
22ц-4445/07

Головуючий
у 1 інстанції Андрухів В.В.                                         Категорія
ЦПК:44

Доповідач: суддя
- Парапан В.Ф.

її користь половину майна в сумі 29900 грн.

Відповідачі
позов не визнали, вважаючи його необгрунтованим.

Рішенням суду
від 2 серпня 2007р. позов задоволено.

У апеляційній скарзі представник відповідачів просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляція підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов
висновку, що спірна квартира, автомобіль та інше майно, перелічене у позовній
заяві, придбано ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в період шлюбу та за їх спільні кошти.
Згідно зі ст. 60 СК України це майно є об'єктом спільної сумісної власності
подружжя та підлягає поділу між ними, а тому укладений 18.04.2002р. договір
купівлі-продажу зазначеної вище квартири в частині покупця на підставі ч.2 ст.
58 ЦК УРСР є удаваною угодою.

Проте з такими
висновками погодитись не можна.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в
період з 8 липня 2000р. по 10 вересня 2004р. перебували в зареєстрованому
шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюбні стосунки вони фактично припинили у липні 2003р., що
підтверджується поясненнями ОСОБА_1, розпискою позивачки від 5.07.2004р.
(а/с115), її позовних заяв від 5.10.2004р.та від 10.03.2006р., позовної заява
ОСОБА_1 про розірвання шлюбу від серпня 2004р. та рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 10.09.2004р. (а/сІЗ).

Факт припинення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 шлюбних стосунків в липні 2003р.,
останньою заперечується. Ці її заперечення колегія суддів вважає навмисними,
які мають мету одержати у власність спірний автомобіль.

В 2004р. в зв'язку з припиненням шлюбних відносин все майно, яке було їх
сумісною власністю, вони поділили добровільно.

Згідно з цієї домовленості до ОСОБА_4 перейшло у
власність: пральна машина; м'який куточок; кухонний комбайн; посуд; кошик для
білизни; відеокамера «Panasonic" та інше майно.
Частку цього майна ОСОБА_4 в 2004р. вивезла. До ОСОБА_1 перейшло у власність:
комп'ютер «LG» з рідкокристалічним монітором; поличка для телевізора;
радіотелефон «Panasonic"Ta інше майно.

Наведене підтверджується розпискою від 07.4004р., поясненнями сторін в суді
першої інстанції та показаннями свідка ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_8 в суді першої інстанції пояснив, що він на прохання свого
знайомого ОСОБА_1 прийшов до нього на квартиру і побачив, як позивачка в
коробках та пакетах вивозила речі, але які саме не бачив, окрім телевізора та
пральної машини. Хто написав текст розписки він не бачив, але її підписав на
прохання ОСОБА_1

Однак показання цього свідка, як і пояснення деяких інших
учасників процесу, що викладені в рішенні суду, частково не відповідають носію
інформації, на якому здійснювався технічний запис судового засідання.

Зазначені вище обставини, надані докази у їх сукупності та дії сторін,
дозволяють колегії суддів дійти висновку, що усе майно, придбане ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 в період шлюбу вони влітку 2004р. добровільно поділили між собою.

Що стосується
спірної квартири та автомобілю, то це майно відповідно до наданих сторонами
доказів, яких суд першої інстанції не дослідив в повному обсязі, а частину яким
дав невірну оцінку, належить на праві власності ОСОБА_2, яке нею придбано за її
гроші та за договорами купівлі-продажу.

Відповідно до ст.
ст. 41, 42, 48 ЦК УРСР цивільно-правова
угода є
дійсною, тобто такою, що має юридичну силу, якщо вона за формою, змістом,
складом сторін відповідає вимогам закону.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 18
квітня 2002 року уклали договір купівлі-продажу, посвідчений в нотаріальній
конторі, згідно якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1, яка
в цілому складається з двох кімнат, загальною площею 35,3 кв.м., в тому числі
житловою площею-30,4 кв.м. Цей договір купівлі-продажу ОСОБА_2 10.05.2002р.
зареєструвала у встановленому законом порядку.

У п.2 зазначеного договору вказано, що продаж квартири вчинено за 4460
грн., які продавець одержав від покупця повністю до підписання договору.

Проте з пояснень сторін та свідка ОСОБА_5 видно, що продаж квартири
фактично був здійснений за 8000 доларів США.

Це підтверджується також і письмовою розпискою від 18.04.2002р., підписаною
ОСОБА_2 та ОСОБА_5, згідно з якою ОСОБА_2 оплатила вартість квартири, а ОСОБА_5
одержала від ОСОБА_2 7500 доларів США. Суму в розмірі 500 доларів США ОСОБА_2
зобов'язалася сплатити після виписки ОСОБА_5 зі спірної квартири.

На порушення ст.ст.10, 212 ЦПК України, суд, незважаючи на клопотання
відповідачів, вищезазначені документи не витребував, не долучив їх до
матеріалів справи та не дослідив їх, внаслідок чого без достатніх підстав
поклав в основу свого висновку фактично лише одні показання свідка ОСОБА_5 про
те, що покупцем спірної квартири є ОСОБА_1

Між тим, згідно заяви ОСОБА_5 від 22.11.2004р., яку вона подала на адресу
суду, ОСОБА_5 не була згодна з позовом ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу спірної квартири, так як цей договір був укладений на законних
підставах і не має підстав для його розірвання.

