Справа №2-440/07
РІШЕННЯ

(заочне) Іменем України

12 липня
2007 року                                                                                м.
Полтава

Ленінський
районний суд міста Полтави у складі: - головуючого - Жилки О.М. ,  при секретарі - Каленіченко В.О.,  за участю відповідача - позивача за
зустрічним позовом ОСОБА_1,  у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду,
розглянувши цивільну справу за позовом Полтавського акціонерного банку
„Полтава-банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним
договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Полтавського акціонерного банку
(далі АБ) „Полтава-банк" про визнання договорів недійсними,  -

ВСТАНОВИВ:

Позивач
Полтавський АБ „Полтава-банк" звернувся з позовом до суду з вимогою
стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі
123911,

02 грн.,  посилаючись на те,  що 24 червня 2003 року відповідно до
кредитного договору

№431 останній було надано кредит строком на 36 місяців у сумі 92 000 грн.
зі сплатою

11% річних,  разом з тим,  до цього часу кредит не погашений,  в зв'язку з чим,  виникла-

заборгованість на вказану в позові суму.

Ухвалою
Ленінського районного суду м.  Полтави
від 12 липня 2007 року,  в зв'язку

3   повторною неявкою позивача в
судове засідання,  зазначений позов
залишено без

розгляду.

Відповідач
ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до Полтавського АБ
„Полтава-банк" про визнання вказаного вище кредитного договору №431 від
24.06.2003 року,  договору поруки від
10.07.2002 року до кредитного договору №ВОЮ/16. від 30.04.1999 року та договору
про погашення заборгованості від 24.06.2003 року недійсними,  а також з вимогою стягнути з відповідача 500
грн.,  стягнених останнім в примусовому
порядку з її заробітної плати,
посилаючись на те,  що зазначені
договори були укладені внаслідок психологічного тиску з боку працівників банку
та з порушенням законодавства.

В своїй
заяві та в судовому засіданні позивачка зазначила,  що в липні 1996 року вона була прийнята на
приватне підприємсто (далі ПП) „Панацея" на посаду головного
бухгалтера,  а в березні 1999 року
переведена на посаду заступника директора ПП „Панацея". В зв'язку з
характером своєї роботи,  їй стало
відомо,  що 30 квітня 1994 року між ПП
„Панацея" та Полтавським АБ „Полтава-банк" був укладений
Договір,  з терміном дії до 30.03.2004
року,  про надання валютної кредитної
лінії №ВОЮ/16 згідно якого,  банк надав у
користування ПП „Панацея" 50000 долларів США. 10.07.2002 року між
Полтавським АБ „Полтава-банк" та нею,
вказала позивачка,  під тиском
працівників банку,  був укладений договір
поруки відповідно до якого,  банк
безпідставно зобов'язав її виступити поручителем за приватне підприємство,  до кредитного договору № ВОЮ/16 від
30.04.1999   року,  а 16.12.2002 року  вона була
звільнена з ПП „Панацея"  за
власним

бажанням.  Після цього,
зазначила ОСОБА_1,  28.01.2003
року між ПП „Панацея" та Полтавським АБ „Полтава-банк" була укладена
угода про розірвання зазначеного кредитного договору,  а також,
укладена додаткова угода до кредитного договору, ,  відповідно до якої сторони прийшли згоди про
розірвання кредитного договору №ВОЮ/16 від 30.04.1999 року,  а між сторонами досягнуто згоди зменшити
відсоток за користування кредитом.
24.06.2003 року,  пояснила
позивач,  під психічним впливом його
представників,  уклав з нею,  замість ПП „Панацея",  договір про погашення заборгованості по
кредиту та відсотках перед Полтавським АБ „Полтава-банк"
в сумі 92000 грн. і їй було запропоновано отримати в банку кредит для
погашення заборгованості ПП „Панацея",
з якого вона була звільнена в грудні 2002 року. При цьому,  пояснила ОСОБА_1,  вона повідомила банку,  що вона не є працівником підприємства і не
повинна нести за нього відповідальність,
а у неї немає можливості повернення такої значної суми кредиту. Крім
того,  вказала позивач,  при наданні їй зазначеного кредиту
банком,  останній не з'ясовав та не
перевіряв її можливості щодо повернення кредиту,  а вона неодноразово викликалася до заступника
голови правління банку де в присутності начальника кредитного відділу та'
начальника служби безпеки банку з нею проводилися бесіди щодо необхідності
укладання кредитного договору,  а останні
запевняли її,  що строки дії договору
умовні. Посилаючись на те,  що зазначені
угоди були укладені нею з банком внаслідок порушення вимог чинного
законодавства та під тиском його працівників,
позивач просила суд визнати' недійсними кредитний договір № 431 від
24.06.2003 року,  договір поруки від
10.07.2002 року до кредитного договору №ВОЮ/16 від 30.04.1999 року та договір
про погашення заборгованості від 24.06.2003 року,  а крім того,
просила стягнути з відповідача 500 грн.,
стягнених останнім в примусовому порядку з її заробітної плати

