Справа № 22-ц-5117/2007 р.
інстанції-Слізаров І.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01
листопада 2007 року судова колегія судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого,   судді      -
Маміної О.В.,

Суддів:     - Хребтова В.П.,

-
ЦвірюкаВ.О.,

при секретарі      -
Дмитренко A.M.

розглянула
у відкритому судовому засіданні у м.
Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Московського районного суду м.  Харкова
від 29 серпня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ „Хлібзавод
„Салтівський" про зміну дати та формулювання звільнення,   стягнення середньомісячного заробітку за час
вимушеного прогулу,   стягнення
компенсації за невикористані щорічні відпустки,   вихідної допомоги у зв'язку із звільненням
та стягнення моральної шкоди,   -

ВСТАНОВИЛА:

У червні
2006 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ЗАТ „Хлібзавод „Салтівський" про
зміну дати та формулювання звільнення,
стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,   стягнення компенсації за невикористані
щорічні відпустки,   вихідної допомоги у
зв'язку із звільненням та стягнення моральної шкоди посилаючись на те,   що працюючи у відповідача на ЗАТ „Хлібзавод
„Салтівський". 19.04.2006 p.,   йому було
встановлено 3 групу інвалідності від загального захворювання,   у зв'язку з чим 20.04.2006 p.,   їм поштою на підприємство було направлено
заяву про надання щорічної відпустки як працюючому інваліду,   після чого він перестав виходити на роботу.
Через деякій час він був звільнений з роботи на ЗАТ „Хлібзавод
„Салтівський" за прогули. Просив суд поновити його на роботі та виплатити
грошову компенсацію за час вимушеного прогулу.

Пізніше
позивачем неодноразово були надані доповнення і уточнення до позовної
заяви,   а саме ОСОБА_1 просив замість
поновлення його на роботі зобов'язати відповідача змінити дату та формулювання
звільнення на ч.3  ст. 38 КЗпП
України,   виплати йому грошову
компенсацію за час вимушеного прогулу до звільнення,   звільнити його від оплати судових
витрат,   стягнути грошову компенсацію за
невикористанні щорічні відпустки у сумі - 1577,   68 грн.,
вихідну допомогу у розмірі 4 587,
42 грн.,   стягнути з відповідача
у відшкодування моральної шкоди - 30 000 грн. з урахуванням трьох підвищення
заробітної плати стягнути з відповідача компенсацію за час вимушеного прогулу з
21. 04.2006 р. - 1529,  14 грн.,   зобов'язати відповідача надати дублікат
трудової книжки .

У судовому
засіданні представник відповідача проти позову заперечував.

Рішенням
Московського районного суду м.  Харкова
від 29 серпня 2007 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

На
вказане рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу,   в якій він просить скасувати рішення  Московського районного суду м.  Харкова від 29 серпня 2007

2

року. При цьому
посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та
процесуального права.

Вислухавши
доповідь судді доповідача,   пояснення
учасників процесу,   що з'явились,   обговоривши доводи апеляційної скарги,   судова колегія вважає,   що апеляційна скарга не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того,
дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосоване до позивача у
відповідності до норм КЗпП України.

Судова колегія
погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З
матеріалів справи вбачається,   що з
27.03.2006 р. позивач працював у ЗАТ «Хлібозавод «Салтівський» вантажником
готової продукції (наказ № 58-к 06 від 27.03.2006 р) зі змінним режимом роботи
(а.с.  292).

20.04.2006
р. позивач звернувся до відділу кадрів відповідача з усною вимогою перевести
його на легку роботу у зв'язку з тим,
що він є інвалідом третьої групи.

В той же
день відповідачем по пошті була отримана копія пенсійного посвідчення серії
НОМЕР_1 виданого 16.12.2003 р. та копія довідки обласної МСЕК серії НОМЕР_2 про
те,   що 19.04.2006 р. позивач пройшов
повторно огляд і йому встановлена З група інвалідності та протипоказана
праця,   яка пов'язана із фізичними
навантаженнями.

