Справа №2-2063/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2007 року
Комінтернівський районний суд м.  Харкова
у складі:

головуючого
-                              судді
Григор'єва Б.П.

при
секретарі -                             Горгуль
О.Є.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом
ОСОБА_1до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,  -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2про стягнення суми боргу за договором
позики,  в якому зазначив,  що 22.09.2003 року позивач уклав з
відповідачем договір позики. Зазначений правочин було посвідчено приватним
нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. Згідно з
п. 1 договору позивач позичив ОСОБА_226500 гривень,  відповідачка в свою чергу зобов'язався
повернути запозичені гроші не пізніше 22.10.2003 року в м.  Харкові.

Після
спливу строку повернення боргу,
22.10.2003 року,  відповідачка
борг не повернула,  хоча запевняла
позивача,  що поверне йому гроші.

01.09.2004
року позивач направив заяву через приватного нотаріуса Слоневську Д.В.,  де нагадав відповідачці про необхідність
повернення боргу. Але відповіді він не отримав.

Звернувшись
до суду,  позивач просив стягнути з
ОСОБА_2суму основного боргу в розмірі 26500 гривень,  компенсацію за інфляційне зменшення позичених
грошей в сумі 10441 гривня,  компенсацію
за прострочення виконання зобов'язання у сумі 2650 гривень,  а також судові витрати в сумі 430
гривень,  а разом 40021 (сорок тисяч
двадцять одну) гривню.

Представник
позивача ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги,
пояснив,  що договір позики є
дійсним,  ніяких інших договорів позики
не існує,  відповідачка на підтвердження
своїх заперечень не надала докази.

Представник
відповідача ОСОБА_4 проти
позову заперечував,  посилаючись на
те,  що наданий суду договір позики є в
дійсності безгрошовим та неукладеним.
Гроші,  про які йде мова,  дійсно були передані відповідачці,  але до укладання наданого суду договору
позики і по розписці.

Представник
відповідачки вказував,  що оскільки
договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей,  а вони були передані до оформлення договору
позики у нотаріуса по розписці,  тому
існують не один,  а два договори позики,  і той,
що був наданий суду,  є
безгрошовим та неукладеним.

За
першим договором відповідачка запозичені гроші позивачу повернула
22.10.2003року,  а розписку знищила.
Надав до суду копію розписки. Вказуючи на те,
що відсутність у позивача оригінала розписки свідчить про те,  що ОСОБА_2повернула борг. Ніяких листів від
позивача вона не отримувала.

Вивчивши
матеріали справи,  вислухавши пояснення
представників сторін,  дослідивши
докази,  суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Судом встановлено,  що позивачем у
якості підтвердження позовних вимог надано нотаріально посвідчений договір позики
від 22.09.2003 року. Згідно п. 2 цього договору вказано «Зазначену в п. 1 цього
договору грошову суму я,  ОСОБА_1,  передал,  а я,  ОСОБА_2,  прийняла до укладання цього договору».

Згідно
ч. 2  ст.  1046 ЦК України,  договір позики вважається укладеним з моменту
передачі грошей.

Як
зазначено в ч. 1 cm.
1051 ЦК України,  позичальник може оспорювати договір позики на
підставі того,  що гроші не були отримані
ним від позикодавця.

Згідно
ч. 2 cm.
215 ЦК України
недійсним є правочин,  якщо його
недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання
такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким
чином суд приходить до висновку,  що
наданий у якості доказів договір від 22.09.2007 року є неукладеним,  тобто нікчемним,  а також: є безгрошовим.

Згідно
зі  ст.
ст.  10,  60 ЦПК України,  кожна зі сторін повинна довести ті
обставини,  на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень.

Ніяких
інших належних та достовірних доказів отримання та неповернення відповідачкою
грошей представник позивача не надав. Представлений у судове засідання договір
позики є безгрошовим і нікчемним,  що
підтверджується самим змістом договору,
а саме п. 2.

Посилання
представника позивача на те,  що
відповідачка визнала факт отримання грошей,  суд не приймає у якості доказів,  оскільки відповідачка визнала факт отримання
та повернення грошей по розписці від 22.09.2003 року,  оригінал якої представник позивача не надав
до суду і вказав що його у позивача немає.

Таким
чином,  наявні в матеріалах справи докази
не підтверджують обгрунтованність заявлених позовних вимог.

Керуючись
ст.
ст.  15,  30 ,
62,  202-203 ЦПК України,   ст.
ст.  11,  14,
215,  1046,  1051 ЦК
України,  суд

ВИРІШИВ:

У позові
ОСОБА_1до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду
Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк
з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після
цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч.4 cm. 295 ЦПК України.