УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06
листопада 2007 року                                                                                                м.
Одеса

Колегія суддів
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого -
Фадєєнко А.Ф.,

суддів - Ващенко
Л.Г., Вадовської Л.М.,

при
секретарі - Пачевій Є.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 25 липня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу
недійсними, про зобов'язання усунення перешкод у здійсненні прав власників,
виселення,

встановила:

09.08.2005
р. ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом, в якому зазначив, що він є власником двохкімнатної загальної
площею 54, 8 кв м квартири АДРЕСА_1.

19.12.2003          р. особа, яка
назвалася його іменем отримала у приватного нотаріуса

довіреність, якою уповноважила ОСОБА_3, який мешкає у Львівській області,

розпоряджатися належною йому квартирою.

26.01.2004
р. ОСОБА_3 продав за 10 200 грн. квартиру №3 ОСОБА_2 05.03.2004 p., тобто через один
місяць, ОСОБА_2 продала квартиру № 3 за цю же суму коштів, відповідачці ОСОБА_4

Посилаючись
на те, що спірне житло вибуло із володіння поза його волею, позивач просив суд
визнати недійсними договори купівлі-продажу від 26.01.2004 р. і 05.03.2004 р.
та виселити відповідачів.

Відповідачі
проти позову заперечували через те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем.

Рішенням суду у
задоволені позову відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, постановити нове
рішення про задоволення позову, оскільки судово-почеркознавчою експертизою від
17.05.2007 р. встановлено, що на довіреності від 19.12.2003 р. підпис від імені
ОСОБА_1 виконана не самим ОСОБА_1,
а іншою особою.

Справа №22ц-4413/07

Головуючий у
першій інстанції Катаєва Е.В.

Доповідач
Фадєєнко А.Ф.                                                 Категорія
ЦП:

Тому квартира, яка вибула поза волею власника,
підлягає поверненню, а відповідачка ОСОБА_4 не є добросовісним набувачем.

Розглянувши
матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, яка доповіла зміст рішення, яке
оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись
перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, учасників
процесу, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд з наступних
підстав.

Відмовляючи
у позові, суд першої інстанції у рішенні вказав, що 04.01.2005 р. заступником
прокурора Суворовського району м. Одеси порушено кримінальну справу за фактом
шахрайських дій за знаками злочину, передбаченого ст. 190 ч.3 КК України
відносно квартири АДРЕСА_1. Провадження у кримінальній справі зупинено на
підставі ст. 206 п.3 КПК України через те, що особа яка підписала від імені
ОСОБА_1 довіреність від 19.12.2003 р. і договір купівлі-продажу спірної
квартири від 26.01.2004 р. не встановлена.

Проаналізувавши
діюче законодавство, а саме: ст.ст. 316, 317, 319, 325, 388 ч. 1 ЦК України -
суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1, у порядку передбаченому законом,
уклав договір найму спірного житла з ОСОБА_6 Ця обставина, на думку суду,
свідчить про те, що спірна квартира вибула із володіння позивача за його волею
із його відому, і позивач при передачі майна у володіння іншій особі, проявив
недбалість.

На думку
суду, доказів, про те, що майно викрадено у позивача, він суду не надав, і його
посилання на те, що спірною квартирою заволоділи злочинним шляхом є лише
версією досудового слідства, яке зупинено.

Тому суд
прийшов до висновку про те, що позивач не довів суду своє право на витребування
квартири спочатку у набувача ОСОБА_2,
а потім у добросовісних набувачів ОСОБА_7.

З такими
висновками суду погодитися неможливо, оскільки вони зроблені на неповно
з'ясованих обставинах справи та без встановлення норм матеріального закону, які
регулюють правовідносини сторін.

Згідно
до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим
є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджени тими
доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Ці
вимоги закону судом першої інстанції не виконані.

Із
матеріалів справи вбачається, що позивач заявив вимоги про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1, від 26.01.2004 р. і 05.03.2004 p.,
зазначивши, що вказані договори посвідчені приватними нотаріусами всупереч його
волі на підставі довіреності від 19.12.2003 р., в якій підпис від його імені
вчинена іншої особою та вказані невірні дані стосовно ріку і місця його
народження (а.с. 4-6).

У
судовому засіданні позивач і його представник - мати ОСОБА_8, позов підтримали,
стверджуючи, що висновком судово-почеркознавчої експертизи від 17.05.2007 р.
встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 виконана не самим ОСОБА_1, а іншою
особою (а.с. 128-131, 157, 159 зворот - 160).