А з
21.04.2006 р. позивач перестав виходити на роботу. Факт невиходу на роботу
22-23 квітня 2006 року,   26-27 квітня
2006 року та 01-02 травня 2006 року підтверджується наявними у матеріалах
справи актами та службовими записками (а.с.
93-98). Вказаний факт не заперечує і позивач.

На
виконання вимог ч. 1  ст.  149 КЗпП України відповідач зажадав від
ОСОБА_1 пояснень з приводу порушення трудової дисципліни у вигляді неявки на
роботу,   направивши 06.05.2006 року листа
на його адресу (а.с.  137).

Проте
позивач на вказаний лист не відреагував. А 10.05.2006 р. відповідачем було
видано наказ № 86-к «Про звільнення ОСОБА_1» за
ст.  40 ч. 1 п. 4 КЗпП України за
прогул без поважних причин.

За
результатами розгляду протесту прокурора,
відповідачем було винесено наказ № 107-к від 08.06.2006 p.,
яким змінено дату звільнення позивача на 16.05.2006 p.,
оскільки з 05 травня 2006 року позивач знаходився на
лікарняному. Підставу звільнення ( ст.
40 ч. 1 п. 4 КЗпП України),   залишено без змін. Бухгалтерією відповідача
було проведено остаточний розрахунок із позивачем по лікарняному листку НОМЕР_3
за період з 05.05.2006 р. по 16.05.2006 р.

Відповідно
до  ст.
40 ч. 1 п. 4 КЗпП України,
трудовий договір,   укладений на
невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом
у випадку прогулу працівника (в тому числі відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно
до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про
практику розгляду судами трудових спорів»,
прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього
робочого дня,   так і більше трьох годин
безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відсутність
ОСОБА_1 на робочому місці в період з 22-23 квітня 2006 року,   26-27 квітня 2006 року та 01-02 травня 2006
року судова колегія визнає прогулом,
оскільки позивач не надав доказів,
того,   що був відсутній з
поважних причин.

Посилання
ОСОБА_1 на те,   що одночасно із
направленням відповідачеві документів про інвалідність,   він направив поштою і заяву про надання йому
щорічної відпустки як працюючому інваліду,
є безпідставним.

Відповідно
до ч. 3  ст.  10 ЦПК України,   кожна сторона повинна довести ті
обставини,   на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем
не надано доказів того,   що направляючи
поштою по замовленню документи  про
інвалідності,   він також подав заяву про
надання йому щорічної відпустки

3

як працюючому
інваліду. Вказані обставини категорично заперечують відповідачі.

За
змістом  ст.  235 КЗпП України,   орган,
що розглядає трудовий спір,
приймає рішення про зміну формулювання звільнення у тому випадку,   якщо формулювання причини звільнення є
неправильним,   тобто таким,   що не відповідає фактичним обставинам або не
відповідає діючому законодавству. Якщо неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника,   орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час
вимушеного прогулу. Прийняття рішення про виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу також можливе у випадку затримки видачі трудової книжки з
вини власника або уповноваженого ним органу або при винесенні рішення про
поновлення на роботі працівника.

Суд
першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для
зміни дати та формулювання причини звільнення позивача,   у зв'язку з чим немає підстав і для
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Під час
розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідачем надано копію
квитанції про переказ позивачеві коштів в сумі 31 грн. 64 коп. - грошову
компенсацію за невикористану відпустку за відпрацьований час.  Тому підстав для стягнення зазначеної суми у
судовому порядку немає.

У
відповідності до  ст.  303 ЦПК України,   при розгляді справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог,   заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно
до  ст.
308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну
скаргу,   якщо встановлює,   що суд першої інстанції постановив рішення з
додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Рішення
суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи
апеляційної скарги виводи суду не спростовують.

Керуючись  ст.
ст.  303,   304,
307,   308,   313,
315,   317,   319 ЦПК України,   судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу    ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення
Московського районного суду м.  Харкова
від 29 серпня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
судової колегії набирає законної сили з моменту її проголошення,   але може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.