Справа № 2-845-1/06
№2-121-1/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5.06.2007 року
Святошинський районний суд м.  Києва

в
складі: головуючого судді        Наборозняка
М. І.

за
участю секретарів                             Грень
О.О.,      Савченко Т.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2,  третя особа Дванадцята Київська
державна нотаріальна контора про визнання заповіту,  складеного ОСОБА_3,  посвідченого нотаріусом Дев*ятої Київської
державної нотаріальної контори 8.04.2003 року недійсним,  визнання права власності на квартиру
АДРЕСА_1,

встановив:

Позивач подав позов до відповідача в якому
просить визнати недійсним заповіт,
складений ОСОБА_3,  посвідчений
нотаріусом Дев*ятої Київської державної нотаріальної контори у квітні 2005
року,  згідно з яким ОСОБА_2 заповідано
квартиру АДРЕСА_1 (надалі- спріна квартира) недійсним,   визнати за нею (позивачем) право власності
на вказану квартиру.

Позов
мотивувала тим,  що ІНФОРМАЦІЯ_1померла
її рідна тітка ОСОБА_3,  після смерті
якої відкрилась спадщина на спірну квартиру. їй стало відомо,  що у квітні 2005 року тітка залишила заповіт
на квартиру та майно чужому чоловікові - відповідачу ОСОБА_2,  не розуміючи того,  що вона зробила. Вважає заповіт на ім*я
ОСОБА_2 недійсним; тому суд повинен винести таке рішення згідно зі  ст.
225 ЦК України. Також зазначила,
що на день смерті тітці було 73 роки,
вона хворіла,  з 24 вересня по 3
жовтня 2003 року перебувала на стаціонарному лікуванні у Київській міській
клінічній лікарні №5.

В
подальшому уточнила позовну заяву (а.с. 13,
14) та
просила визнати за нею право власності на спірну квартиру в порядку спадкування
після смерті ОСОБА_3 та визнати заповіт незаконним.

В
судовому засіданні 25.04.2006
року свої позовні вимоги позивачка підтримала,  пояснила,
що "заповіт складений під примусом,
оскільки заповідачка була неосудною". Також уточнила вимоги що дати
складання заповіту,  ознайомившись із
його копією,  наданою відповідачем (
а.с.  34) заявила вимоги щодо заповіту складеного 8.04.2003 року,  а не у квітні 2005 року,  як вказувала
у позовній заяві від 27.02.2006
року.

В
судовому засіданні 18.05.2006
року позивачка заявила клопотання про призначення судової психіатричної
експертизи щодо психічного стану ОСОБА_3 в період підписання заповіту.

В
судовому засіданні 24.01.2007
року (а.с. 72 на звороті, 73) позивачка пояснила,  що після інсульту ,
який трапився з ОСОБА_3 у 2001 році стан здоров*я у останньої був незадовільний. Після 2003 року ОСОБА_3
була "неадекватна",  у неї була
погана пам*ять. Вона (позивачка) телефонувала ОСОБА_3 на свята та на день
народження.

Відмовилась
відповідати на запитання: скільки разів і коли саме вона телефонувала ОСОБА_3?

Також
позивачка пояснила,  що приїздила з м.
Обухів Київської області (де вона мешкає) у м. Київ до ОСОБА_3 3а три місця 2003 року чотири
рази,  в той час,  як ОСОБА_2 не було дома по місцю її (ОСОБА_3)
проживання. ОСОБА_3 була "якась загальмована",  у неї був постійний страх,  у позивачки склалось враження,  що остання чогось боїться.

В
подальшому після проведення психіатричної екпсертизи позивачка в судових
засіданнях участі не приймала,  її
інтереси представляла представник,  яка
позов підтримла,  посилаючись на
викладені у позовній заяві
обставини,   частково  змінивши

позовні
вимоги: просила визнати заповіт не незаконним,
а недійсним,  мотивуючи наступними
доказами: висновком експертів,
поясненнями позивачки та показами допитаних за клопотанням позивачки та
її попереднього представника свідків.

Відповідач та
його представники  позовні вимоги не
визнали.

Відповідач
пояснив,  що він прожив із ОСОБА_3 у
фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу 10 років,  до її смерті,
похоронив її. У 2001
році у ОСОБА_3 трапився інсульт,
після цього остання написала листа позивачці,  однак,
остання не відповіла їй і не приїхала. Він доглядав за нею,  вони вели спільне господарство,  жили добре. У 2003 році з нею трапився другий інсульт,  однак в подальшому стан здоров*я у неї
поліпшився,  вона  вела активний спосіб життя.

