Справа № 22ц-1486 2007року             Головуючий у 1 -й
інстанції Дьомич Л.М.
2, 5                                                                   Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

27 вересня
2007року

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської

області в
складі:

Головуючого :
судді Кіселика С.А.,

суддів : Франко В.А., Суржик
М.М.

при секретарі
Дімановій Н.І.,

розглянула    у відкритому судовому засіданні в місті
Кіровограді цивільну справу за

апеляційною
скаргоюОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення та
ухвалу Кіровського районного суду М.Кіровограда від 15 травня 2007року,

ВСТАНОВИЛА:

В липні
2005 року до суду з позовом до Кіровоградської філії спеціалізованого
державного підприємства *Укрспецюст* (далі *Укрспецюст* ), державної виконавчої
служби у Кіровському районі м.Кіровограда (далі ВДВС), ОСОБА_3, третя особа
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними прилюдних торгів, відновлення права
власності звернулась ОСОБА_2 Під час розгляду справи доповнила свої вимоги та
просила визнати недійсними договір купівлі-продажу будинку, свідоцтво про право
власності на будинок.

Зазначила,
зокрема, що 21 серпня 2003 року між ОСОБА_1та нею
був укладений договір дарування будинку АДРЕСА_1 (далі будинок). 28 грудня 2004
року будинок був незаконно проданий *Укрспецюст* за ініціативою ВДВС з прилюдних
торгів в рахунок погашення боргових зобов'язань ОСОБА_1

Рішенням
суду в позові було відмовлено та винесено ухвалу про скасування вжитих заходів
забезпечення позову - знято арешт з будинку.

Не
погоджуючись з рішенням та ухвалою суду в скарзі апелянти зазначили, що при
постановленні рішення судом неправильно застосовані норми матеріального права,
порушено норми Конституції України та Європейської Конвенції щодо захисту
майнових прав особи, а при винесенні ухвали судом було порушено норми
процесуального права. Зокрема, вважають, що, хоча ОСОБА_3 є добросовісним
набувачем будинку, однак будинок не міг бути реалізованим в порядку,
встановленим законом для виконання судових рішень. Відповідно до ст. 182 ЦК України
передбачено державну реєстрацію вже наявного права власності на нерухомість, не
пов'язуючи з цією реєстрацією моменту набуття права власності. Також договір
дарування будинку був зареєстрований нотаріусом згідно до вимог ст..334 ЦК України.
Неправильно вирішивши спір судом знято арешт з будинку, який продовжує
переобладнувати ОСОБА_3. Крім того, суд виніс ухвалу в супереч вимогам ст.ст.
154, 210 ЦПК України, оскільки було оголошено лише резолютивну частину рішення
та в ухвалі не вказано мотивів, якими керувався суд. Просили рішення та ухвалу
суду скасувати, ухвалити нове, яким її позов задовольнити.

Заслухавши
доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом 1-ої інстанції
на підставі досліджених доказів правильно встановлено, що 18 травня 2004 року
державним виконавцем на виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_5 боргу в сумі 24900грн.. було відкрито виконавче провадження.
Отримавши відповідь з ОБТІ про те, що ОСОБА_4. є власником будинку, ВДВС
наклало арешт на будинок і через *Укрспецюст* будинок був проданий з прилюдних
торгів ОСОБА_3. Цілком справедливо суд 1-ої інстанції визнав дії ВДВС та
*Укрспецюст* по проведенню прилюдних торгів по продажу будинку законними, як і
отримане ОСОБА_3., як добросовісним набувачем, свідоцтво про право власності на
будинок. Тому цілком правильним є посилання суду на вимоги ч.2 ст.388 ЦК України.

Колегія
суддів вважає, що суд 1-ої інстанції правильно дійшов висновку, що позивачка не
набула права власності на будинок, оскільки відповідно до положень ст..243 ЦК України (в
редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення правовідносин між
позивачкою та ОСОБА_4., за
договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у
власність; договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна
обдарованому.

Відповідно
до ст..224 ЦК України (в
редакції 1963 року), дійсно, договір дарування повинен бути посвідчений
нотаріально.

Відповідно
до п.2 ч.4 * Прикінцевих та перехідних положень* ЦК України, який діє з 01 січня 2004 року, щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України,
положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або
продовжують існувати після набрання ним чинності.

Ч.1
ст.182 ЦК України
передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній
реєстрації.

Згідно
ч.1 ст.334 ЦК України,
право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна,
якщо інше не встановлено договором або законом.

Як
пояснила в суді позивачка, вона в будинок не вселялась і не проживала, а про
продаж будинку дізналась 06 червня 2005 року.

Позивачка
не виконала ці вимоги з моменту укладення договору, на протязі 2004 року і до
того моменту, коли дізналась про продаж будинку 06 червня 2005 року. Зважаючи
на ці обставини колегія суддів вважає, що право власності на будинок позивачка
не набула.

Також
безпідставними знаходить колегія суддів посилання апелянтів на неправильність
винесення ухвали про скасування заходів забезпечення позову, тому що п.8 ч.1
ст.214 ЦПК України зобов'язує суд при ухваленні рішення також вирішити питання
щодо заходів забезпечення позову. Оскільки суд дійшов висновку щодо
безпідставності позову, то абсолютно вірно скасував накладений арешт на
будинок. Суд 1-ої інстанції не зазначив це в рішенні, а постановив ухвалу
окремим процесуальним документом, однак, це не є порушенням ЦПК України.

Колегія
суддів дійшла переконання, що доводи апеляцій не спростовують правильних
висновків суду, рішення та ухвала суду є законними та обгрунтованими,
постановленими з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а
тому скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.307,
308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні
скаргу відхилити.

Рішення
та ухвалу Кіровського районного суду М.Кіровограда від 15 травня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двох
місяців до Верховного Суду України.