Головуючий 1 інстанції Янюк Ю.Б.
Справа № 22ц-8404-2007р.            Доповідач Курило В.П.
УХВАЛА Іменем України

27 листопада 2007 року Апеляційний
суд Донецької області у складі: головуючого судді Курило В.П. суддів Саніковой О.С.,
Шамрило Л.Г. при секретарі   Степаненко
В.Б.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, приватного
підприємства „Науково-виробниче підприємство „Градієнт" на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області
від 27 вересня 2007 року по цивільній справі за позовом Акціонерного
комерційного промислово - інвестиційного банку до
приватного підприємства „Науково-виробниче підприємство
„Градієнт", ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору,
стягнення заборгованості по кредиту, звернення
стягнення на предмет застави, та за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного комерційного промислово - інвестиційного банку , приватного підприємства „Наукового - виробниче
підприємство „Градієнт", ОСОБА_2 про визнання договорів застави та іпотеки
недійсними.

ВСТАНОВИВ:

В апеляційний суд Донецької області надійшли апеляційні скарги ОСОБА_1, приватного підприємства „Науково-виробниче підприємство „Градієнт" на рішення Костянтинівського
міськрайонного суду від 27 вересня 2007 року, яким позов
Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку задоволено частково,
а в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати. Посилається на
те, що суд неповно з»ясував обставини у справі, всі договори застави майна і договори іпотеки укладені сторонами без
її згоди, як дружини відповідача, яка має право на
рухоме і нерухоме майно. Також посилається на чисельні
порушення норм матеріального і процесуального права, що

2

призвело до
неправильного вирішення справи. Крім того, суд вирішив питання про права та обов»язки осіб, які не брали участь у справі і
розглянув не всі вимоги зустрічної позовної заяви.

Відповідач приватне підприємство „Науково-виробниче підприємство „Градієнт" також просить скасувати рішення суду і
посилається на такі ж обставини.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 липня 2005 року між Акціонерним комерційним промислово - інвестиційним банком
(далі Банк) і приватним підприємством
„Науково-виробниче підприємство „Градієнт" (далі Підприємство) був укладений кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 02/1- 324, відповідно до умов якого та
договорів про внесення змін до нього за № 1 від 1
серпня 2005 року, №2 від 10 жовтня 2005 року, № 3 від
6 грудня 2005 року, №4 від 5 березня 2006 року, №5 від 4 квітня 2006 року, №6 від 22 травня 2006 року, №7 від 16 травня 2006 року
Підприємство отримало від Банку кредит у вигляді відкритої поновлюваної
кредитної лінії у сумі 1 830 000 грн. для придбання обладнання, матеріалів, сировини, виплати заробітної плати, сплати послуг,
податків, робіт та покриття інших виробничих потреб.
Підприємство скористалось наданим кредитом у повному обсязі, що підтверджується
рухом коштів по рахунку та не оспорюється його представниками.

Пунктом 3.2. кредитного договору передбачено, що відсотки за користування кредитною лінією нараховуються Банком на
суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами та
сплачуються Підприємством виходячи із встановленої Банком відсоткової ставки у
таких розмірах: 17% річних за період з 25 липня 2005 року по 10 жовтня 2005
року; 15% річних з 10 жовтня 2005 року.

Але підприємство кредитні зобов»язання не виконало, не сплатило у визначений
в п.п. 3.2., 3.3.
кредитного договору термін відсотки за користування
кредитом у сумі 128 457 грн. 53 коп. за період з 1 березня 2006 року по 31 серпня 2006 року, комісійну винагороду
у розмірі 28 953 грн.84 коп. за
період з 1 березня 2006 року по 30 вересня 2006 року, нараховану комісійну винагороду за супроводження кредитної
лінії за період з 1 жовтня 2006 року по 31 жовтня 2006 року у сумі 4 662
грн. 74 коп., а також нараховані відсотки за
період з 1 вересня 2006 року по 31 жовтня 2006 року у сумі 45 875 грн.
34 коп. Крім того, сума боргу за кредитом складає

1
830 000 грн. і загальна
заборгованість на 1 листопада 2006 року складає

2
037 949 грн. 45 коп.