В
судовому засіданні 5.06.2007
року відповідач пояснив,  що
психічний стан здоров*я ОСОБА_3 при складанні заповіту був нормальний,  вона усвідомлювала значення свєї
поведінки,  заповіт склала на його
користь,  оскільки він був фактичним її
чоловіком.

Представник
відповідача (його син) ОСОБА_4 підтвердив обставини проживання відповідача із
ОСОБА_3,  пояснив,  що позивачка "не хотіла родичатись із
ОСОБА_3"

Представник
відповідача ОСОБА_6  позов не
визнала,  пояснила,  що волевиявлення ОСОБА_3 з приводу
заповідання свого майна у квітні 2003
року на випадок смерті було вільним та спрямованим на те,  щоб таке майно отримала близька людина - її фактичний
чоловік. Заперечила обставину,  що у
висновку експертів зазначено про те,  що
в момент складання заповіту (8.04.2003
року) ОСОБА_3 була такою,  що не   усвідомлювала значення своїх дій та не
керувала ними.

Свідок
ОСОБА_5  пояснив,  що ОСОБА_2,
проживаючи із ОСОБА_3,  сварився з
останньою,  принижував її (а.с. 60).

Допитані,  як свідки за клопотання представника позивача
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили,  що відносини
у ОСОБА_3 та відповідачем в період спільного проживання були неприязні,  ОСОБА_3 була погана пам*ять,  вона погано розуміла,  забувала імена,  після інсульту у неї погіршилось мислення
(а.с. 61-62).

За
клопотанням відповідача були допитані свідки ОСОБА_9,  ОСОБА_10,  ОСОБА_11,  ОСОБА_12,  ОСОБА_13   ОСОБА_14,
ОСОБА_15,  ОСОБА_16

Свідок
ОСОБА_9 пояснила,  що вона товаришувала
із ОСОБА_3 понад 40 років,  вона
неодноразово приходила додому до останньої,
котра проживала із відповідачем ОСОБА_1 однією сім*єю. Відносини у них
були нормальні,  ОСОБА_3 розказувала їй
(свідку) про те,  що вона склала заповіт
на користь відповідача,  який її доглядав,  коли вона перебувала у хворобливому стані.
Вважає,  що ОСОБА_3 все розуміла і не
була психічно хворою до самої смерті (а.с. 42-44).

Свідок ОСОБА_10 пояснив,  що він зі своєю дружиною приїздили в гості до
ОСОБА_3,  яка проживала із ОСОБА_2,  відносини у них були добрі,  йому відомо від ОСОБА_3,  що остання склала заповіт на користь
відповідача. Остання хворіла була паралізована,
потім одужала. Вона була ображена на свою племінницю,  оскільки та не турбувалась про неї (44-45).

Свідок
ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12,  ОСОБА_13 ОСОБА_14,  ОСОБА_15 дали аналогічні покази щодо
нормальних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 44-47,  а.с.  59-60).

Свідок
ОСОБА_16 пояснила,  що ОСОБА_3,  скаржилась їй на ОСОБА_2,  який її ображав. Обставини складання заповіту
їй невідомі,  однак вона вважає,  що заповіт складений нею на користь
відповідача у зв*язку із примушуванням її до цього зі сторони ОСОБА_2(а.с. 59)

Допитання
як свідки за клопотанням експертів лікарі-невропатологи ОСОБА_17 та ОСОБА_18
після пред*явлення їм в судовому засіданні медичної документації ОСОБА_3з їх
записами пояснили,  що вони ОСОБА_3 не
пам*ятають,  по виконаних ними записах в
її меддокументації можуть пояснити,  що у
ній вказано на певне зниження інтелекту ОСОБА_3,  однак ступінь не відмічено. При грубій
ступені

вираженості   її стану
в   цьому розумінні вони   обов*язково
зазначили б   про   це у меддокументації.

Допитана,  як свідок нотаріус ОСОБА_19,  яка посвідчувала заповіт від імені ОСОБА_3
пояснила,  що саму ОСОБА_3 вона не
пам*ятає. За наявним у справах нотаріальної контори вона підтверджує,  що дійсно посвідчувала заповіт,  копія якого є у справі ( а.с. 34).
Враховуючи наявність запису: "Дієздатність перевірено" може
пояснити,  що вона спілкувалась із
ОСОБА_3,  як спілкується зі всіма
особами,  які бажають посвідчити у
нотаріальній конторі заповіт. Під час спілкування вона роз*яснює вказаним
особам і впевнена,  що вона також
роз*яснювала ОСОБА_3,  чинне
законодавство з приводу заповіту та його наслідків. Яких-небудь підозр з
приводу незадовільного психічного стану зі сторони ОСОБА_3,  враховуючи,
що у свідоцтві є запис про її дієздатність,  у неї не виникло. Вважає,  що остання вела себе адекватно,  при підписанні заповіту розуміла значення
своїх дій та наслідки такого правочину,
якого-небудь видимого розладу психічного стану здоров*я у ОСОБА_3,  тиску на неї,
примушування щодо підписання заповіту
вона не замітила.

