УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2007 року                                                                                                  м.  Одеса

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Косогор Г.О.

суддів:   Ісаєвої Н.В.,  Ткачук О.О.

при
секретарі    Зелінському О.А. розглянувши
у відкритому судовому засіданні,  у
м.  Одесі,  цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Суворівського районного суду м.  Одеси від 9 липня 2007 року,  у цивільній справі за позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
який діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3,  до ОСОБА_4,
ОСОБА_5,  ОСОБА_6 про визнання
договорів недійсними,  визнання права
власності та виселення,  треті особи:
приватні нотаріуси ОСОБА_7,
ОСОБА_8,  ОСОБА_9,  ОСОБА_10,
та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1,  ОСОБА_11,
який діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3,  про визнання добросовісним набувачем,  зобов'язання зареєструвати місце проживання,  з третьою особою - Суворовським РВ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області, -

встановила:

20 квітня 2006
року позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом.

Відповідачі
ОСОБА_4  та ОСОБА_5 в судовому
засіданні позовні вимоги визнали у повному обсязі.

Відповідач
ОСОБА_6  позов не визнав,  звернувся до суду з зустрічним позовом,  в якому просив визнати його добросовісним
набувачем спірної квартири та зареєструвати його місце проживання за зазначеною
адресою.

ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 зустрічний позов не визнали.

Треті особи в
судовому засіданні участі не приймали.

Рішенням суду
позов ОСОБА_1,  ОСОБА_2 задоволено
частково.

У задоволені
зустрічного позову ОСОБА_6  відмовлено.

На
рішення суду ОСОБА_6  приніс апеляційну
скаргу в який просить рішення суду першої інстанції скасувати,  постановити нове рішення яким у позові
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

Справа №
22ц-436607                                                                    Категорія
12

Головуючий у
першій інстанції - Федусик А.Г. Суддя - доповідач Ісаєва Н.В.

Вивчивши
матеріали справи,  заслухавши
суддю-доповідача,  доводи апеляційної
скарги та заперечення на неї,
перевіривши законність і обґрунтованість рішення,  в межах позовних вимог і доводів апеляційної
скарги,  судова колегія вважає,  що апеляційна скарга задоволенню не підлягає
у зв'язку з тим,  що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази,
згідно  ст.  ст.  10,
60,  212 ЦПК
України,  правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює.

У
судовому засіданні встановлено,  що
позивачам на підставі свідоцтва про право власності від 27.01.1995 року належить
квартира АДРЕСА_1.
Зазначене свідоцтво було,  у
встановленому законом порядку,
зареєстровано в Одеському ОМБТІ та РОН,
на час розгляду справи ніким не оспорено та не скасовано (а.с.
10-11).

23.10.2003      року особою,  яка
назвалася ОСОБА_2,  було видана на ім'я

ОСОБА_12,  довіреність на право розпорядження належним
позивачу майном,  яку було

посвідчено
приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_8 та

зареєстровано
в реєстрі за№ 4886.

29.09.2004 року особою,  яка
назвалася ОСОБА_1,  було видано на ім'я
ОСОБА_12,  довіреність на право
розпорядження належним позивачці майном,
яку було посвідчено приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу
ОСОБА_7  та зареєстровано в реєстрі за №1231 (а.с.  129).

30.09.2004       року особою,  яка
назвалася ОСОБА_3,  було видано на ім'я

ОСОБА_12
довіреність на право розпорядження належним позивачу майном,  яку було

посвідчено
приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_7  та

зареєстровано
в реєстрі за № 1255.

26.10.2004 року між
особою,  яка назвалася ОСОБА_12,
і діяла використовуючи зазначені довіреності від імені
ОСОБА_1,  ОСОБА_3 та ОСОБА_2,  з одної сторони,  та особою яка назвалася ОСОБА_4  з другої сторони,  було укладено договір купівлі-продажу,  відповідно якого позивачі продали,  а ОСОБА_4
придбав у власність спірну квартиру. Зазначений договір посвідчено
приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_9  та зареєстровано в реєстрі за №2701 (а.с.  20). На момент-укладення цього договору
купівлі-продажу ОСОБА_3 був неповнолітнім і дозвіл на відчуження належної йому
частини квартири органом опіки та піклування не видавався (ас.  15,
118, 119).

На підставі
цього договору 16.05.2005
року особою,  яка назвалася ОСОБА_4
,  з однієї сторони,  та особою,
яка назвалася ОСОБА_5 з другої сторони,
було укладено договір купівлі-продажу,
відповідно до якого ОСОБА_4
продав,  а ОСОБА_5 придбав
у власність спірну квартиру. Зазначений договір було посвідчено приватним
нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_13 та зареєстровано в реєстрі
за №1059 (ас.  21).

На підставі цього
договору 23.11.2005 року
особа,  яка назвалася ОСОБА_5,  подарувала спірну квартиру відповідачу ОСОБА_6,  що було оформлено договором дарування,  який посвідчено приватним нотаріусом
Одеського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстровано в реєстрі за № 5405 (а.с.  22).

