Справа № 22-1896 /2007р.                                 Головуючий в 1
20                                                         Соловйов
УХВАЛА

ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ

04   вересня
2007  року   колегія
суддів   судової  палати
в   цивільних  справах апеляційного суду Херсонської області
в складі: Головуючого Бауль Н.М.

Суддів
Кутурланової О.В.

Майданіка
В.В. при секретарі Дягілєвій В.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні у
м.  Херсоні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великолепетиського районного суду Херсонської
області від 06 квітня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування витрат на лікування,

ВСТАНОВИЛА:

В
березні 2004 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про
відшкодування витрат на лікування,
посилаючись на те,  що внаслідок
скоєння злочину відповідачем,  а саме
умисного заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень,  небезпечних у момент заподіяння,  він став інвалідом 2 групи і йому
рекомендовано обов»язкове стаціонарне лікування двічі на рік.

Протягом
2002-2003 років він двічі на рік проходив стаціонарне лікування,  у зв»язку з чим на придбання лікарських
засобів ним було витрачено 2233, 92 грн.,
відшкодувати вартість яких відповідач безпідставно відмовляється.

Рішенням
Великолепетиського районного суду Херсонської області від 06 квітня 2004 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на лікування
відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить
скасувати рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 06
квітня 2004 року та ухвалити нове,  яким
його позовні вимоги задовольнити у повному об»ємі,  посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм процесуального права,
зокрема неналежну підготовку до розгляду справи,  яка полягає у не витребуванні судом історії його
хвороби,  довідок про стан здоров»я з
лікарні та пенсійного фонду.

Заслухавши
доповідача,  перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах визначених
ст. 3ОЗ ЦПК України,  колегія
суддів вважає,  що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом
встановлено,  що вироком Горностаївського
районного суду Херсонської області від 26 квітня 2002 року ОСОБА_2 було визнано
винним в умисному заподіянні ОСОБА_1 в ніч з 4 на 5 липня 1998 року тяжких
тілесних ушкоджень,  небезпечних для
життя в момент заподіяння та стягнуто на користь ОСОБА_1  12000 грн. в рахунок відшкодування
матеріальної шкоди (а.с. 4-5).

Згідно
довідки МСЕК ОСОБА_1 09.06.2003 року повторно встановлена друга група
інвалідності на строк до 1 липня 2004 року,
причиною інвалідності вказано загальне захворювання (а.с. 6).

Протягом
2002-2003 років ОСОБА_1  двічі на рік
проходив стаціонарне лікування у неврологічному відділенні Великолепетиської
центральної районної лікарні,  у зв»язку
з чим на придбання призначених лікарських засобів ним витрачено 2233, 92 грн.
(а.с. 7-10).

Як
вбачається з матеріалів справи,  позивач
в судовому засіданні 06.04.2004 року (а.с. 14-16) пояснив,  що наданих ним доказів достатньо для
прийняття рішення,  від проведення
експертизи у справі відмовився,
незважаючи на роз»яснення головуючим змісту  ст.
ст. 30, 57 ЦПК України (в редакції 1963 року,  чинного на час провадження у справі),  будь яких клопотань щодо витребування судом
доказів не заявляв.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої
інстанції про необґрунтованість позовних вимог,
оскільки наданих позивачем до суду доказів недостатньо для встановлення
причинно-наслідкового зв»язку між вчиненим відповідачем злочином і наслідками у
виді необхідності проходження стаціонарного лікування двічі на рік,  оскільки тілесні ушкодження йому були
заподіяння у 1998 році,  а стаціонарне
лікування позивач проходив у 2002-2003 роках,
надана позивачем довідка МСЕК,  на
яку він посилається в обгрунтування позовних вимог,  вказує на загальний характер
захворювання,  яке призвело до
встановлення другої групи інвалідності,
від проведення судово-медичної експертизи,  яка могла б встановити вищезазначений
причинно-наслідковий зв»язок,
необхідність проходження у 2002-2003 роках та в подальшому стаціонарного
лікування та слугувати доказом в обгрунтування позовних вимог,  ОСОБА_1
відмовився.

Відповідно
до  ст. 15,  30 ЦПК України (в редакції 1963 року,  чинного на час провадження у справі)
обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності і
обов»язок по наданню доказів в обгрунтування позовних вимог або заперечень
проти позову покладається на сторони,  а
суд,  зберігаючи об'єктивність і
неупередженість,  створює необхідні умови
для всебічного і повного дослідження обставин справи,  а саме : роз'яснює особам,  які беруть участь у справі,  їх права і обов'язки,  попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав,  а у випадках,
коли щодо витребування доказів для сторін та інших осіб,  які беруть участь у справі,  є труднощі,
суд за їх клопотаннями сприяє у витребуванні таких доказів.

Враховуючи,  що позивач до суду з клопотаннями про
витребування доказів не звертався,
відсутні в матеріалах справи і заяви щодо труднощів у наданні
доказів,  колегія суддів вважає
безпідставними посилання ОСОБА_1  в
апеляційній скарзі на порушення судом процесуальних норм при підготовці до
розгляду та розгляді справи.

Таким
чином,  виходячи з наведеного,  та враховуючи,  що позивачем не було надано належних доказів
ні до суду першої інстанції,  ні до суду
апеляційної інстанції в обгрунтування позовних вимог,  колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Великолепетиського
районного суду від 06 квітня 2004 року.

Доводи
апеляційної скарги,  як не обґрунтовані
законом,  доказами та такі,  що висновки суду не спростовують,  підлягають відхиленню.

Керуючись  ст.
ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України,
колегія суддів.

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Великолепетиського районного суду Херсонської області від 06 квітня 2004 року
залишити без змін.

Рішення
суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено у
касаційному порядку шляхом подачі скарги до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня набрання ним законної сили.