Допитаний
31 травня та 5 червня 2007 року в судовому
засіданні за ініціативою суду експерт ОСОБА_20,
який був доповідачем про проведенні експертизи,  висновок експертів підтвердив. Пояснив,  що у висновку експерти використали формулювання  ст.  36 ЦК України,  на його думку висновок експертів повністю
відповідає питанням ухвали суду про призначення експертизи. ОСОБА_3 не могла в
повному обсязі розуміти значення своїх дій та керувати ними. Застосовувати
формулювання  ст.  36
ЦК України - була
думка керівництва експертної установи. Вважає,
що потреби призначати повторну експертизу немає.

На
запитання представника відповідача пояснив,
що грубих психічних порушень,  які
б унеможливлювали ОСОБА_3 вільно виявити своє волевиявлення на момент підписання
нею заповіту у своєму психічному стані згідно з наданими матеріалами справи та
меддокументації ОСОБА_3 при проведенні експертизи не виявлено.

На
запитання представника позивача експерт пояснив,  що нотаріус під час спілкування з
особами,  які посвідчують правочини
наявність недієздатності,  обмеженої
дієздатності практично виявити не може.

Експерт
також пояснив,  що за даними
меддокументації ОСОБА_3 однозначного висновку про те чи поліпшувався її
психічний стан протягом 2002-2005
років,  чи він погіршився - зробити
неможливо.

Третя
особа - Дванадцята
нотаріальна контора свого представника свого представника в судове засідання не
направила,  тому суд розглядає справу без
його присутності,  враховуючи,  що проти цього не заперечують сторони.

Заслухавши
позивача,  його представника,  відповідача,
його представників,  свідків,  експерта,
дослідивши матеріали справи,  суд
приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню.

Суд
розглядає справу згідно з вимогами
ст.   ст.  10,  11,  60
ЦПК України ( в межах
заявлених вимог та наданих доказів),  які
учасникам розгляду справи роз*яснювались в судовому засіданні неодноразово.

Згідно з
ч. 1  ст.  202 ЦК України
правочином є дія особи,  спрямована на
набуття,  зміну або припинення  прав та обов*язків.

Відповідно
до ч.3  ст.  203
ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати
його внутрішній волі.

ст.  225 ЦК України
передбачає,  що правочин,  який дієздатна фізична особа вчинила у
момент,  коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла керувати ними,  може бути визнаий судом недійсним за позовом
цієї особи,  а в разі її смерті - за позовами
інших осіб,  чиї права та інтереси   порушені.

За
висновком призначеної судом та проведеної в ході судового розгляду справи
судово-психіатричної експертизи від 27.04.2007
року ОСОБА_3 в період підписання ним заповіту (8.04.2003 року) страждала
психічним розладом у вигляді органічного
ураження    гололвного мозку
судинного    генезу з    помірно
вираженим

психоорганічним
синдромом,   який  тоді
істотно   впливав на  її здатність
усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.  77-80).

Згідно
з  ст.
60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

В
судовому засіданні 5.06.2007
року судом учасникам розгляду справи повторно дослівно було роз*яснено
вимоги  ст.  ст.  11,
60 ЦК України та можливість заявления ними клопотання про призначення додаткової,  або повторної судової психіатричної
експертизи. Однак,  сторони (їх
представник),  зокрема представник
позивача,  такого бажання не виявили.
Представник позивача також пояснила,  що
позивачка не бажає приймати участь в судовому засіданні,  повністю довіряє їй,  як представнику,  представляти
свої інтереси.

Представники
сторін та відповідач,  які приймали
участь у справі при закінченні дослідження доказів при розгляді справи 5.06.2007 року не заявили
будь-яких клопотань,  в тому числі не
наполягали на допиті свідків,  які були
раніше ними заявлені,  однак,  не були допитані судом у зв*язку з фактичною
відмовою ініціаторів їх допиту від такої процесуальної дії.

За таких
підстав суд вирішує спір за наявними доказами у справі,  дотримуючись правил  ст.
ст.  10, 11 ЦПК України.

