Справа
№ 22ц-7508/07
Головуючий у 1 інстанції Андреев П.Ф.
Доповідач Соломаха Л.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2007р
.     м.Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого        Соломахи Л.І.

суддів       Прокопчук Л.М.,  Могутової Н.Г.

при
секретарі       Семенченко С.С.

за
участю:

представників
позивача  ОСОБА_1,  ОСОБА_2

представників
відповідача          ОСОБА_3,  ОСОБА_4

представника
третьої особи        ОСОБА_5

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку справу за позовом ОСОБА_6 до товариства
з обмеженою відповідальністю „Рута-Плюс" (третя особа - Криворізька
сільська рада Добропільського району Донецької області) про припинення дії
договору оренди земельної частки (паю) з апеляційною скаргою відповідача -
товариства з обмеженою відповідальністю „Рута-Плюс" на рішення
Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 серпня
2007р.,    -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької
області від 17 серпня 2007р. припинено з 23 червня 2006р. дію договору НОМЕР_1
від 01 грудня 2004р. оренди земельної частки (паю) розміром 6, 594 умовних
кадастрових гектарів,  укладеного між
Верній Катериною Антонівною та товариством з обмеженою відповідальністю
„Рута-плюс" в особі директора ОСОБА_3,
зареєстрованого в книзі реєстрації договорів Криворізької сільської ради
Добропільського району. Відповідача зобов'язано не перешкоджати ОСОБА_6
користуватися належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою
площею 5, 26 гектарів,  розташованою на
території Криворізької сільської ради згідно Державного акту на право власності
на земельну ділянку НОМЕР_2,  виданого 02
грудня 2005р. З відповідача на користь ОСОБА_6 стягнуто судові витрати -судовий
збір у сумі 85грн.,  витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 7грн. 50коп. та витрати на
правову допомогу у сумі 350грн.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального
права,  просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про відмову позивачу в задоволенні позову. Задовольняючи позовні
вимоги,  суд виходив з п.2.3 договору про
оренду земельної частки. Цей висновок суду суперечить Перехідним положенням
Закону України „Про оренду землі",
де зазначено,  що після

виділення
в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)
договір оренди землі переукладається відповідно до державного акту на право
власності на земельну ділянку на тих самих умовах,  що і раніш укладений,  і може бути змінений лише за згодою сторін.
Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках,  визначених цим Законом. Припинивши дію
договору з 23 червня 2006р.,  суд порушив
вимоги ст.653 ЦК України,  згідно якої у
разі розірвання договору у судовому порядку зобов'язання припиняється з моменту
набрання рішенням суду законної сили. 23 липня 2007р. відповідач направив на
адресу позивача лист,  яким пропонував
припинити дію договору оренди паю та отримати орендну плату за 2007р.,  таким чином предмет спору на момент уточнення
позивачем 01 серпня 2007р. позовних вимог був відсутній,  що відповідно до п.1 частини 1 ст.205 ЦПК
України є підставою закриття провадження у справі. Суд стягнув з відповідача на
користь позивача судовий збір у сумі 85грн.,
в той час як для зазначеної категорії справ судовий збір складає 8грн.
50коп.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_3,  ОСОБА_4
доводи апеляційної скарги підтримали.

Представники позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_1,
ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечували,  просили рішення суду залишити без змін.

Представник третьої особи - Криворізької сільської ради
ОСОБА_5 апеляційну скаргу просила розглянути на розсуд суду.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представників відповідача ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  представників позивача ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
представника Криворізької сільської ради ОСОБА_5,  дослідивши матеріали цивільної справи,  апеляційний суд вважає,  що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково
а рішення суду зміні з наступних підстав:

При розгляді справи суд першої інстанції встановив,  що 01 грудня 2004р. між позивачем,  як власником земельної частки (паю),  та відповідачем був укладений договір оренди
НОМЕР_1 земельної частки (паю) розміром 6, 594 умовних кадастрових гектарів
вартістю 56845грн. строком на 5 років (а.с.36). Згідно п.2.3 цього договору в
разі виділення земельної ділянки на підставі земельної частки (паю) в натурі
(на місцевості) обов'язки сторін припиняються згідно з діючим законодавством.

