№ 2-1186/2007 p.
РІШЕННЯ

ИМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2007 р. Малиновський райсуд м.  Одеси

у
складі: судді                                                      Савинської
І.О.

при
секретарі                                                      Тімощенко
О.Д.

з участю
адвокатів     ОСОБА_4,

ОСОБА_5

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  Малиновського РВ ОМУ
УМВС України в Одеській обл.,  з участю 3-ої особи приватного нотаріуса ОСОБА_3,   про визнання договору не дійсним,  визнання права власності,  зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов'язання не перешкоджати у здійсненні прав
власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач
ОСОБА_1,  відповідно до ч.1  ст. 57 ЦК
України 1963 p.,  просить суд визнати не дійсним договір дарування АДРЕСА_1
від 17.08.1999 p.,  укладений між
ним та ОСОБА_2,   посилаючись на те,  що останній ввів його в оману,  наполягаючи на те,  що вони підписують угоду на проживання
відповідача в спірній квартирі та на надання матеріальної,  медичної та іншої допомоги.

Крім того,  позивач просив зобов'язати Малиновський РВ
зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку по спірній квартирі у зв'язку з тим,  що останній з 2002 р. у добровільному порядку
залишив житлову площу,  комунальні
послуги не сплачує,  квартирою не
інтересується,  вселитися не намагався,  переїхав в м. Пологи Запоріжської обл.,  де постійно живе та працює.

Позивач на свій
розсуд не може розпорядитися квартирою та несе додаткові витрати по квартплаті
та комунальним послугам.

Відповідач
ОСОБА_2 позов не визнав,  вказуючи на
те,  що позивач по своїй волі переоформив
на нього квартиру.

Представник 3-ої
особи - ОСОБА_3 просила відмовити в позові.

Представник
відповідача Малиновського РВ ОМУ
ГУ УМВС України в Одеській обл.
просив прийняти рішення на розсуд суду.

Позивач
за зустрічним позовом ОСОБА_2 просив зобов'язати ОСОБА_1 не перешкоджати йому у
здійснення прав власності на спірну квартиру.

Відповідач за
зустрічним позовом ОСОБА_1 позов не визнав.

Заслухавши пояснення зявившихся учасників процесу,  допитавши свідків,  перевіривши матеріали справи та дослідивши
надані сторонами докази,  суд вважає
необхідним задовольнити позов ОСОБА_1 та відмовити у зустрічному позові.

Як встановлено у
судовому засіданні на підставі свідоцтва про право власності на житло від
13.08.1999 р. ОСОБА_1 належала АДРЕСА_1.

Квартира
складається з двох кімнат,  загальною площе 4 0 кв.м. ,  у тому числі жилою 29, 8 кв.м.

17.08.1999 р.
приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 був
посвідчений договір дарування АДРЕСА_1,
сторонами по якому були вказані: даритель
- ОСОБА_1 та обдарований - ОСОБА_2

За умовами
вказаного договору ОСОБА_1 мав право довічно проживати в спірній квартирі.

Відповідно
до  ст. 243 ЦК України 1963 р.
по договору дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у
власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна
обдарованому.

Сторонами у
судовому засіданні не оспорювалось,  що
вказаний договір був оплатний,  т.як був
укладений за умовами повного погашення відповідачем заборгованості позивача по
комунальним послугами,  довічного його
утримання по 50-100 грн. щомісячно,
наданням медичної допомоги та проведенням за рахунок відповідача
поточного ремонту квартири.

Як вбачається із
пояснень позивача на початку квітня 2005 р.,  у ліжку,  позивач знайшов спірний договір та
ознайомився з ним,  після чого взнав про
порушене право,  а саме,  що підписав договір дарування,  а не договір на проживання відповідача та
його зобов'язання утримувати позивача.

Спірна квартира
є єдиним житлом для позивача.

В 2003 р.
відповідач добровільно залишив спірну житлову площу,  переїхавши на постійне місце мешкання в м.
Пологи Запоріжської обл.,  припинивши платити за комунальні послуги та допомагати
матеріально ОСОБА_1

Відповідач
забезпечений житлом в АДРЕСА_1
де і працює.

Вищезазначене
свідчать,  що позивач мав намір жити в
спірній квартирі до кінця його віку та не мав намір укладати з ким-небудь
договір дарування.