Представник
відповідача в судове засідання повторно без поважних причин не з'явився,  хоча відповідач був належним чином
повідолений про час і місце слухання справи.

Суд,  вислухавши думку позивача,  відповідно до ч.4  ст.
169 ЦПК України,  справу розглянув
заочно,  без участі представника
відповідача,  на основі наявних у справі
даних та доказів.

Вислухавши   пояснення
позивача,    свідків,    дослідивши
матеріали   справи   та-оцінивши їх в сукупності,  суд вважає,
що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом
встановлено,  що 30 квітня 1994 року між
ПП „Панацея" та Полтавським АБ „Полтава-банк" був укладений
Договір,  з терміном дії до 30.03.2004
року,  про надання валютної кредитної
лінії №ВОЮ/16 згідно якого,  банк надав у
користування ПП' „Панацея" 50000 долларів США. З липня 1996 року по грудень 2002 року ОСОБА_1 працювала
на ПП „Панацея",  по березень 1999
року на посаді головного бухгалтера,  а
потім була переведена на посаду заступника директора ПП „Панацея". Крім
того,  судом встановлено,  що 10.07.2002 року між Полтавським АБ
„Полтава-банк" та ОСОБА_1 під тиском працівників банку,  до кредитного договору № ВОЮ/16 від
30.04.1999 року,  був укладений договір
поруки відповідно до якого,  банк
безпідставно зобов'язав останню виступити поручителем за приватне
підприємство,  16.12.2002 року позивач
була звільнена з ПП „Панацея" за власним бажанням,  28.01.2003 року між ПП „Панацея" та Полтавським
АБ „Полтава-банк" була укладена про розірвання кредитного договору №ВОЮ/16
від 30.04.1999 року та угода про зменшення відсотків по кредиту,  а 24.06.2003 року,  банк уклав з ОСОБА_1 договір про погашення
заборгованості по кредиту та відсотках перед.' Полтавським АБ
„Полтава-банк" в сумі 92000 грн.,  а
їй під психологічним впливом з боку правління банку було запропоновано отримати
в банку кредит' для погашення заборгованості ПП „Панацея",  з якого вона вже була звільнена. 24.06.2003
року банк примусив  укласти позивача
кредитний договір № 431,  яким
зобов'язується надати ОСОБА_1.
кредит в сумі 92000 грн.
під 11% річних строком на 3 роки для погашення заборгованості по договору
поруки від 10.07.2002 року. В судовому засіданні також встановлено,  що зазначена сума кредиту,  яку фактично заборгувало та не сплатило банку
ПП „Панацея",  позивачу особисто не
надавалась,  а наказом банку списана з
рахунку останньої-.

Згідно  ст.  96
ЦК України юридична
особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Юридична особа відповідає
за своїм зобов'язанням усім належним їй майном.

Як
вбачається із матеріалів справи,
24.06.2003 року позивач написала заяву для отримання кредиту для
виконання зобов'язань за договором поруки від 10.07.2002 року,  і в цей же день був укладений зазначений
договір,  на ОСОБА_1 був відкритий
рахунок на який було зараховано,  а
потім,  в цей же день,  наказом банку списано 92 000 грн.

Відповідно
до  ст.
49 Закону України „Про банки і банківську діяльність",  банк зобов'язаний при наданні кредитів
додержуватись основних принципів кредитування,
у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність
забезпечення кредитів,  додержуватись
встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків.