Суд при
вирішенні спору керуються загальновідомою обставиною ( ст.  61
ЦПК України) про те,  що фізичні
особи,  які досягай 18-річного віку і які
не визнані у встановленому законодавством порядку недієздатними,  обмежено дієздатними,  мають повну цивільну дієздатність,  про що вказано у  ст.  34 ЦК України.

Згідно з
п. 10 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання
угод недійсними» від 28.04.
1978 року з наступними змінами угода може бути визнана судом недійсною,  якщо є дані про те,  що в момент укладення такої угоди громадянин
перебував в такому стані ,  коли не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.
При вирішенні таких спорів суд враховує висновок судово-психіатричної
експертизи та інші докази,  які
підтверджують,  чи спростовують доводи
позивача про те,  що в момент укладення
угоди особа не розуміла значення своїх дій та не керувала ними.

Суд
вважає,  що у висновок експертів (а.с.
77-80) не є доказом про те,  що ОСОБА_3
не усвідомлювала значення своїх дій та не керувала ними 8.04.2003 року при
складанні (підписанні заповіту).

До
такого висновку суд приходить по тій причині,
що на чітко поставлене запитання: чи могла ОСОБА_3 розуміти за своїм
психічним станом значення своїх дій та керувати ними? в ухвалі суду про призначення
психіатричної експертизи від 18.05.2006
року (а.с. 64) експертна комісія у складі трьох експертів визначеної
відповідці про те,  що ОСОБА_3 не могла
розуміти (усвідомлювати) значення своїх дій та керувати ними 8.04.2003 року не надала.

Ствердження
експертів про істотний вплив її психічного стану на таку можливість на думку
суду є оціночним з точки зору наскільки істотним був такий вплив.

Суд при
цьому також враховує,  що експерт
ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснив,
що грубих психічних порушень,  які
б унеможливлювали ОСОБА_3 вільно виявити своє волевиявлення на момент
підписання нею заповіту у своєму психічному стані згідно з наданими матеріалами
справи та меддокументації ОСОБА_3 при проведенні експертизи не виявлено.

За таких
обставин у суду немає правових підстав для застосування при вирішенні
спору    ст.  225 ЦК України.

Суд
вважає,  що волевиявлення ОСОБА_3,  як учасника правочину (складання нею заповіту
на користь близької людини,  її
фактичного чоловіка,  з яким вона на
період складання заповіту прожила спільно і вела спільне господарство впродовж
з 1996 року) було  вільним і відповідало
її внутрішній волі.

До такого висновку суд приходить,  враховуючи,  крім роз*яснень експерта,  що ця обставина об*єктивно підтверджується
поясненнями відповідача,  його
представників,  які в певній мірі були
очевидцями його відносин із ОСОБА_3,
показами свідків зі сторони відповідача,
котрі пояснили,  що їм відомо від
ОСОБА_3 про те,  що вона склала заповіт
на ОСОБА_2,  який проживав з нею та
доглядав її,  коли вона була у
хворобливому стані.

Покази
свідків зі сторони позивачки про те,  що
ОСОБА_3 була погана пам*ять,  вона могла
забуватись суд розцінює критично,
оскільки вони бачили ОСОБА_3 періодично,
їх покази суперечливі щодо конкретного часу перебування ОСОБА_3 в
зазначеному ними (свідками) стані і не свідчать достовірно та однохначно про
те,  що у ОСОБА_3 був незадовільний
психічний стан (який унеможливлював її вільне волевиявлення,  або позбавляв можливості керувати своїми
діями) саме 8.04.2003 року - в момент
складання оспорюваного заповіту.

Суд
також керується тією обставиною,  що
заповіт було складено в період чинності ЦК
України від 18.07.1963
року.

Згідно
зі  ст.
55 вказаного
Кодексу,  норми якого повинні
застосовуватись при вирішенні спору,  угода,
укладена громадянином у такому стані,
коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними,
може бути визнана судом недійсною.

У
зазначеній нормі чітко вказано про можливість (а не обов*язок суду) визнати
угоду недійсною лише у випадку,  коли
особа не розуміла значення своїх дій або не керувала ними. У цій нормі немає
посилання на те,  що угода може бути
визнана недійсною у випадку,  коли її
психічний стан істотно впливав на її здатність усвідомлювати  значення своїх дій та керувати ними.

Оскільки
в законі такого повноваження для суду не вказано,  то суд також не вправі (і на цій підставі)
задовольнити позов позивачки

Суд
застосовує норми ЦК України 1963 року в цій
частині,  а не норми чинного ЦК України,  який набрав чинності з 1.01. 2004 року ,
враховуючи загальні положення законодавства,  а також п. 10 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України,  в якому встановлено,  що правила ЦК України про відповідальність за порушення договору
застосовуються в тих випадках,  коли
відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом,  крім випадків,  коли в договорах,  укладених до 1.01.2004 року,  була інша
відповідальність за такі порушення.

