Справа
№ 22-6426-2007       Категорія 39
Головуючий у 1 інстанції Блохін А.
Доповідач     Молчанов С.І.
РІШЕННЯ

Іменем України

1   жовтня
2007 року Апеляційний суд Донецької області

у складі  Головуючої  Бугрим
Л.М.

Суддів     Молчанова С.І.

Звягінцевої О.М.

при секретарі Стефановій І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті
Донецьку цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення
Ц.Міського районного суду м. Горлівка від 21.05.2007 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ВАТ „ Горлівське АТП - 11427 „ про зміну формулювання
звільнення,  про виплату вихідної
допомоги,  про стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідача,
пояснення позивача ОСОБА_1,  який
просив задовольнити апеляційну скаргу,
рішення суду скасувати,  позов задовольнити,  пояснення представника товариства ОСОБА_3,  який просив скаргу відхилити,  перевіривши доводи апеляційної скарги за
матеріалам справи

ВСТАНОВИВ

У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення
Ц.Міського районного суду м. Горлівка від 21.05.2007 року,  яким відмовлено у задоволені позовних вимоги.
Суд прийшов до висновку,  що позивач не
надав суду доказів про намір звільнятися за власним бажанням,  його було звільнено за прогул без поважних
причин правильно,  з додержанням вимоги
трудового права.

Доводи скарги зводяться до того,  що між сторонами існували трудові
правовідносини,  позивач працював у
відповідача на посаді юриста,  надав
заяву про звільнення за власним бажанням,
отримав частину сум,  які йому
належали при звільненні,  потім займався
захистом порушених прав у прокуратурі,
згодом йому стало відомо,  що його
було звільнено з роботи за прогули на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України,  він не згоден з такими діями
адміністрації,  суд порушив вимоги
матеріального і процесуального права,
неповно з, ясував обставини справи,
не вислухав пояснення сина позивача свідка ОСОБА_2,  який сам надав заяву про звільнення батька за
власним бажанням керівнику підприємства,
що призвело до ухвалення помилкового рішення,  яким йому відмовлено у задоволені
позову,  тому просив рішення суду
скасувати.

Судом першої інстанції встановлено,
що 10.07.2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зміну запису
у трудовій книжці про звільнення за власним

бажанням,  стягнення вихідної
допомоги і моральної шкоди,
вказував,  що працював у
відповідача юристом з 2004 року.

26.06.2005 року звернувся до адміністрації з письмовою заявою про
звільнення за власним бажанням на підставі вимог ст. 38 КЗпП України,  йому нарахували та сплатили зарплату та
компенсацію за невикористувану відпустку,
а вихідну допомогу не сплатили,
потім йому стало відомо,  що
адміністрація звільнила його за прогул без поважних причин на підставі ст. 40
п. 4 КЗпП України,  з чим він не
погодився,  вважає,  що його законні права порушено,  звертався з відповідною заявою до органів
прокуратури,  але не знайшов там
підтримки,  вважає,  що адміністрація порушила вимоги трудового
права,  звільнила його з порушенням його
прав,  тому просив змінити підстави
звільнення,  вважати,  що його звільнено за власним бажанням,  стягнути вихідну допомогу 855 гривен,  моральну шкоду 10000 гривен.

Відповідач не погодився з позовом,
наполягав на тому,  що позивач не
звертався до адміністрації з заявою про звільнення з роботи за власним
бажанням,  не з, являвся на роботу без
поважних причин з 30.06.2005 року по 31.07.2005 року,  про що є відповідні докази,  його було звільнено за прогул без поважних причин з додержанням
вимог трудового законодавства,  тому
вважав,  що позов не є обгрунтованим,  просив вимоги позивача відхилити.

Рішенням Ц.Міського районного суду м. Горлівка Донецької області від
21.05.2007 року у задоволені позову відмовлено,
суд прийшов до висновку,  що
позивача звільнено з роботи правильно,
адміністрація додержала вимог трудового права,  при цьому право позивача не порушено.