В судовому засіданні від 18.07.2007р. ОСОБА_5 дала дещо інші пояснення про
обставини продажу квартири. За її словами про купівлю-продаж квартири вона
домовлялася з ОСОБА_1 і він же через Ощадбанк розрахувався з нею грошима.

До таких непослідовних свідчень ОСОБА_5, які суперечать
одне одному, колегія суддів відноситься критично та вважає, що суд першої
інстанції безпідставно поклав в основу свого висновку показання цього свідка.

Як можна зробити висновок, місцевий суд, не маючи жодного
письмового доказу, лише на підставі пояснень позивачки та показань свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вважав встановленим, що за позичені ОСОБА_4
гроші та за інші, які були у подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 була придбана спірна
квартира та автомобіль.

Заперечуючи проти факту позики грошей, ОСОБА_1 пояснював, що письмові
розписки ОСОБА_4 від 10.04.2002р. та від 21.08.2002р. виникли через те, що
позивачка почала претендувати на майно матері. Раніше він про це нічого не
знав. Вказував, що його мати за свої кошти купила квартиру та автомобіль.

У розписках на а/с 14 відсутні будь-які свідчення про те, що ОСОБА_1 дав
згоду на укладення договору позики, як це вимагає ст. 23 КпШС України.

Районний суд на підставі того, що автомобіль «Toyota Carina"
був придбаний в період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та з використанням коштів,
отриманих від продажу автомобіля Хонда,
який, за показаннями свідка ОСОБА_12, батько позивачки -ОСОБА_9 подарував
на весілля своїй дочці та зятю, визнав, що спірний автомобіль входить до
переліку майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає
розподілу.

Між тим матеріалами справи встановлено, що власником цього автомобілю є
ОСОБА_2, яка його придбала у січні 2004р., тобто в період коли ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 вже фактично припинили подружні стосунки.

Відповідно до
ст. 44 ЦК УРСР угоди
громадян між собою на суму, що перевищує 100 руб., за виключенням угод, зазначених в ст. 43 цього Кодексу,
повинні укладатися у письмовій формі.

Згідно зі ст.
46 ЦК УРСР недодержання
передбаченої законом форми угоди виключає можливість доказування сторонами
наявності угоди показаннями свідків.

На порушення зазначених вимог закону, суд, не маючи
письмових доказів, на підставі показань свідків ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, визнав,
що ОСОБА_9 в 2000р. подарував ОСОБА_4 та ОСОБА_1 автомобіль Хонда, а в 2002р. він же
передав їм на покупку квартири 4000 доларів США.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 на порушення її
обов'язку, передбаченого ст. 10 ЦПК України, щодо доведення підстав свого
позову, не довела тих обставин, що позичені гроші вона передала на потреби
сім'ї , що саме ці гроші стали спільним майном подружжя, що ОСОБА_1 знав про ці
борги та що останній передав гроші продавцю спірної квартири.

її ж доводи про те, що вона та чоловік провели ремонтні роботи в спірній
квартирі не доводять того, що ОСОБА_4 набула право власності на неї.

ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 перебували в шлюбі близько 3-х років.

Не спростовані судом пояснення ОСОБА_1 про те, що про письмові боргові
розписки дружини йому стало відомо лише після пред'явлення позову про поділ
майна подружжя.

Наявний договір купівлі-продажу спірної квартири в період
шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 безспірно не підтверджує, що ця квартира була придбана
за гроші подружжя та що покупцем квартири був ОСОБА_1

У районного суду не було підстав вважати, що згадана угода за правилами ч.2
ст. 58 ЦК УРСР є
недійсною, що автомобіль «Toyota
Carina» є
об'єктом спільної сумісної власності подружжя та що позивачка має право на
компенсацію.

Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦК
УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

Як видно з пояснень ОСОБА_5, коли в кабінеті нотаріуса
оформлялася угода їй було всеодно, хто є покупцем квартири.

За словами ж
ОСОБА_2 вона придбала квартиру для себе та за свої гроші.

Отже, навіть цими доказами встановлено, що зовнішнє волевиявлення сторін
узгоджується з їх внутрішньою волею, тому підстав для визнання цієї угоди
недійсною у суду не було.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, з підстав наведених вище.

Тому рішення суду на підставі п.п.1,2,3,4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про відмову у позові..

Згідно із ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні
позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без
розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим
рішенням законної сили. Оскільки рішення апеляційного суду вступає в законну
силу з моменту проголошення, то вжиті місцевим судом заходи забезпечення позову
у справі необхідно скасувати.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 п.п.1,2,3,4, 313-314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 2 серпня
2007 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4
до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу частково
недійсним, визнання права власності та поділ майна - відмовити.

Скасувати
накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2007р. арешт
квартири АДРЕСА_1 та на автомобіль «Toyota Carina»,
державний номер НОМЕР_1, що належать ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Територіального управління
державної судової адміністрації в Одеській області витрати на ІТЗ розгляду
судової справи в сумі 30 грн.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання
законної сили до суду касаційної інстанції.