Свідок
ОСОБА_2. пояснила суду,  що в період з
1999 року по 2002 року працювала в ПП „Панацея" де займалась розвитком
туристичного напрямку та співпрацювала з ОСОБА_1,  яка займала посаду заступника директора
підприємства. Зазначене підприємство,
зазначила свідок,  активно
розвивалось,  залучаючи кредитні
кошти,  разом з тим,  у 2002 році у підприємства виникли фінансові
ускладнення,  в зв'язку з чим,  керівництвом ПП „Панацея" з Полтавським
АБ „Полтава-банк" була укладена' кредитна угода,  а останній пропонував підприємству мережу
аптек ПП „Панацея" шляхом переуступки прав ДП ТОВ „Ліки Полтавщини".
Як пояснила свідок,  їй було відомо,  що зазначена угода не була проведена належним
чином,  а працівники банку в серпні 2002
року призупинили діяльність аптечної мережі та фактично передали майно
останньому без належного оформлення. Крім того,
розповіла ОСОБА_2,  в липні 2002
року ОСОБА_1 їй розповідала,  що її викликали
до вказаного вище банку і змусили підписати договір поручительства по кредитній
угоді від 1999 року на суму 50 000 долларів США,  а
пізніще,  в липні 2003 року,  банк вимагав з ОСОБА_1 погашення боргу
замість ПП „Панацея",  а остання
перебувала в стані нервового зриву та переживала за свою родину та деректора
підприємства,  який в той час знаходився
в слідчому ізоляторі. Після цього,  не
витримавши тиску з боку працівників банку,
розповіла свідок,  ОСОБА_1,  яку знову викликали до банку, ,  під психічним впливом з боку його
працівників,  підписала кредитний договір
на суму 92000 грн,  разом з тим,  зазначені кошти позивачка реально не
отримувала.

Свідок
ОСОБА_3. яка з березня 1999 року працювала на ПП „Панацея" на посаді
менеджера та займалась імпортом виробів медичного,  призначення,
дала покази. аналогічні показам свідка ОСОБА_2.

Крім
того,  судом встановлено,  що банком безпідставно було стягнуто з
позивача в примусовому порядку 500 грн. на погашення кредитного договору № 431
від 24.06.2003 року.

Зазначені
вище докази та обставини справи дають підстави суду вважати,  що договори між позивачем та банком були укладені
внаслідок психологічного тиску з боку працівників останнього проти волі
позивача та з порушенням законодавства,
а банк безпідставно зобов'язав позивача ОСОБА_1 нести особисту
відповідальність по зобов'язанням юридичної особи ПП „Панацея",  та безпідставно отримати кредит в банку для
погашення боргу останнього.

Відповідно
до  ст.  231 ЦК України
правочин,  вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку другої
сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.  49
Закону України „Про банки і банківську діяльність",   ст.
ст.  ЦК України,   ст.
ст.  10,  11,  62
,  212 - 215,  224,
228 ЦІЖ України,  суд,  -

ВИРІШИВ:

Зустрічний позов
ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Кредитний
договір № 431 від 24.06.2003 p.,  укладений між Полтавським АБ „Полтава-банк" та
ОСОБА_1,  визнати недійсним.

Визнати
недійсними договір поруки від 10.07.2002 року до кредитного договору №ВОЮ/16
від 30.04.1999 року та договір про погашення заборгованості від 24.06.2003
року,  укладені між Полтавським АБ
„Полтава-банк" та ОСОБА_1.

Стягнути
з Полтавського АБ „Полтава-банк" на користь ОСОБА_1 -500 (п'ятсот) грн.
безпідставно стягнутих із заробітної плати.

Крім
того,  стягнути з Полтавського АБ
„Полтава-банк" на користь ОСОБА_1 8 грн. 50 коп. Державного мита та 7 грн.
50 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення по розгляду справи

Заочне
рішення може бути переглянуте Ленінським районним судом м.  Полтави,
за письмовою заявою відповідача.

Заяву
про перегляд заочного рішення може бути подано до Ленінського районного-суду
міста Полтави протягом десяти днів з дня отримання його копії.