РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

31 липня
2007 року                                                         Добропільський
міськрайонний суд

Донецької
області в складі:

головуючого -
судді Тітової Т.А.

при
секретарі  Михайлівській Т.П.

за участю:
позивача ОСОБА_1

представника
позивача ОСОБА_2

представника
відповідача Бодорацької В.Н.

представника
3-ї особи Колодіна В.М.  розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Добропіллі справу за позовом ОСОБА_1 до
Державного підприємства „Добропіллявугілля" Відокремлений підрозділ „Шахта
„Білозерська",  3-я особа
Добропільська міська виконавча дирекція Донецького обласного відділення Фонду
соціального страхування з тимчасової втрати працездатності,  про стягнення сум у зв"язку із
звільненням,  моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду в квітні 2007 року з позовом до відповідача про
стягнення 2393, 48 гри. одноразової допомоги,
37098, 94 грн. заробітку за час затримки розрахунку,  3000 грн. відшкодування моральної шкоди та
допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Зазначив,  що з 1 вересня 1999 року працював на шахті
„Білозерська" гірчичником,
звільнений 22 вересня 2004 року за
ст. 40 ч.2 КЗпП України за станом здоров"я - за висновком МСЕК від
14 вересня 2004 року визнаний інвалідом 3 групи з професійного захворювання.
Відповідно до п.12.15 Галузевої угоди не сплачена одноразова допомога,  на що має право,  оскільки стаж роботи понад 15 років,  тому претендує на виплату двох середньомісячних
заробітків,  розрахованих за постановою
КМУ №100 від 8 лютого 1995 року. Про порушення свого права дізнався лише в
грудня 2006 року під час юридичної консультації,  звернувся до керівництва підприємства щодо
виплати,  3 січня 2007 року одержав
відповідь про відмову.

За
затримку виплати цієї одноразової допомоги у відповідності до  ст.
117 КЗпП України визначає до стягнення середньомісячний заробіток за час
затримки з 22 вересня 2004 року.

Йому не
виплачена допомога по листам непрацездатності НОМЕР_1 за період з 15 травня
2004 року по 7 червня 2004 року та НОМЕР_2 з 24 липня 2004 року по 16 серпня
2004 року.

За
спричинення моральної шкоди,  оскільки з
сім"єю через невиплату коштів залишився без коштів,  змушений неодноразово звертатися на
підприємство за вирішенням питання,
порушена нормальна життєдіяльність,
вимагає стягнути грошову компенсацію.

В
судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги,  посилаючись на обставини,  зазначені в позовній заяві. Пояснив,  що в зв"язку з захворюванням на бронхіт
був на лікарняному з 15 травня 2004 року,
аж поки не направили на обстеження в клініку профзахворювань,  де знаходився з 9 по 23 липня 2004 року,  після чого продовжував хворіти,  і видали другий лікарняний. В зв"язку з
записом на першому лікарняному про неявку до лікаря з 8 червня по 8 липня 2004
року відмовлено виплати допомогу по обох листах.

Представник
відповідача Бодорацька В.Н. позов не визнала. Посилається на те,  що на час звільнення ОСОБА_1 з роботи діюча
на той час Галузева угода в п.12.15 передбачала виплату одноразову допомогу при
звільненні працівника,  що має право на

пенсію
за віком.  Але позивач такого права не
мав. Оскільки цей платіж не віднесено до фонду оплати праці,  до нього не поширюються положення трудового
законодавства про стягнення заробітку за час затримки виплати. Оскільки ОСОБА_1
під час перебування на лікарняному порушував режим,  тому відповідно до  ст.  36
Закону України „Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування у
зв"язку з тимчасовою втратою працездатності" рішенням комісії із
соціального страхування відмовлено в виплаті допомоги.

Вважає
вимоги про відшкодування моральної шкоди безпідставними,  просить позов відхилити.

Представник
3-ї особи Колодін В.М.  вважає,  що позов про виплату допомоги по тимчасовій
непрацездатності підлягає задоволенню,
оскільки за  ст. 36 Закону України
„Про страхування..." особа позбавляється права на допомогу з дня допущення
порушення. Позивач же після обстеження у клініці профзахворювання продовжував
хворіти,  це давало підставу лікарю в
листку зробити позначку про професійне захворювання. В такому разі допомогу по
непрацездатності зобов"язаний виплатити Фонд соціального страхування від
нещасних випадків.

Вислухавши
пояснення осіб,  дослідивши матеріали
справи,  суд дійшов до такого висновку.

Встановлено,  що ОСОБА_1. працював на
шахті „Білозерська" ДП „Добропіллявугілля" з 1 вересня 1999
року,  звільнений 22 вересня 2004 року
за  ст. 40 п.2 КЗпП України за станом
здоров"я.

Згідно
довідки №043544 обласної МСЕК від 14 вересня 2004 року огляду позивача
встановлена 3 група інвалідності за професійним захворюванням.

Як
вбачається з письмової відповіді підприємства на звернення робітника від 22
березня 2007 року,  йому при звільненні
виплачені належні суми,  в тому числі за
час обстеження в клініці професійних захворювань (а.с. 16).

Що
стосується відмови підприємства виплатити ОСОБА_1 одноразову
допомогу,  як це відображено в листі від
3 січня 2007 року (а.с. 11),  суд вважає
це правомірним.