Апеляційний суд вважає,  що
апеляційна скарга підлягає задоволенню,
рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення,  яким слід частково задовольнити позовні
вимоги з таких підстав:

Відповідно до ст. 40 п. 4 КЗпП України,
трудовий договір може бути розірвано з ініціативи власника за прогул
допущений працівником без поважних причин,
не допускається звільнення працівника в період його тимчасової  непрацездатності.

Суд встановив,  що позивач працював у
відповідача у якості юрисконсульта,
звернувся до адміністрації з проханням про звільнення за власним
бажанням усно,  а потім подав письмову
заяву про звільнення за власним бажанням,
про що відповідач не заперечував письмово у відзиві на позов. Керівник
підприємства погодився на звільнення позивача а.с. 30 .

Потім керівник змінив своє ставлення до прохання позивача,  було складано акт про відсутність позивача на
роботі без поважних причин,  що він
відмовився від пояснень про неявку на роботі,
профком надав згоду на звільнення позивача за прогул,  адміністрація звільнила позивача 2.09.2005
року на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України. а.с. 133 .

Позивач заявив суду,  що він
намагався отримати несплачену суму за вихідну допомогу,  що з листа управління по охороні праці йому
стало відомо 21.09.2005 року,  що його
звільнено не за власним бажанням,  а за
прогул без поважних причин.

Суд першої інстанції встановив,  що
вимоги позивача не обгрунтовані,  не
законні,  тому адміністрація мала законні
підстави для звільнення позивача за прогул без поважних причин.

При цьому,  суд першої інстанції
неповно з, ясував обставини справи,  які
мають важливе значення для вирішення справи,
зробив висновки по суті спору без врахування усіх доказів,  які сторони надали суду,  що відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового
рішення по суті спору.

Апеляційний суд вважає можливим частково задовольнити апеляційну скаргу
позивача,  скасувати рішення суду першої
інстанції,  задовольнити частково позовні
вимоги,  з таких підстав:

Згідно вимог закону обгрунтованим є рішення,  ухвалене на основі повно і всебічно з,
ясованих обставин,  на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

Позивач зазначав,  що він є інвалідом
2 групи,  працював у відповідача,  домовився з керівником товариства про
звільнення за власним бажанням,  про що
третя особа у справі керівник товариства ОСОБА_3 не
заперечував,  а.с. 30 ,  отримав частину сум належну йому при
звільнені,  не отримав вартість не
використаної відпустки у розмірі 855 гривен,
які відповідач сплатив йому під час вирішення спору у грудні 2005
року,  хворів,  про що є відповідні документи а.с. 121
,  про що позивач надав відповідні
документи,  про звільнення за прогул
дізнався у вересні 2005 року з листа управління по охороні праці.

Фактично суд першої інстанції неповно з, ясував вимоги позивача про
фактичні обставини,  які пров, язані з
звільненням з роботи,  не врахував
обгруягованість позовних вимог,  що
фактично сторони домовилися про звільнення з роботи за власним бажанням
позивача,   про  що  не
заперечував керівник товариства,   потім
позивач хворів,   з

26.08.2005         по 4.09.2005 року \
а.с. 121 ,  фактично адміністрація
товариства звільнила

позивача наказом № 12 від 2.09.2005 року під час тимчасового
захворювання,  що закон

забороняє. а.с. 113 ,  ч.3 ст.
40 КЗпП України .

Вказані обставини дають підстави для вирішення питання про задоволення
вимог позивача.

Наказом від 2.09.2005 року позивача було звільнено з роботи за прогули на
підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України.

Позивач
звернувся до суду першої інстанції за захистом порушеного права

10.07.2006         року,  з пропуском строку встановленого ст. 233
Кодексу. Відповідно до

вимог ст. 234 суд поновлює строк пропущений з поважних причин.

