УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26
листопада 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим в складі:

Головуючого,  судді: Курської А.Г.

Судців:                                                Горбань
В.В.

Шаповалової
О.А.

При
секретарі:                                    Галіч
Ю.Є.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  третя особа -
державний нотаріус Першої Ялтинської державної нотаріальної контори,  про визнання договору дарування квартири
недійсним,  стягнення матеріального
збитку та моральної шкоди,  за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на рішення Ялтинського
міського суду АР Крим від 11.06.2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

16.11.2006
року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2,  третя особа - державний нотаріус Першої
Ялтинської державної нотаріальної контори,
просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1,  укладений між нею та відповідачкою 03.08.2005
року і посвідчений нотаріусом Першої Ялтинської державної нотаріальної контори
ОСОБА_4,  привести сторони в первісний
стан,  поновити строк для звернення до
суду з даним позовом,  а також стягнути з
відповідачки матеріальний збиток в сумі 5000 грн. і моральну шкоду в сумі 20000
грн.

Позовні
вимоги мотивовані тим,  що вона є інвалідом
другої групи,  знаходиться впродовж 25
років на неврологічному обліку,  страждає
рядом захворювань. Відповідачка є її племінницею,  в липні 2005 року приїхала до неї в гості. На
момент приїзду племінниці стан її здоров'я настільки погіршився,  що вона не могла оцінити обстановку навколо
себе та не усвідомлювала значення своїх дій. Після того,  як стан її здоров'я покращився,  вона усвідомила,  що знаходиться в місті Нікополі,  в незнайомій квартирі,  після чого зателефонувала до Ялти своїм
сусідам,  які приїхали і забрали її
додому. В своїй квартирі вона знайшла відповідачку,  яка в ній проживала у її відсутність. В
жовтні 2006 року їй стало відомо,  що
вона уклала договір дарування з відповідачкою,
і остання без її дозволу шляхом обману переоформила належну їй квартиру
на себе. Позивачка стверджує,  що вона
ніколи не збиралась дарувати квартиру відповідачці,  тому що ще в 1996 році нею був оформлений
заповіт на її рідну сестру,  якого вона
не скасовувала. Вимоги про відшкодування матеріального збитку в сумі 5000 грн.
мотивує тим,  що на вимогу відповідачці
вона передала їй гроші в сумі 2500 грн.,
які були витрачені на укладення договору дарування,  2000 грн. вона витратила під час переїзду
додому із Нікополя,  а крім того,  відповідачка самовільно вивезла з її квартири
майно,  яке вона оцінює в 500 грн. Вимоги
про відшкодування моральної шкоди мотивовані тим,  що відповідачка викинула з квартири її
особисті речі,  які були їй дорогі як
пам'ять про покійного чоловіка,  через її
неправомірні дії вона була

Справа
№22-ц-5336/2007                  Головуючий
у суді першої інстанції: Переверзєва Г.С.

Доповідач                                                                   Курська
А Г.

вимушена
звертатися зі скаргами в різні інстанції для захисту своїх прав,  втратила сон і спокій,  вимушена була здійснювати додаткові зусилля
для організації свого життя.

Рішенням
суду позов задоволено частково,  визнано
недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 03.08, 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,  посвідчений державним нотаріусом Першої
Ялтинської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 Сторони повернені у первісний
стан. В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30
грн. та судовий збір на користь держави в сумі 205 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та її представник просять рішення суду
скасувати,  як ухвалене з суттєвими
порушеннями норм матеріального і процесуального права,  та ухвалити нове рішення,  яким у задоволенні позову відмовити. Апелянти
вважають,  що суд,  застосувавши до спірних правовідносин  ст. 229 ЦК України,  яка передбачає правові наслідки
правочину,  вчиненого під впливом
помилки,  вийшов за межі позовних
вимог,  оскільки позов був заявлений на
підставі с т. ст. 225,  230,  233 ЦК України,  тобто вчинення правочину під впливом
обману,  під впливом тяжкої обставини та
дієздатною особою,  яка в момент вчинення
правочину не усвідомлювала значення своїх дій Крім того,  на думку апелянтів,  суд дійшов невірного висновку по те,  що ОСОБА_1 на момент вчинення договору
дарування не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати своїми
діями,  оскільки на підтвердження цього
не було вказано на будь-які докази. Разом з тим,  суд не прийняв до уваги пояснення свідків і а
третьої особи - державного нотаріуса,
письмові листи ОСОБА_1,  які
свідчать про повну свідомість позивачки в момент укладення договору дарування.
Також доводом скарги є те,  що суд судом
не обговорювалось питання про пропуск строку позовної давності та його
відновлення

Судова
колегія,  заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення
представників позивачки,  відповідачку га
її представника,  розглянувши матеріали
справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,  вважає їх обгрунтованими і такими,  що підлягають частковому задоволенню,  а рішення суду визнає незаконним і
таким,  що підлягає скасуванню,  з наступних підстав.

