Справа № 22-ц-1502 2007р.                  Головуючий у 1-й
інстанції Роступицький  М. А.
Категорія 32                                             Суддя-доповідач                         Смирнова Т.В.
РІШЕННЯ

іменем України

06
грудня 2007 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного
суду Сумської області у складі:

головуючого -
Смирнової Т.В.

суддів- Ільченко
О.Ю.,  Ведмедь Н.І.

з участю
секретаря судового засідання - Назарової О.М.

та осіб,  які беруть участь у справі - ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2,
та їх

представників

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу

за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Липоводолинського районного суду від 26
липня 2007 року

та за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Липоводолинського районного
суду від 18 жовтня 2007 року

у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зняття її з реєстраційного обліку,  зобов'язання не чинити перешкод у
користуванні домоволодінням та визнання такою,
що втратила право користування жилим приміщенням,  -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_23вернувся
до суду з вищезазначеним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим,  що
перебував з відповідачкою в шлюбі з 27 серпня 1983 року по 30 листопада 1994
року. До укладення шлюбу позивачем було придбано будинок в АДРЕСА_1.

Після
розірвання шлюбу за мировою угодою між сторонами за відповідачкою визнано право
проживати в будинку,  а позивач залишився
власником всього будинку. Відповідачка та діти позивача зареєстровані в
будинку.

Позивач
зазначає,  що відповідачка понад півтора
роки не проживає в його будинку,  але
створює йому як власнику перешкоди у користуванні будинком,  влаштовує скандали,  коли він туди приходить. Вважає,  що відповідачка не підтримує будинок та надвірні
будівлі у належному стані,  вони
руйнуються. Ключів від будинку він не має,
крім того,  в будинку без згоди
власника проживає мати відповідачки,  в
зв'язку з чим позивач позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися
своєю власністю,  а тому просив суд зняти
відповідачку з реєстрації,  зобов'язати
її не чинити перешкод у користуванні будинком та визнати такою,  що втратила право користування жилим
приміщенням.

Рішенням
Липоводолинського районного суду від 26 липня 2007 року позов задоволено.

Зобов'язано
ОСОБА_1  не чинити перешкод ОСОБА_2 у
здійсненні його права володіння,
користування та розпорядження домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано
ОСОБА_1  знятися з реєстраційного обліку
за вказаною адресою.

Стягнуто
з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 судовий
збір та витрати на ІТЗ.

Справа
за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_1
надійшла до апеляційного суду,
однак ухвалою апеляційного суду Сумської області від 25 вересня 2007
року справа була знята з апеляційного розгляду та повернута суду першої
інстанції для постановления додаткового рішення в частині невирішеної позовної
вимоги позивача про визнання відповідачки такою,  що втратила право користування жилим
приміщенням в спірному будинку.

Додатковим
рішенням Липоводолинського районного суду від 18 жовтня 2007 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2 в частині визнання ОСОБА_1  такою,
що втратила право користування та проживання в жилому будинку АДРЕСА_1.

В
апеляційній скарзі на основне рішення Липоводолинського районного суду від 26
липня 2007 року відповідачка ОСОБА_1 просить скасувати це рішення та
постановити нове,  яким відмовити в
позові. Вважає,  що суд неповно з'ясував
обставини у справі,  висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Апелянтка
вважає не доведеним факт вчинення перешкод у здійсненні позивачем свого права
власності,  і зазначає,  що позивач сам не хотів проживати у будинку,  оскільки ще в кінці 1991 року залишив сім'ю та
пішов проживати до іншої жінки. Крім того,
апелянтка вказує,  що вже після
розлучення вона за свої особисті кошти,
з відома і з дозволу позивача,
робила ремонти в будинку,
проводила газ,  встановила водяне
опалення. Факт її непроживання в спірному будинку вважає недоведеним,  і зазначає,
що живе в домоволодінні постійно,
а з іншим чоловіком підтримує стосунки,
але спільно з ним не проживає,
зазначає,  що іншого житла вона не
має.

В
апеляційній скарзі на додаткове рішення Липоводолинського районного суду від 18
жовтня 2007 року позивач ОСОБА_2 просить скасувати це рішення та направити
справу на новий розгляд до іншого суду першої інстанції. Вважає,  що суд порушив норми процесуального
права,  не дослідив всіх обставин справи.
Апелянт зазначає,  що суд не допитав
свідків,  яких позивач просив допитати і
які б могли підтвердити факт тривалого непроживання ОСОБА_1  в будинку позивача.

Крім
того,  апелянт ОСОБА_2 вважає,  що суд неправильно встановив

обставини
справи стосовно реєстрації і проживання дітей позивача в його будинку. Всі троє
дітей повнолітні,  зареєстровані в
спірному будинку тільки двоє дочок,  а
син знятий з реєстрації,  проживають всі
діти взагалі в інших місцях. Зазначив також,
що мати відповідачки має своє житло в іншому селі,  і проживає в будинку позивача незаконно,  без згоди позивача та реєстрації.