Пунктом
12.15 Галузевої угоди між Міністерством палива та енергетики України і
всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості України від 03.07.2001 (з
доповненнями та змінами) в редакції,  яка
діяла на час звільнення позивача,
виплата одноразової допомоги передбачалась працівнику,  що має право на пенсію за віком,  при першому звільненні з підприємства.

Позивач
при звільненні 22 вересня 2004 року такого права не мав,  був визнаний інвалідом.

Між
тим,  зміни до п. 12.15 Галузевої
угоди,  яким встановлено виплату допомоги
в разі наявності права на пенсію і за інвалідністю,  внесені 6 липня 2005 року та зареєстровані в
Міністерстві праці та соціальної політики України за №67 28 липня 2005
року,  тобто після звільнення ОСОБА_1.

Тому
вимоги позивача про стягнення одноразової допомоги є безпідставними,  підлягають відхиленню.

Також
суд відхиляє вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати
одноразової допомоги,  на яку позивач не
має право. Зазначає,  що відповідно
до  ст. 117 КЗпП України виплата
працівникові середнього заробітку провадиться в разі невиплати з вини власника
належних працівникові сум у строки,
зазначені в  ст. 116 КЗпП України.

Наданими
листами непрацездатності НОМЕР_1 та НОМЕР_2,
виданими Добропільською ЦРБ,
підтверджується звільнення ОСОБА_1 з роботи по першому листку з 15 травня по 7 червня 2004
року,  по другому - з 24 липня по 16
серпня 2004 року.

Рішенням
комісіі їз соціального страхування ВП „Шахта „Білозерська" від 23 вересня
2004 року ОСОБА_1
позбавлено права на одержання допомоги по тимчасовій

непрацездатності по цих листах з посиланням на порушення режиму,  що відображено в листку.

Але з
таким рішенням суд не погоджується. Як видно з записів в листку НОМЕР_1,  його видано в зв"язку з загальним
захворюванням - загострення хронічного бронхіту. На ньому зроблено запис про
порушення режиму,  а саме: з 8 червня по
8 липня 2004 року не з"явився на прийом (а.с.  18-20).

Далі з 9
липня по 23 липня 2004 року ОСОБА_1 перебував на обстеженні в Донецькій
обласній клініці профзахворювань,  що
підтверджено довідкою №1647 від 23 липня 2004 року (ах. 19).

Другий
лікарняний НОМЕР_2 видано після закінчення строку довідки. Як зазначено в листі
Добропільської ЦРБ від 12 липня 2007 року за підписом головного лікаря листок
видано в продовження довідки (а.с. 46).

Статтею
36 ч.2 Закону України „Про загальнообов"язкове державне соціальне
страхування у зв"язку з тимчасовою втратою працездатності та
витратами,  зумовленими народженням та
похованням" передбачено,  що
застраховані особи,  які в період
отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності порушують режим,  встановлений для них лікарем,  або не з"являються без поважних причин у
призначений строк на медичний огляд,
втрачають право на цю допомогу з дня допущення порушення на строк,  що встановлюється рішенням органу,  який призначає допомогу по тимчасовій
непрацездатності.

Оскільки
порушення режиму ОСОБА_1,  як зазначено в
листку,  мало місце з 8 червня по 8 липня
2004 року,  суд не може погодитися з
позбавленням позивача права на допомогу на весь строк непрацездатності,  тим більше,
що вона зумовлена одним продовжуваним захворюванням.  І вважає,
що по листкам непрацездатності за період,  крім строку порушення режиму,  має бути виплачена позивачу допомога по
непрацездатності.

Приймаючи
до уваги,  що правовідносини з державного
соціального страхування по тимчасовій непрацездатності урегульовані спеціальним
законом,  не підпадають під норми
трудового законодавства,  до випадку
несплати допомоги не відносяться положення
ст. 117 КЗпП України.

Також не
підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про
відшкодування моральної шкоди.

Статтею
237" КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим
ним органом моральної шкоди працівнику в разі,
якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань,  втрати нормальних життєвих зв"язків і
вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порушення
трудових прав позивача з боку відповідача не встановлено,  що виключає вирішення питання про
відшкодування моральної шкоди.

Законом
України „Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування..."
відповідальності за заподіяння моральної шкоди не передбачено. А як
роз"яснив Верховний Суд України в постанові Пленуму від 31 березня 1995
року №4 (із змінами) п.2,  спори про
відшкодування заподіяної фізичній особі моральної шкоди розглядаються у
випадках,  передбачених іншим
законодавством,  яке встановлює відповідальність
за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно
до  ст.
ст. 231,  237" КЗпП
України,  Закону України „Про
загальнообов"язкове державне соціальне страхування у зв"язку з
тимчасовою втратою працездатності та витратами,
зумовленими народженням та похованням",   ст.
ст.  10,  60,
209 ЦПК України,  суд, -

ВИРІШИВ:

Зобов"язати   Державне підприємство
„Добропіллявугілля" Відокремлений підрозділ „Шахта „Білозерська"
виплатити ОСОБА_1 допомогу по

тимчасовій
непрацездатності по листам непрацездатності НОМЕР_1 за період з 15 травня 2004
року по 7 червня 2004 року та НОМЕР_2 з 24 липня 2004 року по 16 серпня 2004
року.

Стягнути з
відповідача на користь держави судовий збір 08 грн. 50 коп. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В іншій частині
позову відмовити.

На
рішення суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Донецької області
через даний суд протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження
протягом 10 днів у зазначеному порядку.

Суддя       підпис             Тітова
Т.А.