Після укладення
договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_6
вселився в спірну квартиру.

Позивачі,  які є власниками спірної квартири,  намірів на продаж квартири не мали,  своєї згоди на її відчуження нікому не
давали,  договір купівлі-продажу не
укладали. Крім цього,  позивачі також не
надавали нікому повноважень на відчуження квартири,  довіреності від 29.09.2004 року,  30.09.2004
року та 23.10.2003 року на
ім'я    ОСОБА_11 не підписували.

При
цьому на момент складання довіреності від 30.09.2004
року ОСОБА_3 був неповнолітнім.

За заявою
позивачів було порушено кримінальну справу за фактом шахрайських дій,  за ознаками злочину,  передбаченому
ст. 190 ч.4 КК України. В межах досудового слідства,  по кримінальній справі,  була проведена почеркознавська експертиза,

відповідно до
висновків якої рукописні записи і підписи у довіреностях від 29.09.2004 року та від 23.10.2003 на ім'я ОСОБА_11
виконані не ОСОБА_1 та ОСОБА_2,  а іншою
особою (ас.  204-207).

Крім цього,  в ході досудового слідства було
встановлено,  що спірні договіри були
укладені невідомими особами,  які
підробили довіреності від позивачів та використали втрачені ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 та ОСОБА_12 громадянські паспорти
(а.с.  187,  матеріали кримінальної справи №).

Відповідно
до  ст. 202 ЦК України правочином є дія
особи,  спрямована на набуття зміну або
припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно
ч.3,  5
ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути
вільним,  відповідати його внутрішній
волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових
наслідків,  що обумовлені ним.

Згідно
зі  ст. 658 ЦК України право
продажу товару,  крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом,  належить
власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником,  покупець набуває право власності лише у
випадку,  якщо власник не має права
вимагати його повернення.

Відповідно
до  ст. 239 ЦК України
правочин,  вчинений представником,  створює,
змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи,  яку він представляє.

На
підставі викладеного,  з урахуванням
встановлених в судовому засіданні фактів,
суд обгрунтовано дійшов до висновку про те,  що угода купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26.10.2004 року між
ОСОБА_1,  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з однієї
сторони,  та ОСОБА_4  з другої сторони,  фактично не відбулася у зв'язку з тим,  що власниками спірної квартири - позивачами не
було виконано ніяких дій,  направлених на
встановлення,  зміну чи припинення
цивільних прав та обов'язків,  тобто було
відсутнє їх волевиявлення на відчуження квартири. Не було виконано ніяких дій
щодо набуття права власності на спірну квартиру і відповідачем ОСОБА_4 ,  що підтверджується матеріалами кримінальної
справи та не оспорювалося ним в судовому засіданні. З зазначених вище
підстав,  а також з урахуванням
того,  що цей договір купівлі-продажу
спірної квартири було укладено не власниками квартири,  а іншою особою,  яка не мала повноважень на укладення
договору,  цей договір відповідно до  ст. 215 ЦК
України повинен бути визнаний недійсним як такий,  що не відповідає вимогам закону.

Також
підлягали визнанню недійсними договір купівлі-продажу спірної квартири від 16.05.2005 року між
ОСОБА_4  і ОСОБА_5 та договір її
дарування від 23.11.2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,  оскільки ці договори є похідними від договору
купівлі-продажу від 26.10.2004 року,
який визнаний судом недійсним і відповідно до  ст. 236 ЦК України є таким з моменту його
укладення.

При
цьому,  відповідно до  ст. 216 ЦК
України,  в порядку двохсторонньої реституції
суд правильно вважав за необхідне повернути позивачам спірну квартиру,  задовольнивши їх вимоги про виселення
ОСОБА_6  без надання йому іншого
житлового приміщення.

Судом
правомірно не прийнято до уваги доводи відповідача ОСОБА_6  та його представника про те,  що він є добросовісним набувачем спірної
квартири і тому вона не може бути витребувана в нього,  оскільки в судовому засіданні встановлено,  що спірна квартира вибула з володіння
позивачів поза їх волею і з порушенням закону,
і відповідно до ч.1  ст. 3 88 ЦК України,  в цьому випадку,  вона може бути витребувана від добросовісного
набувача.

З
зазначених вище підстав суд правильно відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_6  за зустрічним позовом,  оскільки ці вимоги не ґрунтуються на законі і
не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Враховуючи
викладене,  судова колегія вважає,  що доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,  які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись  ст.
ст.  303,
304,  п.1 ч. 1  ст.  307,
308,  314 ч. 1 п. 1, 315, 319 ЦПК
України,  судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення
Суворівського районного суду м.  Одеси
від 9 липня 2007 року залишити
без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення,
однак може бути оскаржена до Верховного Суду України на протязі двох
місяців.