Головуючий у пертій інстанції Дуот- Т.Н. Доповідач      Гайдук В, І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2007 року                                                                                      м. Дніпропетровськ

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

апеляційного
суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого                          Віхрова
В.В.

суддів:                                     Гайдук В.І.,                             Дерев'янко О.Г.,

Басуєвої Т.А.,                           Козлова С.П.

розглянувши у касаційному порядку
(Закон України №697-V від
22.02.2007 р.) в судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного
суду Київської області від 21 грудня 2004 року та на ухвалу колегії суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 22
березня 2005 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа
приватний нотаріус Апишкова Зінаїда Іванівна, про визнання частково недійсним
договору дарування частини будинку та визнання права власності на частину
будинку, -

встановила:

У листопаді 2003
року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що під час шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 на наданій їй
земельній ділянці по АДРЕСА_1 побудували жилий будинок з надвірними будівлями.
У 2000 році він скоїв дорожньо-транспортну пригоду і з метою уникнення
стягнення на майно вони з відповідачкою розлучилися, однак він залишився
проживати у будинку разом з ОСОБА_2 та вів з нею спільне господарство. З 02
серпня по 14 листопада 2002 року у зв'язку з тим, що його побив чоловік їх
дочки -відповідачки ОСОБА_3, він потрапив до лікарні, після виписки з якої до
будинку його не впустили і він дізнався, що будинок на праві приватної
власності належить його дочці, оскільки колишня дружина 16 липня 2000 року
подарувала дочці 1/2 частину будинку, а 25 травня 2002 року іншу частину будинку. Оскільки він вважає, що має право на V-і частину будинку, як на спільне

2

майно подружжя і відповідачка подарувала будинок без його
згоди, просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного
будинку та визнати частково недійсними договори дарування.

Справа
розглядалася судами неодноразово.

При новому
розгляді справи позивач уточнив свої позовні вимоги і просив суд визнати за ним
право власності на 1/2 частину приміщення 1-4 розміром 9,8 кв.м. та на 1/2. частину приміщення 1-6 розміром
8,3 кв.м. в будинку АДРЕСА_1, визнати недійсним договір дарування від
25.05.2002р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кімнати 1-4 розміром 9,8 кв.м. та веранди
1-6 розміром 8,3 кв.м. в зазначеному будинку.

Рішенням
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2004 року,
залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області від 22 березня 2005 року, в задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній
скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судами норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування судових
рішень та направлення справи на новий судовий розгляд.

Заслухавши
суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи в межах касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із
частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи
ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції, з чим погодився і суд
апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач з 07 лютого 1970 року по 23
серпня 2000 року перебував у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2, який було
розірвано через органи ЗАГСу (а.с.8), що свідчить про те, що з часу розірвання
шлюбу між сторонами спірних відносин стосовно майна подружжя не було, а тому з
23 серпня 2000 року суд обчислює початок перебігу 3-річного строку позовної
давності, передбаченого ст.71 ЦК України 1963 року, який позивач пропустив без
поважних причин. Крім того, після розірвання шлюбу будинок було перебудовано і
від старого будинку нічого не залишилося.

Проте погодитися
з таким висновком судів не можна.

3

Із матеріалів
справи вбачається, що сторони по справі з 07 лютого 1970 року по 23 серпня 2000
року перебували у зареєстрованому шлюбі і за час шлюбу на наданій відповідачці
ОСОБА_2 в користування земельній ділянці по АДРЕСА_1 побудували будинок №1-А,
право власності якого оформлене на відповідачку. 16 серпня 2000 року за згодою
позивача відповідачка ОСОБА_2 подарувала 1/2 частину будинку ОСОБА_3 (а.с.23),
і у власності подружжя залишилося фактично 1/2 частина зазначеного будинку, яку
ОСОБА_2 подарувала їх дочці ОСОБА_3, але без згоди позивача.

Суд не перевірив
доводи позивача про те, що після розірвання шлюбу у 2000 році і до 2002 року
він перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою, а тому не ставив
питання про розподіл спільного майна і поставив таке питання, коли після
повернення з лікарні дізнався про договір дарування 1/2 частини спірного
будинку від 25.05.2002. Таким чином, суди не зазначили коли позивач дізнався
про порушене його право на 1/2 частину спірного будинку.

Скасовуючи
попереднє рішення місцевого суду, в ухвалі колегії суддів апеляційного суду від
10 вересня 2004 року зазначено, що спірний будинок збудовано за спільні кошти
сторін під час їх перебування у шлюбі, а тому на підставі ст.22 КЗПС України є
їхньою спільною власністю подружжя. Після дарування дочці частини будинку, його
було добудовано та переобладнано, а тому суду першої інстанції необхідно було
встановити частки старого будинку, яка була до його прибудови.

При повторному
розгляді справи, суд першої інстанції не взяв до уваги висновки та мотиви
апеляційного суду, з яких було скасовано попереднє рішення місцевого суду та
відхилив клопотання ОСОБА_4 представника позивача ОСОБА_1 про призначення по
справі будівельно-технічної експертизи з метою визначення часток старого
будинку та обсягу проведених перебудов (а.с.195), тоді як без результатів такої
експертизи неможливо визначити вартість всього будинку, окремих його приміщень
та будівель і часток, а також частину будинку, зведену відповідачкою ОСОБА_3
після оформлення договору дарування.

За таких
обставин, оскаржувані судові рішення як такі, що не відповідають вимогам ст.ст.
213,214 ЦПК України, підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

4

Керуючись ст.ст. 336,338 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2004 року
та ухвалу колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Київської області від 22 березня 2005 року скасувати, а справу передати на
новий судовий розгляд до суду першої інстанції

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, остаточна і оскарженню
не підлягає.