Вивчивши
матеріали справи,  перевіривши законність
і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційних скарг,  заслухавши
пояснення сторін по справі,  їх
представників,  колегія суддів
вважає,  що апеляційна скарга
ОСОБА_1  підлягає задоволенню,  а рішення суду від 26 липня 2007 року
підлягає скасуванню з постановлениям нового рішення про відмову в задоволенні
позову,  апеляційна скарга ОСОБА_2
підлягає відхиленню,  а додаткове рішення
суду від 18 жовтня 2007 року підлягає залишенню без зміни,  з наступних підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи,  позивач
за договором купівлі-продажу від 14.07.1983 року придбав домоволодіння по
АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.08.1983 року по 30.11.1994 року (а.с.
7-8).

Ухвалою
Липоводолинського районного суду від 15 липня 1998 року була затверджена мирова
угода між сторонами,  згідно якої
ОСОБА_1  надано право користування (без
права власності) половиною спірного жилого будинку та половиною надвірних
будівель (а.с. 110).

В
спірному будинку станом на 28 квітня 2007 року були зареєстровані позивач
ОСОБА_2,  відповідачка ОСОБА_1  та троє повнолітніх дітей сторін (а.с. 14).

При
задоволенні позову основним рішенням в частині зобов'язання відповідачки не
чинити перешкод та зобов'язання її знятися з реєстраційного обліку,  суд першої інстанції виходив з того,  що право позивачки на користування половиною
житлового будинку встановлено рішенням суду від 15 липня 1998 року. Однак
відповідачка близько 2-х років фактично не використовує спірне домоволодіння
для проживання,  але там проживає її
мати. Суд дійшов висновку,  що реєстрація
за даною адресою відповідачки та проживання в будинку її матері заважає
позивачу в повній мірі здійснювати своє право власності.

При
відмові додатковим рішенням в задоволенні позову в частині визнання
відповідачки втратившою право користування жилим приміщенням суд першої
інстанції виходив з того,  що відповідно
до  ст.
156 ч. 4 ЖК України,  припинення
сімейних відносин з власником будинку не позбавляє

бувших
членів сім'ї власника права користування займаним приміщенням.  Крім того,
суд послався на мирову угоду між сторонами,  затверджену ухвалою суду від 15 липня 1998
року,  згідно якої ОСОБА_1  має право на користування (без права
власності) половиною спірного будинку та половиною надвірних будівель. При
цьому термін користування не визначено. Також суд першої інстанції прийняв до
уваги ті обставини,  що свого житла
відповідачка не має,  в будинку позивача
тривалий час проживає мати відповідачки,
зареєстровані та проживають діти сторін,
яких відповідачка відвідує та піклується про них,  там же знаходяться особисті речі ОСОБА_1
,  а крім того,  відповідачка внесла значний вклад в
благоустрій спірного будинку,  а питання
про відшкодування цих витрат і досі не вирішено.

Колегія
суддів,  дослідивши законність та
обґрунтованість рішення суду від 26 липня 2007 року та додаткового рішення від
18 жовтня 2007 року,  дійшла
висновку,  що під час постановления
рішення суду першої інстанції від 26 липня 2007 року суд неправильно застосував
норми матеріального права,  а висновки
суду не відповідають обставинам справи,
а тому рішення суду підлягає скасуванню,
виходячи з наступного.

Як
вбачається з первісної позовної заяви ОСОБА_2 (а.с. 3-4),  при обґрунтуванні своїх вимог про визнання
відповідачки такою,  що втратила право на
проживання в будинку,  він посилався на
норму  ст.  71 Житлового кодексу України,  яка взагалі регулює відносини не між
власником житлового будинку і членами його сім'ї,  а щодо тимчасової відсутності наймача жилого
приміщення або членів його сім'ї,  тобто
дана норма не може бути застосована до відносин,  що виникли між сторонами у справі.

В
доповненнях та змінах до позовної заяви,
поданих позивачем у липні 2007 року (а.с. 29-30),  ОСОБА_2 доповнив свій позов вимогою про
зобов'язання відповідачки не чинити перешкод в користуванні
домоволодінням,  при цьому послався на
Главу 29 ЦК України
та ч. 2  ст.  48 Закону України «Про власність».

Суд
першої інстанції без достатніх підстав дійшов висновку про те,  що порушено право власності позивача на
будинок.

Так,  суд встановив у рішенні від 26 липня 2007
року наявність підстав для зобов'язання ОСОБА_1
не чинити перешкод у здійсненні позивачем права власності та зобов'язав
її знятися з реєстраційного обліку,
оскільки залишаючись зареєстрованою у спірному будинку,  вона фактично не проживає там,  чим створює йому перешкоди.