В забезпечення своєчасного виконання Підприємством зобов»язань за вказаним вище кредитним договором між ним та Банком були
укладені договори застави майна та іпотеки, за
якими Банку передано нерухоме і рухоме майно: договір застави №
02/4-326 від 25.07.2005р. між Банком і Підприємством
на 19 предметів на загальну суму 75000 грн., договір іпотеки 02/4-410 від 22.09.2005р. між Банком і Підприємством на 5
будівель і огорожу на загальну суму 396 053
грн., договір іпотеки № 02/4-438 від 04.10.2005р.
між Банком і Підприємством на нежиле приміщення площею

3

234,6 кв.м по вул. Жовтнева, 295 вартістю 165 000 грн., договір іпотеки № 02/4-93 від
04.04.2006р. між Банком і Підприємством на земельну ділянку по вул.
Пролетарська-Московська вартістю 5000 грн., у тому числі був укладений договір іпотеки № 02/4-450 від 14 жовтня
2005 року з подальшими змінами, яким
в іпотеку Банку відповідачем ОСОБА_2 за згодою третьої особи ОСОБА_1 переданий
належний їм на праві спільної сумісної
власності будинок, розташований за адресою: Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Артемівська, 269 вартістю 480
000 грн., договір застави № 02/4-92
від 04.04.2006р. між Банком і Підприємством на обладнання вартістю 12 200 грн., договір застави № 02/4-1178
від 08.12.2004р. між Банком і
ОСОБА_2 на тренажери і відеотехніку на загальну суму 60 000 грн., договір застави № 02/4-440 від
04.10.2005р. між Банком і ОСОБА_2 на
автомобіль «Рено» вартістю 47 700 грн.

Оскільки підприємство у зазначений в договорі строк не сплатило Банку відповідні суми, суд на підставі пункту 4.3.4
кредитного договору розірвав вказаний договір, стягнув
з Підприємства на користь Банку заборгованість по кредиту, відсотки за надання кредиту,
комісійну винагороду, судові витрати, а всього 2039687 грн.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши
матеріали справи і доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що скарги задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно, об'єктивно
перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов правильного висновку
про те, що вимоги Акціонерного комерційного промислово
- інвестиційного банку ( Банку) частково підлягають задоволенню, а
вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі.

Судом
встановлено, що 25 липня 2005 року між Банком і Підприємством був укладений договір про відкриття кредитної лінії №
02/1-324. В подальшому між Банком та
Підприємством укладені договори про внесення
змін №1 від 1 серпня 2005 року, №2 від 10 жовтня 2005 року, №3 від 6 грудня 2005 року, №4 від 5 березня 2006
року, №5 від 4 квітня 2006 року №6
від 22 травня 2006 року і №7 від 16 травня 2006 року, відповідно до яких
Підприємство отримало від Банку кредит у вигляді відкритої поновлюваної кредитної лінії в загальній сумі
1830000 грн. для придбання обладнання, матеріалів, сировини, виплати заробітної
плати, сплати послуг, податків,
робіт та покриття інших виробничих потреб. Підприємство скористалось наданим кредитом у повному обсязі, що
підтверджується рухом коштів по рахунку.

Пунктом 3.2 кредитного договору передбачено нарахування відсотків за
користування кредитною лінією, які нараховуються Банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими
коштами та сплачуються Підприємством виходячи із встановленої Банком
відсоткової ставки.

4

Підприємство кредитні зобов"язання не виконало, не сплатило Банку у визначений договором термін відсотки за користування
кредитом у сумі 128457.53 грн. за період з 1 березня
2006 року по 31 серпня 2006 року, комісійну винагороду у розмірі
28953. 84 грн. за період з 1 березня 2006 року по 30 вересня 2006 року,
нараховану комісійну винагороду за супроводження кредитної лінії за період з 1 жовтня 2006 року по 31 жовтня 2006 року в
сумі 4662.74 грн., а також нараховані відсотки за
період з 1 вересня 2006 року по 31 жовтня 2006 року в сумі 45975.34
грн. У зв"язку з чим виникла загальна сума заборгованості разом із сумою кредиту 2037949.45 грн.

Відповідно до п.2.2 Договору Банк вправі вимагати від підприємства розірвання договору кредиту і повернення всієї суми, що
передбачена договором і у суду першої інстанції
були для цього підстави.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разу істотного
порушення договору стороною та в інших
випадках, встановлених договором або законом.

