Справа № 22-7546                  Головуючий в 1 інстанції
5                                        Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007р. листопада
20 дня. Апеляційний
суд Донецької області в складі: головуючого Пономарьової О.М. суддів Бабенко
П.М., Бондаренко Л.І.

при секретарі
Карпушової К.Г.

розглянув
у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1

на рішення
Ленінського районного суду м. Донецька від 31 липня 2007р.

за позовними
вимогами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа - Комунальне
підприємство ЖЕК №3 Ленінського
району м. Донецка про виселення,

Заслухавши
доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали
справи, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 31 липня 2007р., яким позовні вимоги ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до нього, ОСОБА_1 про виселення задоволені.

ОСОБА_1
виселений з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення.

В
апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду через те, що у
судовому засіданні, коли було ухвалено рішення він не був присутній. Суд
необгрунтовано застосував положення ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, порушуючи його право на
житло.

Апеляційний
суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення-без зміни.

Із
матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулись до суду з позовом до
ОСОБА_1 про виселення. В обгрунтування позову зазначили, що їм на праві
спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1.

2

4 лютого 2004р. відповідач ОСОБА_1 зареєстрований у
вказаній квартирі.

На час його реєстрації
за вказаною адресою він перебував у шлюбі з ОСОБА_2, шлюб між ними розірваний.

Проживання
та реєстрація відповідача у вказаній квартирі порушує їх права, як власників.
Вони не можуть самі проживати у цій квартирі, розпоряджатися нею на свій
розсуд. Відповідач добровільно не бажає виселитися з неї.

Просили
суд виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення.

Суд,
перевіряючи доводи позивачів, встановив, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 на
неповнолітньому ОСОБА_5 (сину ОСОБА_2) на праві спільної сумісної власності
належить квартира АДРЕСА_1.

З 14.02.2003 року по 15.05.2007 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, останній мешкає в спірній квартирі
з 2003 року,
зареєстрований в ній.

У квітні
2007 року,
після того як 27 березня 2007 року після
конфлікту ОСОБА_2 разом з дітьми вимушена була залишити квартиру, позивачі
попередили ОСОБА_1 про виселення його з квартири, та про своє бажання
розпорядитися власним житлом на власний розсуд.

Суд
першої інстанції виходячи із конкретних обставин по справі, та норм
матеріального права правильно дійшов до висновку про те, що відповідач ОСОБА_1
не є членом сім'ї власників квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки вони не
проживали разом у спірній квартирі та не вели сумісне господарство, а тому
підлягає виселенню.

Відповідно
до вимог ч.1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується, разпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно
до вимог ч.1 ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно
до вимог ч.1 ст. 383 ЦК України
власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно
ст. 391 ЦК України
власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи
із норм цивільного законодавства, обставин по справі, вимоги позивачів є
обґрунтованими.

Апеляційний
суд погоджується з рішенням суду, згідно якого відповідач ОСОБА_1 не має право
на проживання у спірній квартири.

Твердження
у скарзі ОСОБА_1 про неправильне застосування судом норм матеріального права,
не є переконливими, оскільки застосувати положення статті 156 ЖК України по
даній справи не можна.

Крім
того, норма статтей 382-383
ЦК України пізніше прийнята чим Житловий Кодекс, прийнятий у 1983р.

3

Правила статей ЖК України
щодо права власності
на квартиру не можуть
застосуватися, тому з доводами
апеляційній скарги про необґрунтованість застосування вимог ст. ст. 382, 383 ЦК України
погодитись не можна.

Доводи у
скарзі про те, що ОСОБА_1 є членом сім"ї ОСОБА_2 не є підставою для
скасування рішення суду та відмови в задоволенні позову про виселення ОСОБА_1

Цивільний Кодекс
України не визначає поняття членів сім"ї.

ОСОБА_2 та
відповідач ОСОБА_1 не проживають спільно.

Шлюб між ними
розірваний.

Захист
відносин власності здійснюється на підставі засад, визначених статтею 386 ЦК
України.

Даним
рішенням не порушуються права та інтереси ОСОБА_1, який разом з позивачкою та
неповнолітньою дитиною мають на праві приватної сумісної власності квартиру,
розташованою у м. Харькові і де відповідач має можливість проживати.

Позивачі
ОСОБА_3, ОСОБА_4 - батьки позивачки ОСОБА_2 мають право вимагати усунення
будь-яких перешкод з боку відповідача ОСОБА_1, і які пов"язані із
здійсненням ними право володіння, користування або розпорядження належним ним
майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

Доводи у
скарзі про те, що у судовому засіданні, коли було ухвалено рішення ОСОБА_1 не
був присутній, не свідчать про порушення судом положення ст. 169 ЦПК України. У
судовому засіданні 23 травня
2007р. ОСОБА_1 давав пояснення, висловлювався щодо пред"явлених до нього
вимог про виселення (а.с. 23). В подальшому ОСОБА_1 повідомлявся про час і
місце розгляду справи.

Рішення
суду відповідає нормам матеріального, процесуального права, підстав для
скасування не вбачається.

Керуючись ст.
ст. 303-308, 315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити. Рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 31 липня 2007р.
залишити без зміни.

Ухвала суду
набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна
скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом
двох місяців з дня набрання законної сили ухвали апеляційного