Допитана у
судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 - колишня дружина позивача,  підтвердила,
що у квітні 2005 р. разом з ОСОБА_1 у ліжку знайшла спірний договір
дарування,  який прочитала позивачу.
Останній був дуже обурений,  т.як до
цього часу був впевнений,  що підписав
договір на проживання ОСОБА_2 та матеріальне утримання позивача. Далі свідок
пояснила,  що пам'ятає як влітку 1999 р.
ОСОБА_7 з сином ОСОБА_2 розпивали спиртні напої з ОСОБА_1 та сповістили
її,  що мають намір йти до нотаріуса для
підписання якогось договору. У

зв'язку з цим відповідач погасив всю заборгованість позивача по оплаті за
квартплату та комунальні послуги,
привозив йому продукти харчування,
спиртні напої та давав йому гроші. Пізніше на її вимоги вказаний договір
ні їй,  ні ОСОБА_1 не показували та не
надавали.

Допитана у
судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 пояснила,  що у день підписання спірного договору у 1999
р.  ОСОБА_1,  знаходячись у нетверезому стані,  сповістив її,
що підписав з ОСОБА_2 договір на його утримання.

Допитаний у
судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 - батько відповідача,  пояснив,
що з 1999 р. по 2003 р. його син - відповідач по справі мешкав в спірній
квартирі,  після чого переїхав в м.
Пологи на постійне місце мешкання,  де ї
працює. Далі свідок пояснив,  що з
ОСОБА_1 була домовленість,  що їхня сімя
погасить заборгованість та буде в подальшому сплачувати комунальні
послуги,  за що ОСОБА_2 буде жити в
спірній квартирі.

Допитана в
судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 - мати відповідача,  суду пояснила,  що за пропозицією позивача займалася
оформлення приватизації його квартири за власні гроші. З боку позивача було
запропоновано оформити договір дарування,
на який вона з сином не відразу погодились. Умовами підписання вказаного
договору була повна оплата заборгованості за квартплату та комунальні
послуги,  проведення ремонту квартири за
власні гроші відповідача,  матеріальна
допомога та довічне утримання. З вказаними умовами відповідач був згоден,  тому і погодився на договір дарування.

Згідно з
ч.1  ст. 57 ЦК України 1963 р.
угода,  укладена внаслідок введення в
оману,  може бути визнана не дійсною за
позовом потерпілого або за позовом державної та громадської організації.

У судовому
засіданні доведено,  що відповідач ввів в
оману позивача,  стверджуючи,  що він розпоряджається своїм майном шляхом
укладення договору на проживання в спірній квартирі та довічного утримання.

Відповідно до
ч.2  ст. 57 ЦК України 1963 р.
суд вважає необхідним припинити право приватної власності ОСОБА_2 та повернути
ОСОБА_1 право приватної власності на спірну квартиру.

Як вбачається із
положень  ст. 391 ЦК України 2003 р.
власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм майном.

Суд вважає,  що реєстрація відповідача по спірній квартирі
перешкоджає позивачу у здійсненні ним права власності,  він несе додаткові витрати по спалі за
користування квартирою та комунальними послугами,  не може на свій розсуд розпорядитися
квартирою.

Тому суд задовольняє
вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання зняти відповідача з реєстраційного обліку по
спірній квартирі.

Суд вважає,  що зустрічні позовні вимоги не підлягають
задоволенню,  у зв'язку з тим,  що ОСОБА_2,
яка особа позбавлена права власності,
не має права вимагати усунення перешкод в користуванні спірною
квартирою.

Керуючись  ст.
ст. 10,  11,  57,
208-209, 213-215,  218 ЦПК
України,   ст.  ст.
57,  243 ЦК України 1963 р.,
ст. 391 ЦК
України 2003 р.,  суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати не
дійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 17.08.1999 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,  посвідчений приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_3

Визнати за
ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язати
Малиновський РВ ОМУ ГУ УМВС України в Одеській обл. в особі ВГІРФО
Хмельницького ВМ  зняти з реєстраційного
обліку ОСОБА_2 по квартирі АДРЕСА_1.

В позовних
вимогах ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може
бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання у строк 10
днів заяви про апеляційне оскарження рішення,
та подальшого подання у строк 20 днів апеляційної скарги,  або у порядку ч.4  ст. 295 ЦПК України.