Доводи відповідача про те, що він не отримував від Банку грошові кошти за вказаним договором кредиту безпідставні і
спростовуються рухом коштів (а.с. 101-106) . І цей факт
не оспорювався в судовому засіданні представником відповідача.

Судом також
встановлено, що в забезпечення виконання Підприємством
зобов'язань за договором кредиту між ним та Банком були укладені договори
застави майна та іпотеки : договір застави майна №02/4-326 від 25 липня 2005 року та договори про
внесення змін до нього за №1 від 1 серпня 2005 року, за №2 від 4 жовтня 2005
року, за №3 від 10 жовтня 2005 року, за №4 від 6 грудня 2005 року за №5 від 15
березня 2006 року, за №6 від 4 квітня
2006 року ( а.с. 17-25), за яким Банку Підприємством передано у заставу майно Підприємства, зокрема, обладнання
загальною заставною вартістю 75000 грн.

За договором застави майна № 02/4-92 від 4 квітня 2006 року у забезпечення виконання кредитного договору Підприємство
передало Банку обладнання, що належить
Підприємству, загальною заставною вартістю 12200 грн.(а.с.
26-28).

За договором
іпотеки №02/4-410 від 22 вересня 2005 року з подальшими
змінами до нього Підприємство передало Банку в іпотеку належне йому нерухоме майно будівлі і споруди
загальною заставною вартістю 396053.00 грн. ( а.с. 46-49).

За договором іпотеки №02/4-438 від 4 жовтня 2005 року з подальшими змінами Підприємство надало Банку в іпотеку належне йому
нерухоме майно: нежиле приміщення загальною
площею 234.6 кв.м. заставною вартістю 165000 грн. (а.с. 54-60).

Договором іпотеки № 02/4 -93 від 4 квітня 2006 року Підприємство передало
Банку в іпотеку належну йому земельну ділянку площею 0.2 га заставною
вартістю 5000 грн.( а.с.61-64).

5

Крім того, між Банком і майновим поручителем ОСОБА_2 також були укладені договори іпотеки і застави в забезпечення виконання
Підприємством кредитного договору №02/1 - 324 від 25 липня 2005 року з подальшими
змінами і доповненнями до нього.

Зокрема, за договором застави майна №02/4-1178 від 8 грудня 2004 року ОСОБА_2 передав Банку належне йому майно: тренажери,
магнітофон, стереосистеми і інші предмети
домашнього побуту загальною заставною вартістю 60000 грн.
(а.с.29-32). Зі змісту вказаного договору видно, що первинно цими предметами застави забезпечувалось виконання іншого кредитного договору, укладеного між Банком і
Підприємством 8 грудня 2004 року. Але договором про
внесення змін №2 від 12 травня 2005 року, №3 від
4 жовтня 2005 року, № 4 від 10 жовтня 2005 року, №5 від 6 грудня 2005 року, №6 від 15 березня 2006 року, №7 від 4 квітня 2006 року до
вказаного договору застави були внесені зміни і,
зокрема, в частині, що стосується вимоги Банку і
передбачалась тепер вже вимога Банку за кредитним
договором № 02/1-324 від 25 липня 2005 року з подальшими змінами і
доповненнями до нього (а.с.29-38).

За договором застави №02/4-440 від 4 жовтня 2005 року ОСОБА_2
переданий у заставу Банку належний йому на праві власності автомобіль «Рено» реєстраційний номер 16611ЕВ
заставною вартістю 47700 грн. (а.с.39-45).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога,
що не суперечить законодавству України, зокрема
така, що випливає з договору позики, кредиту,
купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про заставу» предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України
може бути відчужено заставодавцем та на яке
може бути звернено стягнення.

Договором іпотеки № 02/4-450 від 14 жовтня 2005 року з подальшими змінами, ОСОБА_2 за згодою його дружини ОСОБА_1 перееданий в іпотеку Банку жилий будинок АДРЕСА_1 з дворовими
будівлями заставною вартістю 480000 грн. (а.с. 65-71).