02 грудня 2005р. позивач на підставі розпорядження Добропільської
райдержадміністрації №81 від 18 березня 2005р. отримав державний акт серії
НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 5, 26 гектарів,  межі якої були встановлені у натурі 23 червня
2006р.,  що підтверджується актом про
передачу та прийом земельних часток (паю) в натурі.

15 серпня 2006. позивач звернувся до відповідача з проханням розірвати
договір оренди земельної частки (паю) у зв'язку із виділенням земельної ділянки
в натурі і одержанням державного акту на право власності на земельну ділянку
(а.с.45),  але листом від 18 серпня
2006р. відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для розірвання
договору (а.с.10).

Задовольняючі позовні вимоги,  суд
першої інстанції виходив з того,  що
внаслідок виділення позивачу земельної ділянки в натурі та отримання державного
акту на право власності на земельну ділянку змінився предмет зобов'язання за
договором оренди,  а відтак - і суттєві
умови виконання зобов'язань,  у зв'язку з
чим сторони повинні були привести договірні відносини у належний стан
відповідно до вимог Закону України „Про оренду землі". Після одержання
державного акту на право власності на земельну ділянку та виділення земельної
ділянки в натурі згідно п.2.3 Типового договору оренди земельної частки
(паю),  затвердженого наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000р. №5 та
зареєстрованому у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000р. за №101/4322,

зобов'язання
сторін за укладеним договором припиняються відповідно до чинного законодавства.

Зазначені
висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Розглядаючи справу по суті,  суд першої інстанції правильно виходив з
того,  що Указом Президенту України від
03 грудня 1999р. №1529/99 „Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування
аграрного сектора економіки" було запроваджено обов'язкове укладення
підприємствами,  установами,  організаціями,  які використовують землю для
сільськогосподарських потреб,  договорів
оренди земельної частки (паю) з власниками цих часток,  паїв з виплатою орендної плати у натуральній
або грошовій формах.

На виконання цього Указу Президента України наказом Державного комітету
України по земельних ресурсах від 17 січня 2000р. №5,  зареєстрованим в Міністерстві юстиції України
23 лютого 2000р. за №101/4322,  був
затверджений Типовий договір оренди земельної частки (паю),  п.2.3 якого передбачено,  що у разі виділення земельної ділянки на
основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) зобов'язання сторін
припиняються відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до п.17 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу
України сертифікати на право на земельну частку (пай),  отримані громадянами,  вважаються правовстановлюючими документами
при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі
(на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну
частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі
(на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право
приватної власності на землю.

З огляду на зазначене,
оренда земельної частки (паю) та оренда земельної ділянки за предметом є
суттєво різними відносинами. У випадку оренди земельної частки (паю)
встановлюються орендні відносини щодо права на земельну частку (пай),  не визначену в натурі земельну ділянку,  посвідчену сертифікатом. З часу отримання
позивачем державного акту на право приватної власності на землю вона набула
статусу власника земельної ділянки,
тобто змінився предмет оренди та статус орендодавця,  а тому договір слід вважати припиненим.

Положення п.8 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу
України та розділу IX "Перехідні положення" Закону України "Про
оренду землі" щодо переукладення договору оренди земельної частки (паю) не
можуть бути примусом для власника земельної ділянки і передбачають право,  а не обов'язок на переукладення договору
оренди.

Враховуючи наведене,  висновок суду
першої інстанції про припинення договору оренди земельної частки (паю),  укладеного 01 грудня 2004р. між ТОВ
„Рута-Плюс" та позивачем ОСОБА_6,  є
обґрунтованим і законним.

Доводи відповідача про відсутність меж в натурі та порушення порядку
виділення земельної ділянки в натурі,  а
саме,  відсутність погодження меж
земельної ділянки з його боку,  як
суміжного землекористувача,  не
заслуговують на увагу.