Апеляційний суд вважає,  що позивач
пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права з поважних
причин,  позивач є інвалідом 2
групи,  хворіє,  звертався за захистом прав до органів
прокуратури,  дізнався про порушення його
прав лише значно пізніше,  з листа органу
по охороні праці,  тому причини пропуску
строку є поважними,  пропущений строк
підлягає поновленню.

Апеляційний суд вважає,
що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню,  законні права позивача порушені діями
відповідача,  який допустив звільнення
позивача під час тимчасового захворювання.

Адміністрація товариства повина була звільнити позивача
за власним бажанням на підставі вимог ст. 38 КЗпП України,  про що існувала домовленість між сторонами з
29.06.2005 року.

Позивач у позові ставить питання про зміну запису у трудовій книжці про
звільнення на підставі ст. 38 ч.3 КЗпП України,
у зв, язку з тим,  що адміністрація
не виконує законодавства про працю,  про
стягнення вихідної дсїхмоги,
відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги
підлягають задоволенню частково з таких підстав:

Згідно ст. 40 КЗпП України,
адміністрація товариства не мала можливості звільняти позивача з
ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності.

Апеляційний суд встановив,  що
відповідач порушував законодавство про працю,
не звільнив позивача за його бажанням,
не зважаючи на домовленість,  про
що відповідач повідомив суд письмово. а.с. 30-31 ,  своєчасно не сплатив позивачу суми
зарплати,  не використаної
відпустки,  сплатив спірні суми у грудні
2005 року,  що підтверджено
бухгалтерськими документами про перерахунок позивачу несплачених сум у грудні
2005 року.

Позивача було звільнено з роботи за ініціативи власника в
період його тимчасової непрацездатності.

Апеляційний суд вважає можливим змінити підстави звільнення позивача,  визнати наказ № 12 від 2.09.2005 року про
звільнення позивача за прогули на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України
недійсним,  зобов, язати товариство
внести до трудової книжки позивача запис про недійсність наказу про
звільнення,  зробити запис про звільнення
позивача з його ініціативи на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з 29.06.2005
року,  стягнути вихідну допомогу у
розмірі 700 гривень,  за повні
відпрацьовані місяці травень та квітень 2005 року позивачу виплатили по 350
гривень щомісячно,  відповідно до вимог
44 Кодексу вихідна допомога не може бути менше за 3 місячну зарплату,  але позивач просив стягнути допомогу за 2
місяця,  тому розмір допомоги слід
стягнути у сумі 700 гривен.

Відповідно до вимог ст. 237-1 Кодексу,  відшкодування власником моральної шкоди
провадиться у разі,  якщо порушення його
законних прав призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв, язків і вимагають від нього додаткових
зусиль для організації свого життя. Протиправні дії відповідача спричинили
позивачу моральну шкоду,  яка підлягає
відшкодуванню,  суд вважав можливим
стягнути на користь позивача моральну шкоду 100 гривен.

Керуючись ч 1 п
3 ст.307,  309,  313,
315 ЦПК України

ВИРІШИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Ц.Міського районного суду м. Горлівка від 2і.С5.2007 року скасувати.

Позовні вимоги
задовольнити частково. Визнати недійсним наказ № 12 від 2.09.2005

року про
звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП

України за
прогул.

Вважати звільненим позивача ОСОБА_1 з посади юриста ВАТ „ Горлівске АТП
11427 „ за власним бажанням на підставі ст. 38 ч.3 КЗпП України з 29.06.2005
року,  про що зобов, язати адміністрацію
ВАТ „ Горлівске АТП 11427 „ зробити відповідного запису у трудовій книжці
позивача ОСОБА_1

Стягнути на користь позивача ОСОБА_1 з ВАТ „ Горлівське АТП 11427 вихідну
допомогу 700 гривен,  а також моральну
шкоду у розмірі 100 сто гривен. У іншій частині позову відмовити.

Ухвала суду набирає законно сили з моменту проголошення і може бути
оскаржена до Верховного Суду України на протязі двох місяців з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного суду.