Відповідно до п.п.3.1.4, 5.3 вказаних договорів застави майна та п.3.1.5, 5.2.2 договорів іпотеки у випадку, якщо Підприємство не
виконує своїх обов»язків за кредитним договором,
Банк має право звернути стягнення на майно, що
знаходиться у заставі або іпотеці. Вказана норма договорів іпотеки і застави не суперечить вимогам ст. 33 Закону України
«Про іпотеку», ст. 1 Закону України «Про заставу, ст.
590 ЦК
України. Тому у суду першоїї інстанції були передбачені законом підстави для звернення суми кредиту і відсотків, що нараховані Банком, на вказане майно
Підприємства і ОСОБА_2

Відповідно до
ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель
несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов»яання виключно в межах
вартості іпотеки.

6

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу»
заставодержатель набуває право звернення стягнення
на предмет застави в разі, якщо в момент настання
терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи
договором.

Задовольняючи позов Акціонерного комерційного промислово -інвестиційного
банку частково і стягуючи заборгованість тільки з Підприємства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те,
що відповідач ОСОБА_2 не брав участь
у зобов»язанні за договором кредиту,
а стороною по кредитному договору виступало Підприємство, яке в силу ст. ст. 55, 113
Господарського кодексу України є суб»єктом господарювання, і яке здійснює господарську
діяльність, реалізує господарську компетентність, має відокремлене майно і несе
відповідальність за своїми зобов»язаннями в
межах цього майна. Приватне підприємство
„Науково-виробниче підприємство „Градієнт" є юридичною особою, майно, яке було передане Підприємством у
заставу та іпотеку, перебувало на
балансі підприємства і відповідно до документів, що засвідчують право власності, воно належить
Підприємству і тому згода ОСОБА_1 на
передачу майна в заставу та іпотеку не була потрібна. Тому у зв»язку з невиконанням Підприємством
зобов»язань по кредитному договору у
встановлений строк судом першої інстанції вірно звернене стягнення на
предмети застави та іпотеки.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 є приватним підприємцем і належне Підприємству майно було придбане ним у період
юридичного шлюбу з нею, у даному випадку не мають правового значення. Спірне
майно належало Підприємству і на його відчуження згода дружини підприємця
законом не передбачена.

Оскільки ОСОБА_2 виступав перед Банком майновим поручителем Підприємства, суд обгрунтованно дійшов висновку про те,
що стягнення сум має бути звернено і на майно
ОСОБА_2, що передано ним Банку у заставу і іпотеку.

Доводи скарг про те, що майно ОСОБА_2 є спільною власністю подружжя, у тому числі і власністю ОСОБА_1 у даному
випадку не мають правового значення і не
можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов»язання відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок
предмета іпотеки переважно перед іншими особами,
права чи вимоги яких на передане в іпотеку
нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Пріоритет
права іпотекодержателя на задоволення забезпечених
іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно
зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх
державної реєстрації.

7

Відповідно до ст. ст. 1,13 Закону України «Про заставу», в силу застави
кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником
(заставодавцем) забезпеченого заставою зобов»язання одержати задоволення з
вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Договір застави
повинен бути укладений в письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є
нерухоме майно, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до
ст. 13 Закону України «Про заставу» договір застави повинен бути укладений у
письмовій формі.

У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, договір застави повинен
бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних право установчих
документів. Угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення
договору застави і в тих випадках, коли це є не обов»язковим в силу
законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін.

ОСОБА_1 в
апеляційній скарзі посилається на те, що її згода на укладення договору іпотеки
була засвідчена нотаріусом не на бланку, передбаченому п. 5 Наказу Міністерства
юстиції № 20/5 від 03.03.2004р., відповідно до якого нотаріальні дії виконані
без використання спеціального бланку є не чинними. Але такі доводи не ґрунтуються
на законі.

Відповідно до п.
.5 Наказу Міністерства юстиції № 20/5 від 03.03.2004р. на спеціальних бланках
викладаються примірники: правочинів, для яких чинним законодавством установлено
обов»язкову нотаріальну форму (крім засновницьких договорів та установчих
актів); правочинів, для яких чинним законодавством не передбачено обов»язкової
нотаріальної форми, але які посвідчуються на бажання сторін; договорів про
розірвання всіх вищезгаданих правочинів, а також про внесення змін та доповнень
до нотаріально посвідчених правочинів; свідоцтв про встановлення опіки над
майном фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою, а також фізичної особи,
місце перебування якої невідоме; свідоцтв про право на спадщину; свідоцтв про
право власності на частку в спільному майні подружжя; свідоцтв про придбання
майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтв виконавця заповіту; свідоцтв про
посвідчення фактів; свідоцтв про посвідчення та прийняття на зберігання
секретних заповітів; свідоцтв про прийняття на зберігання документів; свідоцтв
про передачу заяв фізичних і юридичних осіб іншим фізичним і юридичним особам;
актів про морські протести та протести векселів; дублікатів документів.