Відповідно
до ч.3  ст. 10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини,  на які
вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з
ч. 1  ст.
11 ЦПК України суд розглядує цивільні справи не інакше як за зверненням
(заявою) фізичних і осіб,  в межах
заявлених ними вимог і на підставі доказів,
поданих сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Частиною
другої цієї статті передбачено,  що особа,  яка бере участь у справі ( позивач,  відповідач),
розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Тобто,  оскільки позивачка ОСОБА_1 пред'явила
позов,  то тільки вона сама мала право
вирішувати питання про можливість зміни предмета чи підстав позову,  збільшення або зменшення позовних вимог,  або її представник ОСОБА_6,  межі повноважень якого вона визначила сама (
а.с. 24) в довіреності від 05.10.2006 року.

Позивачка
просила суд про визнання договору дарування недійсним зразу за трьома статтями ЦК України -  ст. 225,
ст. 230 і  ст. 233 ЦК України.
Але,  як убачається зі змісту позовної
заяви ( а.с.  4-6),  яка зареєстрована судом 16.11.2006 року,  позивачка перелічила мотиви та предмет спору
в цій справі і вказала,  що згідно зі  ст.
ст. 225,  230,  233 ЦК України по факту шахрайства,  а також використання стану ЇЇ здоров'я,  використання тяжких обставин ( самотність та
обмеженість в спілкуванні та руху) вона має право вимагати розірвання договору
дарування квартири.

Поряд з
цим,  позивачка зазначила ( а.с. 6),  що відповідачка ОСОБА_2 навмисно обдурила її
та видала документ їй 10.08.2005 року на квартиру АДРЕСА_1,  щоб вона не могла звернутися до суду,
і своїми діями відповідачка навмисно створила перешкоду для скасування
договору дарування від 03.08.2005 року. Вважала договір незаконним і з тих
підстав,  що будучи інвалідом другої
групи за станом здоров'я не могла тверезо оцінити і розуміти його значення.

Відповідно
до ч.4  ст. 10 ЦПК України суд першої
інстанції не уточнив у позивачки або у її представників,  до чого зводяться позовні вимоги: до
розірвання договору дарування чи до визнання його недійсним.

Згідно з
вимогами  ст. 225 ЦК України
правочин,  який дієздатна фізична особа
вчинила у момент,  коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними,  може бути визначений судом недійсним за
позовом цієї особи,  а в разі смерті за
позовом інших осіб,  чиї права або
законні інтереси порушені

Для
перевірки такого доводу позивачки суд призначив за заявою її представника
ОСОБА_6 судово-психіатричну експертизу ( акт №30 від 19.04.2007 року а.с.
192-194),  за висновками якої вирішити
питання про те,  чи могла ОСОБА_1
розуміти свої дії та керувати ними на момент здійснення нотаріальних дій по
укладенню договору дарування 03.08.2005 року не можливо через відсутність
необхідних додаткових відомостей,  що
характеризують психічний стан ОСОБА_1 на той період часу ( а.с. 194 зворот).
Суд відповідно до  ст. 179 та  ст. 212 ЦПК України не дав оцінки такому
висновку.

Отже ці підстави позову не підтверджено належними доказами,  і суд ні про експертизу,  ні про інші докази щодо застосування  ст. 225 ЦК
України ніяких мотивів в рішенні не навів. Якщо позивачка не відмовилась
від цієї підстави,  то суд мав навести
відповідні мотиви в рішенні щодо задоволення або відмови в цій частині позову.

Друга
підстава позову зазначена з посиланням на
ст. 230 ЦК України,  згідно з
якою,  якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин,  які мають істотне значення ( ч.1  ст. 229 цього Кодексу),  такий правочин визнається судом
недійсним.  Обман має місце,  якщо сторона заперечує наявність
обставин,  які можуть перешкоджати
вчиненню правочину,  або якщо вона
замовчує їх існування.

Визначальною
ознакою обману за цією нормою закону є умисні дії сторони правочину. Суд не
перевірив доводи позивачки,  в чому ж
полягав обман щодо вчинення правочину,  з
чийого боку і які саме істотні обставини замовчувались та ким,  і з цієї підстави рішення також не ухвалив -
хоча за нормами ЦПК України зобов'язаний був чи задовольнити позов чи відмовити
в позові.

Третя
підстава позову,  про яку заявлено
позивачкою,  ґрунтується на вимогах  ст. 233 ЦК
України,  за якою правочин,  який вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних умовах,
може бути визначений судом недійсним незалежно від того,  хто був ініціатором такого правочину.

Для
визнання недійсним правочину на підставі ч.1
ст. 233 ЦК України
необхідно було встановити факт наявності тяжких обставин,  невигідність правочину,  для сторони,
яка діяла під впливом вказаних обставин ( при цьому невигідність повинна
бути явною).