І саме
ці вимоги вирішив суд, не звернувши увагу на те, що в основу позову про
визнання недійсними укладених між сторонами правочинів покладений договір
доручення від 19.12.2003 p.,
підпис, на якому вчинений не позивачем, а іншою особою, і на підставі якого
укладений договір купівлі-продажу спірної квартири від 26.01.2004 р., а потім
від 05.03.2004 р.

Порушивши
правила ст. 10 ч. 1, 4 ЦПК України стосовно здійснення судочинства на засадах
змагальності сторін, суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин
справи і не роз'яснив учасникам процесу, що нотаріально посвідчене доручення
від 19.12.2003р., яким надано право ОСОБА_3 розпоряджатися спірною квартирою, є
цивільно-правовою  угодою,  на
підставі  якої здійснені  інші
правочини.   Суд  не роз'яснив
право

оскарження такої
угоди шляхом пред'явлення позову про визнання доручення недійсним та не
попередив про наслідки вчинення або не вчинення такої процесуальної дії.

Відмовляючи
у позові, суд послався на ст.ст. 316, 317, 319, 325 ЦК України, якими
визначені поняття права власності, його зміст, здійснення та поняття права приватної
власності, ст. 626 ЦК України
стосовно поняття та видів договорів, ст. 658 ЦК України - про право продажу товару, які не стосуються
правовідносин, що виникли між сторонами, а саме: про визнання договорів
купівлі-продажу квартири недійсними.

Суд юридичну
сутність правовідносини сторін не з'ясував, норми матеріального закону, які їх
регулюють не встановив і не звернув увагу на роз'яснення, що містяться у п. 2
постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 «Про судову
практику у справах про визнання угод недійсними» відповідно до яких угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Тому при
вирішенні спору суд повинен встановити наявність або відсутність обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Позивач
заявив вимоги про визнання угод недійсними, посилаючись на те, що його
волеявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

В
підтвердження цього ОСОБА_1 послався на висновок експерта від 17.05.2007 р. про
те, що підпис на дорученні від 19.12.2003 р. виконаний не позивачем, а іншою
особою (а.с. 128-131).

Однак ці
доводи позивача, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а
також висновок експерту, суд першої інстанції всупереч ст.ст. 60, 179, 189, 212
ЦПК України не дослідив, і свої висновки в рішенні не висловив.

Зробивши
висновок про те, що відповідачка ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної
квартири, оскільки позивач, уклавши договір найму спірного житла у
встановленому законом порядку, проявив недбалість, внаслідок чого спірна
квартира вибила із володіння за його волею, суд у рішенні не зазначив, на
підставі якого закону він прийшов до такого висновку.

У
рішенні суду відсутня відповідь на питання, чи може бути укладення договору
найму у встановленому законом порядку свідчить про те, що воля позивача була
спрямована на відчуження своєї власності.

Потребують
додаткового дослідження і доводи позивача про добросовісність придбання
квартири, в якій він зареєстрований і за якою значився борг по комунальним
платежами.

Оскільки
суд першої інстанції юридичну сутність правовідносин сторін не з'ясував, норми
закону, які їх регулюють, не встановив, порушив правила змагальності сторін у
цивільному процесі, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи,
не роз'яснив право оспорювання договору доручення та наслідки такої
процесуальної дії, рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на
новий розгляд.

Суд
апеляційної інстанції не вправі виконувати функції суду першої інстанції суду і
дослідувати факти, яки не були предметом розгляду суду першої інстанції.

При
новому розгляді справи суду слід уточнити заявлені вимоги, звернувши увагу на
те, що на правовідносини, які виникли із угод, укладених до 01.01.2004 р., у тому числі на
ті, які стосуються договору доручення від 19.12.2003 p., розповсюджуються
дії ЦК України
1963 року, а на правочини, які укладені після 01.01.2004 р. - ЦК України 2004
року, і з урахуванням заявлених вимог з'ясувати юридичну сутність правовідносин
сторін, встановити норми матеріального закону, які їх регулюють та в залежності
від добитих фактичних даних постановити законне, обгрунтоване і справедливе
рішення.

Керуючись
ст.ст. 303, 307 ч.1 п.5, 311 ч. 1 п. 5, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення
Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня 2007 року скасувати, а
справу направити на новий розгляд до того ж суду іншим суддею.

Ухвала
колегії суддів набирає чинності з моменту проголошення.

Ухвала
колегії суддів може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двох місяців
з дня проголошення, через Верховний Суд України.