Позивачем до позовної заяви доданий державний акт на
право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2,  виданий 02 грудня 2005р.,  згідно якого позивач ОСОБА_6 на підставі
розпорядження Добропільської райдержадміністрації від 18 березня 2005р. №81 є
власником земельної ділянки площею 5, 26 гектари у межах згідно з планом,  розташованої на території Криворізької
сільської ради (а.с.7). Зазначений акт відповідачем у встановленому законом
порядку не оспорювався.

Актом про передачу та прийом земельних часток (паю) в натурі від 23 червня
2006р. (а.с.51),  складеним представником
Криворізької сільської ради,
підтверджується,   що позивачу
встановлені межі володіння земельною ділянкою.

Зазначений
акт підписаний в тому числі і головним агрономом ТОВ „Рута-Плюс" ОСОБА_7

Доводи відповідача про порушення судом першої інстанції
вимог ст.653 ЦК України,  згідно частини 3 якої,  якщо договір розривається у судовому
порядку,  зобов'язання припиняється з
моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили,  не ґрунтується на законі.»

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності та право постійного
користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або
користувачем документа,  що посвідчує
право власності чи право постійного користування земельною ділянкою,  та його державної реєстрації. Приступати до
використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на
місцевості),  одержання документа,  що посвідчує право на неї,  та державної реєстрації забороняється.

Враховуючи зазначені вимоги закону суд першої інстанції дійшов правильного
висновки про те,  що договір оренди
земельної частки (паю) припинив свою дію з 23 червня 2006р.,  тобто з моменту встановлення у натурі меж
земельної ділянки,  яка виділена позивачу
на праві власності. Відповідач же посилається на норму закону,  що регулює не припинення,  а розірвання договору судом.

Розглядаючи справу,
суд послався на ст.31 та 34 Закону України „Про оренду землі",  згідно яких договір оренди землі може бути
розірваний за згодою сторін,  на вимогу
однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням
суду в порядку,  встановленому законом.

Зазначене посилання суду є зайвим,  оскільки договір оренди землі між сторонами
не укладався,  предметом оренди була
земельна частка (пай),  оренда якої
відповідно до ст.1 Закону України „Про оренду землі" зазначеним законом не
регулюється.

Захищаючи права ОСОБА_6,  як власника
земельної ділянки,  суд правильно
послався на вимоги ст.373 ЦК
України,  згідно частини 4 якої власник
земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її
цільового призначення.

Посилання суду першої інстанції в резолютивній частині рішення на вимоги
ст.48 Закону України „Про власність" є зайвим,  оскільки Закон України „Про власність" з
20 червня 2007р. втратив чинність.

Доводи відповідача про те,  що
предмет спору на момент уточнення позивачем 01 серпня 2007р. позовних вимог був
відсутній,  що відповідно до п.1 частини
1 ст.205 ЦПК України є підставою закриття провадження у справі,  не грунтується на законі.

Відповідно до ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993р.
„Про державне мито" із позовних заяв немайнового характеру ставка
державного мита складає 0, 5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (п.1
п/п „д"),  тобто по цій справі про
припинення дії договору - 8грн. 50коп.

Стягуючи з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті
судового збору у сумі 85грн.,  суд
порушив вимоги ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне
мито".

Відповідно до ст.309 ЦПК України порушення норм
матеріального та процесуального права є підставами для зміни рішення суду.

Враховуючи викладене,  рішення суду
першої інстанції підлягає зміні в частині суми стягнутої з відповідача на
користь позивача на відшкодування судового збору.

Керуючись ст.307,  ст.309,  ст.3 14,
ст.3 16 ЦПК України,  апеляційний
суд,  -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу відповідача - товариства з обмеженою
відповідальністю „Рута-Плюс" задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 серпня
2007р. в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю
„Рута-Плюс" на користь ОСОБА_6 судового збору у сумі 85грн. змінити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Рута-Плюс" на
користь ОСОБА_6 судовий збір у сумі 8 (вісім) гривень 50коп.

В решті частини рішення Добропільського міськрайонного
суду Донецької області від 17 серпня 2007р. залишити без змін.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.