Справа №2-17/07
РІШЕННЯ

іменем України

03 жовтня 2007
року
м.  Дергачі

Дергачівський
районний суд Харківської області

в складі:  головуючого - судді                            Болибок Є.А.

при  секретарі                Полонській О.С.

позивача                ОСОБА_1

третьої особи         ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача            ОСОБА_4

третьої особи         ОСОБА_5

представника  відповідача
ОСОБА_6

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,  третя особа
на стороні позивача ОСОБА_2,  третя особа
на стороні відповідача ОСОБА_5,  третя
особа Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області про
визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння з надвірними будівлями і
земельної ділянки,  визнання частково
недійсним договору дарування,  -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4,
третя особа на стороні відповідача ОСОБА_5,  в якому зазначила,  що з вересня 1985 року по травень 1997 року
вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5.  Після укладення шлюбу вона вселилась,  прописалась та постійно проживає в спірному
домоволодінні АДРЕСА_1. Заселились вони з чоловіком в будинок,  який в той час належав бабусі чоловіка
ОСОБА_6,  на теперішній час
покійній,  за її згодою. Після вселення в
будинок бабусі,  остання оформила на
чоловіка заповіт на дане домоволодіння. Від даного шлюбу вони мають сина
ОСОБА_7,  ІНФОРМАЦІЯ_1,  який від дня народження по теперішній час
проживає разом з позивачкою в спірному будинку. Іншого житла у них із сином
немає. Після вселення в будинок на правах дружини та після оформлення бабусею
заповіту на колишнього чоловіка на дане домоволодіння,  вони почали здійснювати його благоустрій та
реконструкцію. Домоволодіння,  в
реконструкції якого позивачка приймала саму безпосередню участь,  суттєво збільшилось в своїй вартості та
розмірах внаслідок її фізичних та матеріальних витратах,  а також витратах її батьків. Таким
чином,  за 11 років з вересня 1985 року
по вересень 1996 року була побудована прибудова для газу,  було здійснене переобладнання під коридор та
кухню,  було побудовано гараж,  сарай. Сіни,
льох,  огорожу та ворота. Після
закінчення реконструкції всі зміни були занесені в по етажний план та
техпаспорт та зареєстровані в Дергачівському міжміському бюро технічної
інвентаризації,  що підтверджено
викопіюванням по етажного плану земельної ділянки станом з 01.09.1985 p.-
01.09.1995 p. Вважає,  що з
вищевказаних документів випливає,  що
вартість реконструктивних приміщень та побудованих за її участю становить 14545
гривен,  тобто суттєво збільшилась в
своїй цінності та розмірах. На підставі вищевикладеного та керуючись  ст.
ст.  25-29 КпШС України,   ст.
17 Закону України „Про власність" просила визнати за нею та сином
право власності на 12 частину домоволодіння з надвірними будівлями та
земельної ділянки ,  що розташовані
АДРЕСА_1 та визнати договір дарування частково недійсним.

2

Під час розгляду
справи позивачка свої позовні вимоги уточнила та доповнила, в поданій уточненій
позовній заяві, крім вищезазначеного, вказала, що ОСОБА_6 участі в
переобладнанні, газифікації, а також у нових будовах ніякої участі не приймала,
ні фінансово, ні фізично. На той момент отримувала мінімальну пенсію, на момент
будівництва була у віці 76-80 років. ОСОБА_6 повністю знаходиласть на їхньому утриманні.
Всі комунальні платежі сплачувала позивачка. Всі будови, переобладнання
домоволодіння підтверджені викопіюванням по етажного плану БТІ, а також
судово-будівельно-технічною експертизою від 09.08.2005 року. На придбання
будівельних матеріалів позивачкою надані відповідні квитанції. Згідно рішення
Дергачівського районного суду від 15.05.1997 року шлюб між позивачкою та
ОСОБА_5розірваний. З вересня 1985 року по теперішній час позивачка разом з
сином ОСОБА_2 проживає у спірному домоволодінні, оплачує всі комунальні
платежі, підтримують порядок та чистоту, а також установили газовий лічильник.
Газове господарство заключило
з позивачкою договір на споживання газу, але за клопотання відповідачки
його відключили. Розрахунковий рахунок на споживання електроенергії також
відкритий на позивачку. В зв'язку з викладеним та керуючись ст. ст. 25-29 КпШС
України, ст. 17 Закону України „Про власність" просила визнати за нею
право власності на 1/2 частину домоволодіння з надвірними будівлями та
земельної ділянки, що розташовані АДРЕСА_1, враховуючи вік та пол сина ОСОБА_2,
виділити йому окрему житлову площу на основі технічних норм та правил, визнати
договір дарування від 21.06.1996 року, зареєстрований Дергачівською державною
нотаріальною конторою частково недійсним на ту частину домоволодіння, яку суд
визнає за нею.

Під час розгляду
справи позивачка відмовилась від позову в частині виділення окремої житлової
площі ОСОБА_2 ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 13
березня 2007 року відмова у цій частині прийнята судом.

Ухвалою
Дергачівського районного суду Харківської області в якості третіх осіб було
залучено ОСОБА_2 та Дергачівську державну нотаріальну контору Харківської
області.

Відповідачка ОСОБА_4уточнені та доповнені позовні вимоги
не визнала. Відповідно до ст. 128 ЦПК України подала письмові заперечення, в
яких вказала, з позовом ОСОБА_1. не згодна в повному обсязі по наступних
підставах. Домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на праві
особистої власності в цілому належало її матері ОСОБА_6, відповідно до
технічної документації. За життя, в 1996 році мати подарувала цей будинок їй,
відповідачці по справі - ОСОБА_4, що підтверджує договір дарування, засвідчений
21 червня 1996 року Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської
області. 07 вересня 1985 року її син, 3-тя особа по справі вступив у
зареєстрований шлюб з позивачкою ОСОБА_1, а 15 травня 1997 року шлюб був
розірваний, про що свідчить рішення суду в справі 2-322/1997 року, залучене до
матеріалів справи. З червня 1995 року між сином та невісткою були припинені
шлюбно-сімейні відносин. З 1995 року вони стали проживати окремо. У залі суду
позивачка ОСОБА_1. пояснювала, що їй було відомо, що ОСОБА_6 у 1996 році
подарувала будинок відповідачці, доньці, тобто відповідачці по справі - ОСОБА_4
Однак, вчасно не звернулася до суду з позовом про визнання права власності на
частину домоволодіння, розуміючи, що вона до нього немає ніякого відношення.
Позивачкою ОСОБА_1. пропущений строк позовної давності для надання позову без
поважних причин. Питання про подовження строку позовної давності позивачка
перед судом не ставила. В результаті, суд повинен був, з урахуванням
пропущеного строку позовної давності не приймати позовну заяву ОСОБА_1 до
розгляду. У 1985 році, вступивши в шлюб, чоловік та дружина ОСОБА_1 оселилися
тимчасово в її матері ОСОБА_8
в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. її син є учасником
Чорнобильських подій і в 1991 році постановлений на чергу, як пільговик на
одержання квартири в с Солоницівка
Дергачівського району Харківської області. Ніколи не було розмови між моєю
матір'ю - ОСОБА_6 і позивачкою по справі ОСОБА_1. про створення спільної  власності, а також ніколи за час спільного
проживання не складався письмовий договір або угода про перебудову, реконструкцію
будинку або зведення загальної спільної власності. ОСОБА_6 за її проханням
впустила в будинок невістку із сином до придбання ними свого житла, в одну
кімнату даного будинку. При вселенні в будинок позивачка була вагітна, потім
були пологи і догляд за новонародженим сином. У цей час її син знаходився у
Чорнобилі. У перший рік проживання невістки в спірному домоволодінні почалися
скандали між нею та її матір'ю ОСОБА_6, що

3

свідчило про те,
що на той період часу не йшло мови про зведення загальної власності між ОСОБА_6
і позивачкою по справі. У зв'язку з постійними сварками, що відбувалися між
невісткою і її матір'ю, які призвели до того, що в 1994 році вона змушена була
взяти матір до себе у родину, щоб її не кривдили. Мати проживала у неї до 26
грудня 1999 року, тобто до дня смерті. Позивачка не заперечувала того факту, що
її чоловік став на облік на одержання квартири в с Солоницівка Дергачівського району Харківської області. У
позивачки, крім спірного домоволодіння, де вона проживає в даний час, є житло,
зокрема, 1/2 частина житлового будинку, розташованого АДРЕСА_2, у якому в даний
час ніхто не проживає, а також 1/2 частина домоволодіння, яке розташоване за
адресою: АДРЕСА_3, у
якому проживали її батьки. Батьки померли і вона, як спадкоємиця першої черги в
даний час повинна була оформити спадкову масу, тобто 12 частину домоволодіння
на своє ім'я. На даний період часу позивачка на правах особистої власності має
житло і повинна звільнити спірне домоволодіння. За життя ОСОБА_6 оформила в
державній нотаріальній конторі договір дарування на її ім'я, тобто на доньку,
відповідачку по справі - ОСОБА_4. Це ще раз підтверджує, що питання про
створення загальної спільної власності ніколи не було. Позивачка ОСОБА_1. мала
можливість раніше звернутися до суду, їй ніщо не заважало однак, вона
звернулася до суду за сплином
шести років, тільки 07.06.2002 року, незважаючи на те, що їй було відомо
про оформлення договору дарування в 1996 році. Без поважної причини позивачкою
пропущений строк позовної давності.

У запереченнях
до позову ОСОБА_4також указала, що Постанова Пленуму Верховного Суду України
від 04.10.1991 року „Про практику застосування судами законодавства, що регулює
право власності на житловий будинок", пункт 12 даної постанови говорить:
„спорудження господарських будівель(сараїв, гаражів) не є підставою для
збільшення встановленої раніше частини в праві власності на будинок", а
також „Незначне переустаткування приміщень (закладка цеглою вікон та дверей) не
може бути прирівняні до будівництва житлового приміщення За будівництво
господарських будівель можна стягнути суму, якщо особа доведе, який саме
матеріальний внесок був внесений нею особисто". На а.с. 53 є квитанція,
надана позивачкою ОСОБА_1., що підтверджує придбання ванни чавунної, однак, у
спірному будинку є ванна, але не чавунна, а металева. Цілком можливо, що
позивачка ОСОБА_1. придбала чавунну ванну не для цього будинку, а зовсім для
іншого, котрий знаходиться у неї на праві особистої власності. Ці дані
суперечать доказам, що маються в матеріалах справи. Проживаючи в будинку її
матері, вона не сплачувала ніяких комунальних послуг і не сплачувала
амортизацію меблів, якими користувалася. За власною ініціативою, поважаючи вік
своєї бабусі - ОСОБА_6 її син безоплатно за рахунок зібраних коштів матір'ю
ОСОБА_6 провів газ у будинок. За кошти ОСОБА_6 син придбав казан і привіз його
в будинок. Переустаткування в будинку проводилося за рахунок коштів ОСОБА_6,
яке було закінчене в 1991 році. У 1992 році відносини у родині матері різко
погіршилися і почалися постійні сварки між ОСОБА_6 з одного боку та позивачкою
по справі ОСОБА_1. з іншого боку. Позивачка ОСОБА_1. не довела в суді свою
участь у реконструкції будинку. Позивачкою надані суду квитанції, виписані на
її ім'я, цілком можливо, що будівельні матеріали вона купувала для ремонту
будинку своїх батьків, але не для ремонту будинку, що належить на праві
особистої власності її матері ОСОБА_6 її син із невісткою з вересня по грудень
1986 року проживали за іншою адресою, у батьків позивачки. У даній цивільній
справі на а.с.48 є квитанція від 18.07.1993 року, яка підтверджує придбання
цегли. Відповідачка цей факт може пояснити таким чином: цегла в будинку її
матері ОСОБА_6 не була потрібна через те, що реконструкція будинку була
зроблена не в 1991 році. Дана накладна несправжня і тому не може бути доказом.
Крім цього вважає, що в справі відсутні докази, що свідчать про те, що
позивачка ОСОБА_1. зводила з її матір'ю ОСОБА_6 спільну власність.

У судовому
засіданні відповідачка ОСОБА_4уточнені та доповнені позовні вимоги не визнала з
підстав, зазначених у запереченнях, також вказала, що позовні вимоги ОСОБА_1.
непереконливі, не заслуговують на увагу, у справі відсутні докази, що свідчать
про зведення загальної спільної власності і тому просила в позові відмовити.

У судовому
засіданні третя особа ОСОБА_5заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1.
Просив відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених відповідачкою по
справі.

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_2 не заперечував
проти позову ОСОБА_1. Просив задовольнити позов з підстав, зазначених
позивачкою по справі.

4

Третя особа
Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області подала заяву, в
якій просила справу слухати їх участі. Проти рішення суду не заперечувала.

У судовому
засіданні свідок ОСОБА_9
розповів, що з ОСОБА_6 вони були сусідами. Коли ОСОБА_1. та
ОСОБА_5переїздили до ОСОБА_6 вони відразу стали робити ремонт. Поставили забор,
перекрили хату, побудували сарай, погреб,
провели газ та воду, зробили туалет та ванну у будинку. У 1991 році
позивачка працювала на заводі і виписувала на будівництво будівельні матеріали.
Коли проводили газ, то усім займалася ОСОБА_1. договір підписувала теж ОСОБА_1.
Вона знає, що чоловік ОСОБА_1. стояв у черзі на квартиру. Вважає, що будинок
перебудовували для того, щоб у ньому жити постійно. ОСОБА_6 раділа, що сім'я
ОСОБА_1 будують, та роблять ремонт у будинку.

У судовому
засіданні експерт Кириленко
С.А. підтвердила свою виводи експертизи.

У судовому
засіданні свідок ОСОБА_10 розповів, що хата в якій проживала ОСОБА_6 будувалася
у 1959 році. Із ОСОБА_4вона дружила з дитинства та знала хто будував хату і
коли. Хату будували батьки відповідачки. Деякий час бабуся ОСОБА_6 після смерті
чоловіка мешкала сама, а потім туди приїхав онук ОСОБА_5зі своєю дружиною Газ
проводила ОСОБА_6 і у зв'язку з чим вона переробила кімнату. Більше нічого
подружжя ОСОБА_1 у хаті не робили. При житті ОСОБА_6 жалілася на те, що
позивачка погано до неї ставиться і тому вона переїздила до своєї матері. У
1994 році відповідачка забрала ОСОБА_6 до себе додому. Померла ОСОБА_6 теж у
відповідачки.

У судовому
засіданні свідок ОСОБА_11 розповів, що у той час коли позивачка та її чоловік
проводили газ у домоволодіння, він працював головою кооперативу, який займався
газифікацією у с Солоницівка. Господаркою будинку на той час була ОСОБА_6 Хто
давав гроші на проведення газу він не знає, але усім займалася сім'я ОСОБА_1.
Коли він приходив подивитися на домоволодіння, то необхідно було переробити
кімнату щоб поставити котел, ОСОБА_1 усе переробили як він і просив, тому вони
провели їм газ. Усі документи на газ були оформлені на ОСОБА_6 Вважає, що
ОСОБА_6 була вже старенькою, тому у неї не було грошей на проведення газу.
Заяву на проведення газу писала чи позивачка, чи її колишній чоловік.

У судовому
засіданні свідок ОСОБА_12 розповів, що у 1980-х роках до ОСОБА_6 приїздили жити
онук зі своєю дружиною. На той час він працювала секретарем у Солоницівській
селищній раді. У 90 - х роках у домоволодінні проводили газ, хто на це давав
гроші він не знає, але займалися усіма документами сім'я ОСОБА_1, так як бабуся
була старенька. Він не пам'ятає щоб у сільраду хтось звертався з приводу
перебудування у спірному домоволодіння чи кімнат, чи чогось іншого. Він не
пам'ятає у якому році ОСОБА_6 робила заповіт на ОСОБА_5Будинок введений у
експлуатацію на ім'я ОСОБА_6

Судом
встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Згідно
заповіту від 31 жовтня 1986 року, посвідченого секретарем Солоницівської
селищної ради народних депутатів Харківської області, ОСОБА_6 заповідала своєму
внуку ОСОБА_5 належний їй житловий будинок з надвірними будівлями, які
розташовані АДРЕСА_1.

Згідно   рішення
виконкому   Солоницівської  селищної
ради   народних   депутатів
від

14.07.1987         року №134, згідно заяви ОСОБА_6 про
дозвіл здійснити прибудову до житлового будинку АДРЕСА_1, їй дозволено
здійснити до дому прибудову, будівництво гаражу та сараю з погрібом, вбиральні,
літнього душу, госпсараю «В».

Згідно   рішення
виконкому   Солоницівської  селищної
ради   народних   депутатів
від

29.11.1988         року №241, згідно заяви ОСОБА_6
дозволено перебудову старого житлового

будинку
АДРЕСА_1 на новий по типовому проекту.

Згідно виписки з
рішення №24/9 виконкому Дергачівської районної ради народних депутатів від
17.01.1989 року, дозволено ОСОБА_6 переобладнання житлового будинку на 4
житлові кімнати та госппобудов для особистого підсобного господарства.

Згідно Договору
на газифікацію від 07 квітня 1990 року та ОСОБА_6 був укладений договір на
газифікацію житлового будинку АДРЕСА_1.

Згідно рішення виконкому Солоницівської селищної ради
народних депутатів від 09.04.1996 року №196, узаконено за ОСОБА_6 по АДРЕСА_1
самовільне переобладнання житлових кімнат 1-3 та 1-5, самовільно побудовані
сарай літ. «В», вбиральню літ. «Г», сарай літ. «З», льох, гараж літ. «Д»,
зливна яма літ. «д». Закріплено за

5

житловим
будинком АДРЕСА_1 земельну ділянку по фактичному користуванню.

Згідно договору
дарування від 21 червня 1996 року, засвідченого 21 червня 1996 року державною
нотаріальною конторою Дергачівського району Харківської області (зареєстрований
у реєстрі за №2-2855), ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5 житловий будинку з надвірними
будівлями, який знаходиться АДРЕСА_1.

Згідно рішення
Дергачівського районного суду Харківської області від 15 травня 1997 року шлюб
між ОСОБА_5та ОСОБА_1. за позовом ОСОБА_5 розірваний.

Згідно свідоцтва
про смерть НОМЕР_1 від 02.01.1999 року, ОСОБА_6 померла

ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно ухвали
Дергачівського районного суду Харківської області від 24 грудня 1999 року,
провадження у справі за позовом ОСОБА_4до ОСОБА_1. про виселення, яке було
відкрито

09.07.1999         року, зупинене до розгляду справи за
позовом ОСОБА_1. до ОСОБА_4про визнання права власності на І4 частину
домоволодіння.

Згідно   довідки
виконкому   Солоницівської  селищної
ради   Харківської  області
від

22.08.2000         року житловий будинок АДРЕСА_1
газифікований у грудні 1990 року.

Згідно ухвали
Дергачівського районного суду Харківської області від 11 червня 2001 року
затверджено мирову угоду між ОСОБА_1. та ОСОБА_5 про поділ спільного майна
подружжя.

Згідно договору
№14968 від 10.04.2002 року між ВАТ «Харківгаз» та ОСОБА_1. укладено договір на
надання населенню послуг з газопостачання.

Згідно листа
Дергачівського районного суду Харківської області від 24.11.2002 року №С-4,
зустрічна позовна заява ОСОБА_1. до ОСОБА_4у справі за позовом ОСОБА_4до
ОСОБА_1. про виселення, повернута, так як не було сплачено державне мито.

Згідно акту
обстеження умов проживання сім'ї ОСОБА_1. від 05.02.2007 року, складеного
депутатом Солоницівської селищної ради ОСОБА_13, в період знаходження в
зареєстрованому шлюбі сім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживали разом, разом вели
господарство, вели забудову земельної ділянки своїм трудом та за свої
заощадження.

Згідно висновку
судової будівельно-технічної експертизи №9976 від 09.08.2005 року, проведеної
Харківським НДІСЕ ім. засл.
проф. Бокаріуса:

·
станом на 01.09.1996 року на земельній ділянці по
АДРЕСА_1 були побудовані наступні будівлі: сіни літ «а», сарай літ «В»,
вбиральня літ. «Г», гараж літ «Д», сарай літ. «Е», погріб літ. «Ж», ворота літ.
«№1», огорожа літ. «№2»;

·
в житловому будинку по АДРЕСА_1 приміщення 1-5 було
переобладнано з кухні в житлову кімнату;

·
вартість сіней літ «а»,
сарая літ «В», вбиральні літ. «Г», гаражу літ «Д», сарая літ. «Е», погребу літ. «Ж», воріт літ. «№1», огорожі літ.
«№2» по АДРЕСА_1 складає 20612 гривень, доля цих будівель по відношенню до
всього дому складає 64/100 частини будинку;

·
вартість перебудови в будинку по АДРЕСА_1 складає 3236
гривень, доля переобладнань в будинку по відношенню до всього дому складає
10/100 частин будинку;

·
вартість будинку та надвірних будівель по АДРЕСА_1 з
знову побудованими прибудовами та переобладнанням, проведеним в будинку у
співставленні з старим будинком збільшилась на 23848 гривень;

·
вартість переобладнань в житловому будинку по АДРЕСА_1,
сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», сараю з погребом та гаражу складає 23848
гривень;

·
вартість робіт по перекриттю даху житлового будинку по
АДРЕСА_1 з урахуванням вартості матеріалів складає 869 гривень;

·
вартість воріт літ. «№1», огорожі літ. «№2», заміщення,
каналізації, газо забезпечення, опалення по АДРЕСА_1 складає 7709 гривень.

Згідно довідки Дергачівської держнотконтори від
29.01.2007 року №2-23/114, після смерті ОСОБА_6 заяв про прийняття спадщини або
про відмову від спадщини в шестимісячний строк не надходило.

6

Всебічно, повно,
об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши
обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,
оцінивши докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позов є не
обґрунтованим й таким, що не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Стосовно вимоги
визнання права власності на ½
частину домоволодіння з надвірними будівлями і земельної ділянки.

Суд вважає, що
відсутні факти, якими обґрунтовувалися вимоги позивачки щодо визнання права
власності на ½  частину домоволодіння з надвірними будівлями і
земельної ділянки, оскільки позивачкою не доведено та не надано доказів щодо
правомірності вимоги про визнання права власності на частину домоволодіння.

Суд не бере до
уваги як докази квитанції про затрати на переобладнання та будівництво
підсобних будівель, квитанції про оплату комунальних послуг, договори про
добровільне страхування домашнього майна, подані позивачкою в обґрунтування
позову, та висновки експертизи, оскільки відсутні правові підстави для визнання
права власності на ½ частину
домоволодіння з надвірними будівлями і земельної ділянки.

Суд бере до
уваги як докази рішення органів місцевого самоврядування стосовно житлового
будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, які
наведені вище, оскільки вони підтверджують право розпорядження цим майном на
свій розсуд ОСОБА_6

Позивачкою не
доведено та не надано доказів того, що житловий будинок з надвірними будівлями,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1, є спільним майном подружжя, на що
згідно ст. 25 КпШС посилалася позивачка.

Посилання
позивачки на ст. 25 КпШС, який діяв на час проведення переобладнання та
прибудов, як на підставу своїх вимог, є безпідставним, оскільки на час
переобладнання житлового будинку та будівництва підсобних будівель, житловий
будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 належав ОСОБА_6, а не був спільною
сумісною власністю.

Пленум
Верховного Суду України в п. 5 своєї Постанови №7 від 04.10.91 року «Про
практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної
власності громадян на житловий будинок», роз'яснив судам, що будинок, який
належав одному з подружжя, може бути визнаний згідно зі ст.25 КпШ спільним
майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність
внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При
цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка дружини,
якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала
рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів
неповнолітніх дітей або інтересів
одного  з  подружжя,
що заслуговують на увагу.

Посилання
позивачки на ст. 17 Закону України „Про власність" від 07.02.1991 року
№697-XII,
який діяв на час проведення переобладнання та прибудов, як на підставу
своїх вимог, є безпідставним, оскільки між ОСОБА_6, ОСОБА_5та ОСОБА_1. угода
про створення спільної власності не укладалася, питання про визнання подружжя
ОСОБА_1 членами сім'ї ОСОБА_6, відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК УРСР
позивачкою не ставилося.

Пленум
Верховного Суду України в п. 4 своєї Постанови №7 від 04.10.91 року «Про

практику
застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності
громадян на

житловий
будинок», роз'яснив судам, що згідно зі статтями 16 і 17 Закону України
"Про

власність",
таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу

- жилий будинок
у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок

спільної праці
членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше

не було
встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у

будівництві жилого будинку (його купівлі)
не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає
законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а
відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу
забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов
належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у
будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних
приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений
на них ст.156 ЖК обов'язок.

7

Під час розгляду
справи у суді, Закон України „Про власність" від 07.02.1991 року №697-XII, який діяв на час
подачі позову, втратив чинність на підставі Закону N 997-V від
27.04.2007 року.

Також крім
зазначених мотивів, суд відмічає, що позивачкою пропущений строк позовної
давності, передбачений ч.3 ст. 29 КпІІІС, що відповідно до ч.1 ст. 80 ЦК УРСР ( в редакції
1963 року із змінами), з урахуванням п.6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, є
підставою відмови у позові.

Стосовно
визнання частково недійсним договору дарування.

Суд вважає, що
відсутні факти, якими обґрунтовувалися вимоги позивачки щодо визнання частково
недійсним договору дарування, оскільки позивачкою не доведено та не надано доказів
щодо наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

Відповідно до
ст.4 ЦК УРСР цивільні
права і обов'язки виникають з угод, які не суперечать закону.

Згідно з нормами
глави 3 ЦК УРСР угода
може бути визнана судом недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими
законом або іншим нормативним актом. Тому при визнанні угоди недійсною повністю
чи частково суд повинен установити наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною.

За правилами
ст.48 ЦК УРСР угода
визнається судом недійсною, якщо вона в момент вчинення суперечить закону чи
іншим правовим нормам.

Доказів
недійсності договору дарування від 21 червня 1996 року, засвідченого 21 червня
1996 року державною нотаріальною конторою Дергачівського району Харківської
області, позивачкою не надано, тому у суду відсутні підстави для задоволення
позову у цій частині.

Також крім
зазначених мотивів, суд відмічає, що позивачкою пропущений строк позовної
давності, передбачений 71 ЦК
УРСР, що відповідно до ч.1 ст. 80 ЦК
УРСР, з урахуванням п.7 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, є
підставою відмови у позові.

Таким чином,
вимоги позивачки є недоведеними, не ґрунтуються на вимогах законодавства, а
тому задоволенню не підлягають.

При вирішення
вимоги визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння з надвірними
будівлями і земельної ділянки суд застосовує наступні нормативно-правові акти.

Згідно ст. 150
ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів
їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати,
дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Згідно ст. 152
ЖК УРСР, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить
громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого
комітету місцевої Ради народних депутатів.

Згідно ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права
чи обмежений цього права у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його здійсненні у випадках і в порядку, встановлених
законом.

Згідно ч.1 ст.
120 ЗК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо
договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір
земельної ділянки не визначено, до набувача

переходить право
власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком,
будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Згідно ч.1 ст.
153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну
ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

При вирішення
вимоги визнання частково недійсним договору дарування, з урахуванням п.4
«Прикінцевих та перехідних положень» ЦК
України, суд застосовує наступні нормативно-правові акти.

Згідно ч.1 ст.
243 ЦК УРСР, за
договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у
власність.

Згідно
4.2 ст. 243 ЦК УРСР, Договір
дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

8

Згідно ч.3  ст.
244 ЦК УРСР,  до договорів дарування нерухомого майна застосовуються
правила статті 227 і цього Кодексу.

Згідно ч. 1  ст.
227 ЦК УРСР,  договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути
нотаріально посвідчений,  якщо хоча б
однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність
договору (стаття 47 цього Кодексу).

Згідно ч.1  ст.  48
ЦК УРСР,  недійсною є та угода,  що не відповідає вимогам закону,  в тому числі ущемляє особисті або майнові
права неповнолітніх дітей.

Згідно  ст.  10
ЦПК України,  кожна сторона повинна
довести ті обставини,  на які вона
посилається,  як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Згідно  ст.  11
ЦПК України,  суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,  поданим відповідно до цього Кодексу,  в межах заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб,  які беруть
участь у справі.

На підставі  ст.  ст.  150, 152 ЖК УРСР,   ст.
ст.  120 ч.1,  153 ч.1 ЗК України,   ст.
321 ЦК України,   ст.
ст.  48 ч.1,  227 ч.1,
243 ч.1-2,  244 ч.3 ЦК України,  керуючись
ст.   ст.  10,
11,  60,  208,
209,  212-215 ЦПК України
суд,  -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння з
надвірними будівлями і земельної ділянки,
визнання частково недійсним договору дарування,  відмовити повністю.

Рішення може
бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах
апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд
Харківської області шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом
десяти днів з дня проголошення рішення і подання апеляційної скарги протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження,  або шляхом подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду
набирає законної сили відповідно до ч. 1
ст.  223 ЦПК України.