Крім
того,  суд повинен був мати на
увазі,  що вимоги  ст. 233 ЦК
України за своєю правовою природою розповсюджуються на правочини,  які мають певні умови,  а договір дарування безумовний відносно
дарувальника. Бо,  якщо б він мав умови
відносно дарувальника,  то тоді згідно з
вимогами ч.2  ст. 717 ЦК України такий
договір не визнається договором дарування.

Зі
змісту судового рішення не вбачається висновків щодо жодної з підстав
позову,  не наведено аналізу
доказів,  наданих сторонами на засадах
змагальності,  не вказано,  які з них суд прийняв до уваги,  які не прийняв і чому,  у відповідності до правил  ст. 212 ЦПК України.

Справа
№22-ц-5336/2007                  Головуючий
у суді першої інстанції Переверзєва Г.С

Доповідач:        Курська А.Г.

Крім
тою,  суд послався на  ст. 717 ЦК
України і зробив висновок про те,  що
договір,  якій позивачка просила визнати
недійсним відповідно до  ст.  ст. 225,
230,  233 ЦК України,  не є договором дарування,  не зважаючи на те,  що таких вимог ні позивачкою ОСОБА_1,  ні її представником під час розгляду справи
не заявлялось,  а в самому договорі не
вказано обов'язки утримання позивачки. Зробивши такий висновок,  що це не договір дарування,  суд все ж визнає його недійсним з посиланням
на підстави  ст. 229 ЦК України,  якою передбачається визнання недійсною угоди
(правочину) як укладеної внаслідок помилки,
що має істотне значення,  тільки
за позовом сторони,  що діяла під впливом
помилки.

Судова
колегія звертає увагу суду на і є,  що за
своїм змістом  ст. 717 ЦК України носить
загальний характер і має застережливе значення для осіб,  які намагаються укласти договір
дарування,  і за цією статтею законом не
передбачено визнання договору недійсним.

Відповідно
до положень ЦК України
про недійсність правочину,  недійсним
може бути визнаний лише вчинений правочин при наявності спеціальних норм
закону. В позовній заяві перелічено норми ЦК
України,  за якими позивачка просила
розглянути спір,  але на  ст. 229 ЦК
України вона не посилалась,  і з цих
підстав позов не заявлявся.

Отже,  суд першої інстанції в цій
частині вийшов за межі позовних вимог,
чим перевищив свої повноваження.

Судова
колегія вважає,  що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду
першої інстанції на підставі п.5 ч.1 сг.311 ЦПК України,  оскільки суд розглянув не всі вимоги і цей
недолік не був і не міг бути усунений ухваленням додаткового рішення судом
першої інстанції.

Згідно
зі  ст. 179 ЦК України суд
зобов'язаний проаналізувати всі докази по справі,  в тому числі і про строк позовної давності.

Строк
позовної давності в один рік згідно з п.5 ч.2
ст. 258 ЦК України,  як спеціальна позовна давність,  передбачений до вимог про розірвання договору
дарування (  ст. 728 ЦК України).
Позовна давність у п'ять років застосовується до вимог про визнання недійсним
правочину,  вчиненого під впливом
насильства або обману ( ч 3 сі.258 ЦК
України). До інших вимог,  про
визнання недійсним правочину з інших підстав застосовується загальна позовна
давність у три роки (  ст. 257 ЦК України).

Суд при
обговоренні питання про строк позовної давності повинен був взяти до уваги
вищенаведені норми матеріального права,
оскільки з тексту рішення неможливо зробити однозначний висновок,  з якого саме строку виходив суд при
обговоренні ишання про його поновлення.

Згідно
зі ст.213 ЦПК України судове рішення повинно бути законним та обгрунтованим.

З огляду
на вищенаведене судова колегія вважає,
що рішення суду,  яке
оскаржується,  не відповідає вимогам
процесуального закону.

Під час
нового розгляду справи судом першої інстанції необхідно врахувати
наведене,  всебічно і повно встановити
всі фактичні обставини справи на підставі об'єктивної оцінки,  наявних в ній доказів,  з'ясувати дійсні права та обов'язки
сторін,  уточнити позовні вимоги і
з'ясувати у позивачки,  до чого вони
зводяться: до розірвання договору дарування,
чи до визнання його недійсним,  з
яких саме підстав,  передбачених ЦК України,  і з'ясувати,
чи не суперечить кожна з наведених підстав одна одній,  і залежно від встановленого правильно
застосувати процесуально-правові норми та норми матеріального права,  що регулюють спірні правовідносини,  а також ухвалити законне та обґрунтоване
рішення.

Керуючись  ст.
ст. 303,  304,  307,
311,  313-315,  317,
319,  325 ЦПК України,  колегія суддів

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 задовольнити частково,  рішення Ялтинського міського суду АР Крим від
11 06.2007 року скасувати в повному обсязі і справу передати на новий розгляд
до суду першої інстанції

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,

однак
може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з

дня набрання
законної сили до суду касаційної інстанції