Водночас,  у протиріччя зазначеному,  у додатковому рішенні від 18 жовтня 2007 року
суд дійшов висновку,  що позивачка
провела ремонт у будинку,  продовжує
піклуватись господарством,  відвідує
дітей та мати,  яка проживає в цьому
будинку та піклується про них,  свого
власного житла не

має,  і з цих підстав суд не визнав її втратившою
право користування будинком.

Таким
чином,  основне рішення суду про зняття
ОСОБА_1  з реєстрації увійшло в
протиріччя з додатковим рішенням про відмову у визнанні її втратившою право
користування жилим будинком,  внаслідок
чого колегія суддів вважає,  що рішення
суду про зняття з реєстрації та усунення перешкод підлягає скасуванню з відмовою
в задоволенні цих вимог.

Колегія
суддів вважає,  що застосуванням судом
першої інстанції у рішенні від 18 жовтня 2007 року  ст.
162 Житлового кодексу України є неправильним,  оскільки відносини між власником будинку та
членами його сім'ї врегульовані нормами ЦК
України,  а саме  ст.
405 ЦК України.

Так,  відповідно до
ст.  405 ЦК України,  члени сім'ї власника житла,  які проживають разом з ним,  мають право на користування цим житлом
відповідно до закону.

Житлове
приміщення,  яке вони мають право
займати,  визначається його власником.

член
сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом лише у разі
відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік,  якщо інше не встановлено домовленістю між ним
і власником житла або законом.

Суд
першої інстанції не застосував дану норму матеріального закону при постановленні
рішення від 26 липня 2007 року і додаткового рішення від 18 жовтня 2007
року,  хоча фактично між сторонами
виникли відносини по користуванню житлом між власником та членом його сім'ї,  які врегульовані зазначеною нормою,  і згідно з мировою угодою сторони домовились
про збереження за відповідачкою права користування будинком без зазначення
строку.

Колегія
суддів погоджується з доводами апелянтки ОСОБА_1 ,  яка пояснила в судовому засіданні апеляційної
інстанції,  що вона дійсно підтримує
стосунки з іншим чоловіком,  але не
проживає у нього постійно,  не
зареєстрована в його будинку і не набула там права проживання,  не має іншого житла,  і що єдиним житлом у неї є спірний будинок.

Крім
того,  колегія суддів приймає до
уваги,  що і судом першої інстанції було
встановлено,  і сам позивач цього не
заперечує,  що в будинку позивача
зареєстровані їх спільні діти,  продовжує
проживає мати відповідачки,  позову до
якої не заявлено і яку відповідачка відвідує,
знаходяться особисті речі відповідачки,
відповідачка проводила ремонт будинку.

Не було
надано позивачем доказів того,  що
ОСОБА_1  без поважних причин не проживала
у будинку більше одного року.

Зараз на розгляді в суді
першої інстанції знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про визнання права власності на
частку в спільному майні,  яка не
вирішена по суті,  про що апеляційному
суду надана відповідна ухвала про заведення провадження по зазначеній справі.

Відповідно
до ч. 1  ст.  60 ЦПК України,  кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини,  на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія
суддів вважає,  що позивачем ОСОБА_2 не
надано достатніх і обґрунтованих доказів на підтвердження його вимог,  а саме того,
що діями відповідачки порушено його право володіння,  користування та розпорядження своєю власністю
- будинком,  на підставі чого він вимагав
зобов'язати її не чинити перешкод та зняти з реєстрації.

Його
посилання,  що суд першої інстанції не
допитав свідків на підтвердження заявлених ним вимог,  не тягнуть скасування оскаржуваного ним
рішення,  оскільки по справі відбулося
декілька судових засідань,  і в жодному з
них позивач не ставив питання про допит заявлених свідків,  а погоджувався на завершення розгляду справи
без цих свідків.

За таких
підстав,  колегія суддів дійшла
висновку,  що оскільки судом першої
інстанції неправильно застосовані норми матеріального права,  а висновки суду не відповідають обставинам
справи,  то на підставі пунктів 3,  4
ст.  309 ЦПК України,  рішення суду від 26 липня 2007 року підлягає
скасуванню з постановлениям
нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.
ст.  307,  309,
313-314,  316,  317,
319 ЦПК України,  колегія суддів:

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Липоводолинського районного суду від 26 липня 2007
року задовольнити.

Рішення
Липоводолинського районного суду від 26 липня 2007 року в даній справі
скасувати.

Відмовити
ОСОБА_2 в задоволенні його позову до ОСОБА_1 про зняття її з реєстраційного
обліку та про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні домоволодінням.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Липоводолинського районного суду від 18
жовтня 2007 року відхилити.

Додаткове
рішення Липоводолинського районного суду від 18 жовтня 2007 року в даній справі
залишити без зміни.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути
оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців.