Справа
№33ц-1490/07
першій інстанції Яма Д.М.  Категорія ІДП:3
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2007
року   м. Одеса

Колегія суддів з касаційного розгляду справ судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого -
Панасенкова В.О.

Суддів:            Парапана В.Ф.,  ГромікаР.Д.

Михайлова В.О.,  Оверіної
О.В.

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Придніпровська залізниця» про стягнення невиплаченої заробітної
плати,  середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,  за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
апеляційного суду Запорізької області від 20 лютого 2006 року,

встановила:

У квітні 2004 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного
підприємства «Придніпровська залізниця» (далі - ДП «Придніпровська залізниця»)
про стягнення невиплаченої заробітної плати,
середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди,
посилаючись на те,  що він
працював у відповідача на посаді начальника Запорізького загону воєнізованої
охорони. Наказом від 10.07.2002р. був звільнений з роботи на підставі п.3 ст.
40 КЗпП України. В січні 2004 року він дізнався,  що відповідач не провів з ним повний
розрахунок,  а саме: не оплатив працю у
святкові та неробочі дні,  у вихідні дні
понад норми робочого часу; не виплатив надбавку до посадового окладу за працю
на умовах режимних обмежень та не погашена вартість форменого обмундирування.
Тому він просив стягнути з відповідача на його користь: заробітну плату в
розмірі 5164, 28 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при
звільненні в сумі 110493 грн. та моральну шкоду в розмірі 40000 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 7 грудня 2005 року
позов задоволено частково,  стягнуто з ДП
«Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній
платі в сумі 6243 грн.41 коп.,  середній
заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 58701 грн.27 коп. та
500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Запорізьської області від 20 лютого 2006року
рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення
апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої
інстанції,  посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального
права.

Заперечуючи проти касаційної скарги,  ДП «Придніпровська залізниця»,  вказує на те,
що рішення апеляційного суду,  на
його думку,  ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,  а
тому просить відхилити скаргу.

Касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.336 ЦПК України за наслідками
розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право скасувати рішення
і передати справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної
інстанції,  тобто до того суду,  який допустив порушення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про
відмову у позові,  апеляційний суд
виходив з того,  що рішенням
Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.01.2003р.,  яке набрало законної сили,  встановлено,
що при звільненні позивача з роботи,
він одержав всі належні суми,  в
тому числі і заробітну плату,  і підстав
для її перерахунку не було,  а крім
того,  позивач без поважних причин
пропустив,  передбачений ст.233 КЗпП
України,  3-х місячний строк звернення до
суду для вирішення трудового спору.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не
можна,  оскільки до нього суд дійшов з
порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Згідно з ч.2 ст. 233 КЗпП України,
яка була прийнята Законом від 11.07.2001р.,  у разі порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження будь - яким строком.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України,  викладених у п.25 постанови від 24 грудня
1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату
праці»,  пропуск без поважних причин
тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в
позові,  якщо суд установить,  що останній є необгрунтованим,  він відмовляє в його задоволенні саме з цих
підстав.

Вирішуючи справу,  апеляційний суд не
застосував вищезазначену норму закону та всупереч роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України відмовив в позові,
як за його безпідставністю,  так й
за пропуском строку звернення до суду.

Прохання в касаційній скарзі про направлення справи на новий розгляд до
суду першої інстанції не може бути задоволено,
оскільки апеляційний суд,
обмежившись перевіркою рішення суду лише за зазначеними вище
обставинами,  інші доводи апеляційних
скарг по суті спору не перевіряв,
відповіді їм в рішенні не надав,
і фактично не розглядав вимоги щодо відшкодування моральної шкоди.

При викладених обставинах ухвалене у справі рішення
апеляційного суду без змін залишатися не може і підлягає скасуванню,  а справа - направленню до суду апеляційної
інстанції для розгляду апеляційних скарг по суті.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 335,  336,
338,  345 ЦПК України,  колегія

суддів,  -

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Запорізької області
від 20 лютого 2006 року скасувати,  а
справу направити до апеляційної інстанції для розгляду апеляційних скарг по
суті. Ухвала оскарженню не підлягає.