Справа № 22ц 2073 - 2007
року.                    Головуючий 1
інстанції Баранкевич
- 34 .                                                Доповідач апеляційної інстанції Лисенко П.П.
РІШЕННЯ

іменем України.

12
листопада 2007 року.                                                                           м.  Миколаїв.

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в
складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів:
Данилової О.О. та Кутової Т.З.,

із секретарем
судового засідання Варміш О.С. ,

з участю:

позивача
ОСОБА_1,

відповідача
ОСОБА_2,  у відкритому судовому засіданні
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 переглянула рішення місцевого Новоодеського
районного суду Миколаївської області від 21 червня 2007 року,  ухваленого по цивільній справі за її ж
позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Заслухавши
доповідь судді,  пояснення осіб,  які беруть участь у справі і з'явилися у дане
судове засідання,  перевіривши у межах
оскарження обставини та докази , -

установила:

11 квітня 2007
року ОСОБА_1 пред'явила зазначений позов.

Його
обґрунтовувала тим,  що знаходячись в
шлюбі з відповідачем придбала у спільну сумісну власність двокімнатну квартиру
НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1,  автомобіль
ЗАЗ - ПОЗ державний номер НОМЕР_2 та торгівельний кіоск.

Усі названі
об'єкти були зареєстровані на відповідача.

Коли
відносини між нею та ОСОБА_2 стали на межу припинення,  останній продав без погодження з нею квартиру
й автомобіль,  виручивши 35 000 гривень.

Посилаючись
на його відмову передати їй її частку від проданого,  просила,
з врахуванням інтересів спільної дитини сторін,  стягнути на її користь 20 000 гривень і
визнати за нею право власності на 1/2 частину торгівельного кіоску.

Заперечуючи
проти такого,  представник відповідача
пояснював,  що все назване позивачкою
майно придбане батьками відповідача,  а
тому у позові слід відмовити.

Рішенням
місцевого Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 червня 2007
року у позові відмовлено за недоведеністю вимог.

Не
погодившись із таким рішенням,  ОСОБА_1
його оскаржила й просила скасувати з тих мотивів,  що суд не дав належної оцінки зібраним по
справі доказам і неправильно застосував норми матеріального права,  а саме,
проігнорував надані нею докази щодо придбання колишнім подружжям
спільного майна.

Апеляційну
скаргу слід задовольнити частково,
оскаржене рішення суду 1 інстанції скасувати і ухвалити нове
рішення,  яким позов задовольнити
частково,  оскільки місцевий суд
постановив його без точного додержання норм матеріального й процесуального
права.

Так,  вирішуючи спір таким чином,  як викладено у оскарженому судовому
рішенні,  суд  1  інстанції
виходив з того,  що у справі достатньо
доказів тому,  що відшукуване

позивачкою майно
не є спільною власністю колишнього подружжя,
оскільки квартира та автомобіль куплені відповідачем на подаровані йому
батьками гроші,  а кіоск - взагалі є
власністю батька відповідача.

Колегія суддів
судової палати не у повній мірі погоджується з таким.

За
статтею 213 ЦПК України та постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від
29 грудня 1976 року "Про судове рішення",  рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення  визнається
законним тоді,   коли  суд,
виконавши  всі  вимоги цивільно -  процесуального законодавства,  вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим
є рішення,  ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин,  на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

При
ухвалені рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК
України про їх належність та допустимість. Обставини,  які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування,  не можуть
вважатися встановленими в цивільній справі,
якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не
може грунтуватися на припущеннях.

Недоведеність
позову є підставою для відмови у його задоволенні.

При
цьому,  згідно із статтею 60 ЦПК
України,  обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні,  яка
посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Місцевий суд
діяв усупереч наведеному.

Позивачкою
доведено,  що з 7 червня 1997року сторони
і до 16 серпня 2005 року сторони знаходилися у шлюбі.

В цей
час вони придбали за спільні кошти у спільну сумісну власність квартиру НОМЕР_1
в будинку АДРЕСА_1 та автомобіль ЗАЗ -1103 державний номер НОМЕР_2.

Іншого
відповідач допустимими й належними засобами доказування не довів,  хоча то є його обов'язком.

За
такого,  відповідно до глави 8 СК
України,  кожний із них мав право на 1/2
частину названого майна,  а,  відповідно,
і на його поділ.

Проте
позивачка не змогла скористатися правом на поділ,  оскільки відповідач самочинно розпорядився
ним,  продавши стороннім особам і
привласнивши виручені гроші.

Тому з
нього,  на її користь слід стягнути
половину отриманих грошей.

У справі
є докази тому,  що продаж квартири здійснено
за 8 000 гривень (а.с- 12),  а на
автомобіль витрачено 20 000 гривень спільних грошей (а.с-18, 40).

Всього
відповідач самочинно розпорядився 28 000 гривень,  з яких 14 000 гривень він повинен був
передати колишній дружині,  як вартість
її частки в спільному майні.

Оскільки
він цього не зробив,  то з нього на її
користь слід стягнути зазначену грошову суму.

Місцевий
суд такого не вчинив,  тому стягнення
слід провести рішенням судової колегії.

Стосовно
ж вимоги позивачки про визнання за нею права власності на 1/2 частину
торгівельного кіоску,  то вона не може
бути задоволена,  оскільки не доведена.

За
наявності у справі не оспорюваного позивачкою договору купівлі-продажу
названого об'єкту,  укладеного між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с- 27),  та
свідчень ОСОБА_6  і ОСОБА_7  (а.с- 38 зв.),  зробити висновок про належність торгівельного
кіоску колишньому подружжю ОСОБА_1, ОСОБА_2 неможливо.

Що ж до
вимоги позивачки про збільшення її частки у спільному майні,  то вона теж не може бути задоволена,  оскільки відсутні усі необхідні для цього
умови,  виписані законодавцем як
обов'язкові.

Крім
того,  з відповідача слід стягнути
компенсацію судових витрат позивачки,  а
це : 210 гривень на відшкодування судового збору  в 1 та апеляційній судових інстанціях (140

гривень від
задоволеної частини вимог по першій інстанції + 70 гривень по апеляційній
інстанції) і 60 гривень - витрат з інформаційно-технічного забезпечення,  сплачених при подані позовної заяви та
апеляційної скарги.

Керуючись  ст.
ст.  307,  309,
313-314,  316 ЦПК України,  колегія суддів , -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення
місцевого Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 червня 2007
року скасувати і ухвалити нове рішення,
яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 14 000 гривень,  як вартість її частки у спільному майні,  210 гривень компенсації витрат за сплату
судового збору в 1 та апеляційній судових інстанціях і 60 гривень - витрат з
інформаційно-технічного забезпечення,  сплачених
при подані позовної заяви та апеляційної скарги,  а всього - 14 270 гривень.

Рішення
набирає чинності з моменту його проголошення і з цього часу протягом 2-х
місяців може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного
Суду України.