Справа №
Головуючий в першій інстанції
Доповідач Яковенко Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року жовтня
місяця 18 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим у складі:

головуючого,
судді:    Яковенко Л.Г.

суддів:   Синельщікової О.В., Афендікова С.М.

з участю
секретарів:   Петренко Т.В., Урденко Г.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства КБ „ПриватБанк" М.Дніпропетровськ і ОСОБА_2 про
визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, відновлення на роботі,
відшкодування матеріальної і моральної шкоди, виплати вихідної допомоги, стягнення
різниці заробітної платні за час виконання нижче оплачуваної роботи, визнання
наказу про надання відпустки незаконним, стягнення заробітної плати, покладання
обов'язків надати не використану відпустку,

за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Євпаторійського міського суду Автономної Республіки
Крим від 05 лютого 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим від 05 лютого 2007
року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства КБ „ПриватБанк"
М.Дніпропетровськ і ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення з роботи
незаконним, відновлення на роботі, відшкодування матеріальної і моральної
шкоди, виплати вихідної допомоги, стягнення різниці заробітної платні за час
виконання нижче оплачуваної роботи, визнання наказу про надання відпустки
незаконним, стягнення заробітної плати, покладання обов'язків надати не
використану відпустку відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову. Вважає, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам
справи, рішення незаконно та необґрунтовано, ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши
суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача,
дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Вирішуючи даний
спір, суд виходив з фактичних обставин справи, вимог закону.

Судом
встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді начальника відділу безпеки
Євпаторійської філії КБ „Приватбанк"
(а.с.11 -12).

Наказом №112 від
31.01.2005 року позивач був звільнений з роботи з власної ініціативи на
підставі ст.38 КЗпП України. З заявою про звільнення його з зазначеної посади
ОСОБА_1 звернувся до голови Правління Приватбанку 31 грудня 2004 року і

2

просив звільнити його з 01.02.2005 року (а.с.31). Ознайомившись
з правилами видачі трудової книжки в результаті звільнення, просив переслати
йому трудову книжку на домашню адресу.

Дату останнього
дня роботи було узгоджено з адміністрацією, що вбачається і зі змісту заяви
ОСОБА_1,  про звільнення його за власним
бажанням і з пояснень представника відповідача у судових засіданнях, а також зі
свідчення ОСОБА_3., який був допитаний як свідок колегією суддів Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим в судовому засіданні 18.10.2007 року.

Встановлено, що
з моменту звернення з заявою про звільнення протягом місяця до моменту його
звільнення ОСОБА_1 не намагався відкликати свою заяву, в той час як ніяких
перешкод у нього для цього не було.

Колегія суддів
погоджується з твердженням представника відповідача про те, що формулювання про
звільнення, з 01.02.2005 року свідчить про волевиявлення позивача вже з
01.02.2005 року не працювати. І цьому повністю відповідає наказ про звільнення
та запис у трудовій книжці.

Таким чином, суд
зробив правильний висновок про те, що доводи ОСОБА_1. про незаконність його
звільнення в період тимчасової непрацездатності являються необгрунтованими, так
як закон (ст.40 ч.3 КЗпП України) забороняє звільняти робітника в період
тимчасової непрацездатності тільки на підставі ст.40 КЗпП України, тобто за
ініціативою адміністрації.

Колегія суддів
також погоджується з висновками суду про те, що вимоги позивача про визнання
незаконним наказу Э.DN-ПО-2005-6 про надання йому
відпустки з 04.01.2005 року по 27.01.2005 року являються необгрунтованими. Так,
судом було встановлено, що наказ про надання відпустки був виданий, і про те,
що позивач був з ним ознайомлений, судом набуті докази.

Судом законно
обґрунтовано висновок про відмову в позові про стягнення з відповідача коштів
за затримку трудової книжки. Суд встановив, що при звільненні позивача, згідно
його заяві, йому була поштою переслана трудова книжка 02.02.2005 року, що
підтверджується заявою і поштовими документами (а.с.32-33, 35). Колегія суддів
погоджується з висновками суду про те, що порушень ст.47 КЗпП України в діях
відповідача не вбачається.

Повний
розрахунок з позивачем був зроблений відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України у
день звільнення. Ця обставина підтверджується випискою по спеціальному
картковому рахунку, що належить позивачу (а.с.46-47), та розрахунковим аркушем
(а.с.48).

Судом зроблено
правильний висновок про те, що вимоги позивача про виплату йому різниці в заробітній
платі за час виконання нижчеоплачуваної роботи в розмірі 10860, 13 гривень
являються необгрунтованими.

Посилаючись на
ст.235 КЗпП України, суд зробив обґрунтований висновок про те, що тільки у разі
звільнення без законних підстав працівнику виплачується середня заробітна плата
за час вимушеного прогулу, або різниця в заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи. Позивач же звільнився за власним бажанням, знайшов
нове місце роботи в ДМРЦ „Меркурій", був прийнятий на роботу, де і працює.

Не обґрунтованими
являються і вимоги позивача про виплату йому вихідної допомоги на підставі
ст.44 КЗпП України, оскільки при звільненні на підставі ст.38 КЗпП України така
виплата не передбачається.

Суд обґрунтував
висновок про відмову в задоволенні позову про надання позивачу невикористаних
9-ти днів основної, 35-ти днів - додаткової відпустки, і

3

виплати
заробітної плати за 44 календарних днів, посилаючись на пояснення представника
відповідача, а також на Положення про департамент безпеки, згідно з яким у КБ „ПриватБанк"
робочий день для робітника служби безпеки не відноситься до категорії
ненормованого і додаткову відпустку за ненормований робочий день не
передбачено, у зв'язку з чим вимоги позивача про виплату йому компенсації за 35
календарних днів у розмірі 3208, 80 гривень не ґрунтуються на законі.

Разом з тим було
з'ясовано, що позивачу, як інваліду третьої групи, повинна надаватися додаткова
відпустка. Із матеріалів справи вбачається, що при перевірці наказів про
надання відпусток з'ясувалося, що позивачу не було надано 4 дні у рахунок
додаткової відпустки, як інваліду 3-ої групи. У період слухання даної справи
відповідач добровільно виплатив позивачу компенсацію за невикористану відпустку
в розмірі 238, 87 гривень, що підтверджується .копією платіжного документу
(а.с.333). Тому суд в даній частині також відмовив в задоволенні позову.

При наявності
викладених вище обставин суд законно та обґрунтовано відмовив ОСОБА_1, в
задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, а також в позові до
посадової особи ОСОБА_2

Рішення суду
відповідає вимогам ст.ст. 11, 208-218 ЦПК України, являється законним та
обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачається.

Виходячи з
наведеного та керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 Цивільного
процесуального кодексу України, колегія суддів судової палати у цивільних
справах,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим від 05 лютого 2007
року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала
може  бути  оскаржена
безпосередньо  до  суду
касаційної інстанції протягом двох місяців.