УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26»
грудня 2007р.                                                                                             м.
Одеса

Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської

області в складі:

Троїцької
Л.Л.,  Сидоренко І.П.,  Каранфілової В.М. ,  Фальчука В.П.,  Сегеди С. М.

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ „Дентакор" про зміну
формулювання причини звільнення,
стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди,  за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ленінського районного суду М. Запоріжжя від 30 березня 2006р. та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області від 15 травня 2006р.,  -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні
2003р. ОСОБА_1  звернулася до суду з
позовом до ЗАТ „Дентакор" про поновлення на роботі,  стягнення заробітної плати за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди. При цьому посилалась на те,  що працювала у відповідача на посаді
заступника директора по економіці та маркетингу.

Наказом
в.о. генерального директора ЗАТ „Дентакор" №05к від 08.07.2003р. її було
звільнено з роботи за п.1  ст. 41 КЗпП
України у зв'язку з невиконанням наказу №3 від 26.06.2003р.,  за яким їй наказувалось 27.06.2003р. о
13.00год. надати виконуючому обов'язки генерального директора Комаринцю А.Г.
штатний розклад ЗАТ,  письмовий звіт про
виконану роботу за період з 01.01.2003р. по 20.06.2003р. та бізнес-план на 2-ге
півріччя 2003р.

З
вказаним наказом вона ознайомлена не була,
грубого порушення своїх обов'язків не допускала.

Оскільки
її звільнення було здійснено не уповноваженою особою і є незаконним,  просила суд поновити на роботі,  стягнути заробітну плату за час вимушеного
прогулу та моральну шкоду.

У ході
розгляду справи позивачка змінила позовні вимоги,  а саме,
посилаючись на те,  що станом на
березень 2006р. посада заступника директора по економіці і маркетингу у штатному
розкладі відсутня і вона не бажає продовжувати трудові відносини з
відповідачем,  просила визнати звільнення
незаконним,  змінити дату та формулювання
причини звільнення відповідно до  ст. 38
КЗпП України,  стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 29 076грн. 16 коп. та 60 000грн. у
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням
Ленінського районного суду М. Запоріжжя від 30 березня 2006р.,  яке залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Запорізької області від 15 травня 2006р.,
у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1  звернулася з касаційною скаргою,  в обгрунтування якої посилається на   неповне
з'ясування   судами   обставин
справи,    неправильне   застосування   норм

Справа
№33ц - 1659/2007р.                                                     Категорія
ЦП : 1

Головуючий
у першій інстанції - Дубина Л.А.             Доповідач
ІІ-ої інстанції- Савченко
О.В.

Доповідач
касаційної інстанції - Троїцька Л.Л.

матеріального
права та порушення норм процесуального права,
в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень та
ухвалення нового про задоволення позову.

Колегія
суддів дійшла висновку,  що касаційна
скарга підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відмовляючи
в задоволенні позову,  суд першої
інстанції виходив з того,  що
ОСОБА_1  вчинила одноразове грубе
порушення трудових обов'язків як директор по економіці та маркетингу,  а тому розірвання трудового договору на
підставі п.1 ч.1  ст. 41 КЗпП України є
правомірним.  При її звільненні була
дотримана процедура застосування дисциплінарних стягнень,  що підтверджується розпорядженням №3 від
03.07.2003р.,  актом №3 від 03.07.2003р.
(а.с. 94, 98),  поясненнями свідка
ОСОБА_2 та письмовими поясненнями ОСОБА_3,
які підтвердили,  що вказані в
акті факти відповідали дійсності.

Оскільки
суд дійшов висновку про те,  що звільнення
було вчинено відповідно до діючого законодавства,  тому не знайшов підстав для задоволення вимог
про виплату на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу,  а також про відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд
залишив вказане рішення без змін.

Між тим,  з такими висновками колегія погодитись не
може.

Відповідно
до  ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним
є рішення,  яким суд,  виконавши всі вимоги цивільного
судочинства,  вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим
є рішення,  ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин,  на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи
спір по суті,  суд виходив з того,  що звільнення по п.1 ч.1  ст. 41 КЗпП України є дисциплінарним
стягненням.  Однак,  не дослідив,
чи було дотримано процедуру,
встановлену законом для звільнення ОСОБА_1

Так,  відповідно до ч.4  ст. 15 Закону України „Про підприємства в
Україні" і ч.3  ст. 34 колективного
договору ЗАТ (які діяли на час виникнення спірних відносин),  члени ради трудового колективу не можуть бути
звільнені з ініціативи дирекції без згоди ради трудового колективу (а.с. 99).

В
позовній заяві,  а також на протязі
всього розгляду справи,  ОСОБА_1  стверджувала,
що в березні 2003р. на профспілковій конференції була обрана головою
ради трудового колективу. Представником позивачки з цього приводу заявлялось
клопотання про витребування протоколу конференції (а.с. 3, 83).

Факт
обрання її головою ради трудового колективу підтверджували в судовому засіданні
свідки і не оспорювався він представником ЗАТ „Дентакор". Однак,  ні суд першої інстанції,  ні апеляційний,  який залишив рішення без зміни,  вказані обставини належним чином не
перевірили і не зробили висновки з цього приводу в постановлених рішеннях,  що має суттєве значення для правильного
вирішення спору.

Крім
того,  судом першої інстанції було
встановлено,  що грубе одноразове
порушення трудової дисципліни ОСОБА_1
виразилося в не виконанні наказу №3 від 26.06.2003р.,  за що вона і була звільнена наказом від
08.07.2003р.

Однак,  позивачка заперечує факт ознайомлення її з
наказом №3 від26.06.2003р. і посилається на те,
що достовірні докази про це в матеріалах справи відсутні.

В
підтвердження факту ознайомлення позивачки з наказом від 26.06.2003р. суд
прийняв до уваги пояснення свідка ОСОБА_2,
письмові пояснення ОСОБА_3,  які
посвідчені нотаріально,  та акти про
відмову в ознайомленні з наказом.

При цьому
суд не допитував ОСОБА_3 в якості свідка і не врахував,  що в її письмовій заяві йде мова про
дії,  що мали місце в липні 2003р.,  а акти про відмову ознайомитись з цим наказом
були складені лише 27.06 і 03.07.2003р.,
тобто після настання події зазначеної в наказі від 26.06.2003р.   (а.с. 94, 95, 208).

Апеляційний суд
на вказані обставини також не звернув уваги.

Згідно  ст. 335 ЦПК України,  суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,  що не були встановлені в рішенні суду,  чи відкинуті ним,  вирішувати питання про достовірність того чи
іншого доказу,  про перевагу одних
доказів над іншими.

Враховуючи
викладене,  колегія приходить до висновку
про те,  що судові рішення,  як постановлені з порушенням норм матеріального
та процесуального права,  підлягають
скасуванню в повному обсязі з передачею справи на новий розгляд на підставі
ч.2  ст. 338 ЦПК України.

Керуючись  ст. 3ЗЗ,
п.2 ч.1  ст. 336,   ст. 338 ЦПК України,  колегія суддів Судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,  -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Ленінського районного суду М. Запоріжжя
від ЗО березня 2006р.   та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області від 15 травня 2006р. скасувати.

Справу направити
до суду першої інстанції на новий розгляд іншим складом суду. Ухвала оскарженню
не підлягає.

Справа
№33ц - 1659 /2007р.                                                    Категорія
ЦП : 1

Головуючий
у першій інстанції-Дубина Л.А.               Доповідач
ІІ-ої інстанції- Савченко О.В.

Доповідач
касаційної інстанції - Троїцька Л.Л.