Таким чином
вказана норма закону містить вичерпний перелік документів, які викладаються на
спеціальних бланках і згода подружжя на укладення договорів застави та іпотеки
до цього переліку не входить. Крім того, така згода ОСОБА_1 особисто, як
дружини заставодавця ОСОБА_2 була і зареєстрована приватним нотаріусом ОСОБА_3
в реєстрі за № 5370 (а. с. 152-153).

Доводи скарги
про те, що у день дачі згоди на передачу жилого будинку в іпотеку ОСОБА_1 була
відсутня також є безпідставними. Суд перевірив ці доводи ОСОБА_1  і встановив,
що підпис  на заяві

8

виконаний
самою ОСОБА_1, чого вона не оспорює, а надана нею довідка про перебування у санаторії вказаного факту не спростовує.

На укладання договорів застави і іпотеки іншого майна ОСОБА_2 і Банком позивачка ОСОБА_1 також давала свою письмову
угоду. Через те, що вказані договори не
підлягали обов»язковому нотаріальному посвідченню, суд зробив правильний
висновок про те, що і згода позивачки ОСОБА_1 на укладання вказаних
договорів не повинна бути нотаріально
посвідченою.

Посилання
ОСОБА_1 та Підприємства на ухвалу Костянтинівського
міськрайонного суду від 26 липня 2007 року, якою затверджена мирова угода між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_2, за якою їй виділене рухоме і нерухоме майно на
суму 437 574 грн. є неспроможними,
оскільки вказана ухвала не має в даному випадку правового значення і не може вплинути на висновки суду про
звернення стягнення за кредитним
договором на майно Підприємства і подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як встановлено судом, вказана ухвала була постановлена судом першої інстанції після укладання сторонами договорів іпотеки і
застави. На час укладання договорів спільне майно поділено не було і
виділ частки ОСОБА_1 не відбувся. Крім
того, відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку" і ст.1 Закону України «Про заставу» передбачений
пріоритет іпотекодержателя і
заставодержателя перед іншими вимогами.

Доводи скарг про те, що під час оформлення договорів застави і іпотеки сторони за договорами визначили низьку вартість
заставного майна не є підставою для визнання таких
угод недійсними. Відповідно до ст.. 4 Закону України „Про заставу" і ст.. 6 Закону України „Про іпотеку"
вартість предмета іпотеки і застави
визначається за згодою сторін за договором. Майнові
поручителі - Підприємство і ОСОБА_2 разом з Банком визначили заставну вартість майна і в наведеній частині вказані договори
майновими поручителями ос порені не були.

Доводи скарг про те, що суд першої інстанції не повно з»ясував обставини, що мають суттєве значення для справи, дав
неналежну правову оцінку наданим доказам, неправильно
застосував закон безпідставні.

Доводи скарги про те, що суд вирішив питання про права і обов"язки осіб, що не були залучені до участі у справі
безпідставні. Сторони за договорами кредиту, іпотеки і застави, а також дружина
майнового поручителя ОСОБА_1 були залучені
до участі у справі. Притягнення до участі у справі інших осіб не
передбачено законом.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального закону, що призвело або
могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

9

Разом з тим, з вступної та резолютивної частини рішення необхідно виключити фразу «у особі філії «Відділення
Промінвестбанку в м. Костянтинівна Донецької області»,
яка є зайвою. Стороною по справі є юридична особа
Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк, що судом першої інстанції правильно зазначено в рішенні.

Керуючись ст. 304,307,308, 314 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу відхилити. Рішення року залишити без зміни Виключити з вступної та резолютивної частини рішення
фразу «у особі філії «Відділення Промінвестбанку в місті
Костянтинівна Донецької області».

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно, але вона може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання
ухвалою суду апеляційної інстанції законної сили.