Суд
застосовує при цьому аналогію закону (
аналогію до п.10 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) та
вважає,  що відповідальність ( в
опосередковуваному смислі )
відповідача ОСОБА_2,  який є
потенційним спадкоємцем майна після померлої ОСОБА_3,  внаслідок вчинення нею правочину
(заповіту),  не може мати місце ( не може виникнути)
на підставах,  які не були   вказані
в ЦК України 1963 року.

При
цьому суд також приймає до уваги покази свідків,  котрі пояснили,  що ОСОБА_3 розповідала їм про те,  що склала заповіт на користь ОСОБА_2 і
впродовж трьох років не заявляла будь-яких претензій ОСОБА_2 з цього
приводу,  не склала нового заповіту на
користь іншої особи,  не подавала позову
до суду про визнання складеного 8.04.2003
року  заповіту недійсним.

За таких
обставин суд не визнає оспорюваний позвачкою заповіт недійсним також на
підставі згаданого окремими свідками "примушування",  оскільки така підстава не заявлена позивачкою
та об*єктивно не підтверджується іншими доказами.

Надані
позивачкою докази на підтвердження своїх позовних вимог суд оцінює критично.

Так,  в позовній заяві від 27.02.2006 року (а.с.
З,  4)
позивачка вказує,  що ОСОБА_3 склала
заповіт у квітні 2005 року на
користь "чужого чоловіка". Далі вона вказує на те,  що ОСОБА_33находилась на стаціонарному
лікуванні у неврологічному відділенні лікарні
з 24 вересня по
3 жовтня 2003 року,  зазначаючи конкретний  її діагноз.

В
позовній заяві від 16.03.2006
року (а.с. 13,  14) позивачка майже
зовсім не аргументує свої вимоги,  лише
вказує,  що оскільки ОСОБА_3
"страждала різними захворюваннями,
то вона   могла дати заповіт,  не розуміючи своїх дій".

Зі
змісту цих позовних заяв,  а також із
пояснень позивачки (а.с.  40),
в яких вона знову ж таки чітко не пояснила: чому вважає
ОСОБА_3 "невміняємою" (як вона дослівно висловилась в судовому
засіданні) при складанні заповіту,  про
дату складання якого їй в той час 25.04.2006
року достовірно відомо не було,  суд
приходить до висновку про те,  що
позивачка пред*являла позов без наявності у неї конкретних об*єктивних та
достовірних доказів,  заявляючи лише
клопотання про проведення психіатричної експертизи,  якою буде визначено нездатність ОСОБА_3
усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту.

Суд
приходить до такого висновку,
також,  враховуючи,  що позивачка,
яка постійно мешкала в іншому населеному пункті,  спілкувалась із ОСОБА_3 періодично,  інколи лише розмовляла по телефону,  тому не могла достовірно знати про її стан
здоров*я.

За таких
суперечливих доказів,  зокрема,  фактичної відсутності доказів у позивачки на
період подання позову,  суд приймає за
об*єктивні та достовірні послідовні пояснення відповідача,  його представників та свідків,  запрошених ним для дачі показів в судовому
засіданні і приходить до висновку,  що
позов задоволенню не підлягає,  оскільки
позивачка всупереч  ст.  60
ЦПК України не довела його достовірними,
безспірними доказами.

Згідно
зі  ст.
1223 ЦК України
право на спадщину мають особи,  визначені
у заповіті. Уразі відсутності заповіту ,  визнання його недійсним право на спадкування за законом
одержують особи,  визначені у  ст.
ст.  1261-1265 цього Кодексу.

Враховуючи,  що
оспорюваний    заповіт   суд
не    визнає    недійсним
за   сукупністю
вищеперелічених  обставин,  то
суд  вважає,  що
вимоги позивачки щодо визнання
права власності  за  нею в
порядку  спадкування на  квартиру,
належну ОСОБА_3,    яка  за заповітом заповідана іншій особі,  задоволенню не підлягають. Керуючись  ст.
ст.  212-215 ЦПК
України,  суд,

вирішив :

У задоволенні
позову відмовити.

Заява
про апеляційне оскарження рішення суду може бути подана протягом 10 днів з
наступного дня після його оголошення до Святошинського районного суду м.
Києва,  апеляційна скарга - на адресу
Апеляційного суду м. Києва протягом 20
днів з дня  подання  заяви
.