Справа № 22-5860/2007р.                        Головуючий в 1
інстанції Черткова H.I.
Доповідач Звягінцева О.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2007
року    Апеляційний суд Донецької області
в складі:

головуючого
Стельмах Н.С. суддів Звягінцевої О.М., Молчанова
С.І. при секретарі Андрусь B.C. розглянув у
відкритому судовому засіданні в м. Донецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до Державного підприємства "Донецька
вугільна  енергетична  компанія"  про
виплату  одноразової допомоги,
середньої заробітної плати і

встановив:

в апеляційній
скарзі позивач оспорює обгрунтованість судового рішення, яким відмовлено в
задоволенні позову, і ставить питання про його скасування з ухваленням нового
рішення про задоволення позову за невідповідністю висновків суду обставинам
справи; він не згоден з висновком суду про те, що остаточний розрахунок мав
місце у 2004р., це не підтверджено документально; у дійсності у 2004р. був
здійснений розрахунок із заробітної плати за 1998р.; у той час він мешкав в м.
Донецьку, гроші було відправлено в ощадкасу в м. Макіївку на „нулевий"
рахунок „до витребування", про перерахування грошових коштів він не знав і
про це його ніхто не сповістив.

Вважає, що строк
на звернення до суду він не пропустив, оскільки про порушення свого права узнав
тільки після отримання відповіді з Міністерства вугільної промисловості України
у березні 2007р.

В засіданні
апеляційного суду позивач ОСОБА_1.
та його представник за довреністю ОСОБА_2підтримали доводи апеляційної
скарги, просили про її задоволення, скасування рішення суду з ухваленням нового
рішення про задоволення позову.

Судом першої
інстанції при розгляді цієї справи встановлено наступні обставини.

20.03.2007р.
позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, зазначав, що
13.04.1999 р. він був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на
пенсію за ст. 38 КЗпП України.

Згідно з п.
12.15 "Угоди з тарифів, трудових та соціальних гарантій між
Держвуглепромом та галузевими профспілками вугільної промисловості" від
12.02.1992р. у разі звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на
пенсію підприємство повинно виплатити робітникові одноразову допомогу у розмірі
тримісячної заробітної плати, яка до т.ч. йому не нарахована та не сплачена.

Вважає, що
розрахунок середнього заробітку на момент звільнення згідно з Постановою КМУ
від 8.02.1995р. слід обчислювати за останні 3 місяці, середньоденний заробіток
складав 22,82 грн.; розмір вихідної допомоги - 1437,66 грн., компенсації втрати
частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати вихідної
допомоги- 646,95 грн., заборгованості із середнього заробітку у зв'язку із
затримкою розрахунку- 116770,21 грн., компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням строків її виплати - 2393,63 грн.

Тому просив
ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь вказані суми
одноразової допомоги, середнього заробітку за затримку розрахунку при
звільненні, компенсацію за несвоєчасну їх виплату та у відшкодування моральної
шкоди - 1943926,40 грн.

Рішенням
Куйбишевського районного суду м. Донецька від 29 травня 2007 року в задоволенні
позову відмовлено.

Апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду -
скасуванню з направленням справи на новий розгляд з наступних підстав.

Відповідно до
вимог п.5 ч.1 ст. 311 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд, якщо суд розглянув не всі вимоги і цей
недолік не був і не міг бути усунений ухваленням додаткового рішення судом
першої інстанції.

Судом першої
інстанції взагалі не розглянуто позовні вимоги ОСОБА_1. про
відшкодування моральної шкоди.

Суд першої
інстанції відмовив в задоволенні позову про виплату одноразової допомоги,
середнього заробітку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з
порушенням строків її виплати за пропуском строку звернення до суду,
передбаченого вимогами ст. 233 КЗпП України.

Окрім того,
відмовляючи в задоволенні цих вимог, суд виходив з того, що вказаний строк
пропущено позивачем без поважних причин.

Такий висновок
суду апеляційний суд визнає неспроможним.

Відповідно до
вимог ч.ч. 1,3 ст. 264 ЦК
України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після
переривання перебіг позовної давності почнається заново.

Судом
встановлено, що 13.04.1999р. позивача було звільнено за власним бажанням у
зв'язку з виходом на пенсію за віком - за ст. 38 КЗпП України (а.с. 36-38).

Згідно з
розрахунковим листом позивачеві у серпні 2004р. було нараховано заборгованість
по заробітній платі за період січень, березень та квітень 1998р. в сумі 898,27
грн. (а.с. 10).

Відповідно до
виписки з поточного рахунку у національній валюті ОСОБА_1. отримав в Макіївському
міському відділенні Ощадбанку 14.08.2006р. 858 грн. (а.с. 25).

Згідно з
довідкою ВП «Шахта «Жовтневий рудник» від 4.09.2002р. якщо б заборгованість із
заробітної плати за 1998, 1999 p.p. виплачувалась ОСОБА_1. у липні 2002р., то сума
компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її
виплати склала би за січень, березень і квітень 1998р. 724,77 грн. (а.с. 56).

Таким чином, з
матеріалів справи та пояснень позивача в засіданні суду апеляційної інстанції
вбачається, що розрахунок йому сплачено частково у серпні 2004р., іншу частину,
а саме компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати - у 2005р., і її було перераховано відповідачем на поточний
рахунок ОСОБА_1. в Ощадбанку „до витребування", про що його повідомлено не
було.

Коли позивач про
це дізнався, він відкрив свій поточний рахунок в Ощадбанку і зняв перераховані
гроші 14.08.2006р.

Суду слід було
встановити дату остаточного розрахунку з позивачем, перевірити наявність
заборгованості із заробітної плати, її розмір; розмір суми компенсації втрати
частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати на момент
звільнення та за станом на серпень 2004р.

Як вбачається з
пояснень позивача, лише після отримання ним решти суми він дізнався про те, що
йому взагалі не нараховано суму одноразової допомоги у разі звільнення за
власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком.

Відмовляючи в
задоволенні позовних вимог щодо стягнення цієї одноразової допомоги, суд першої
інстанції визнав їх необгрунтованими і послався на відсутність прибутку
підприємства у 1999 році.

Відповідно до
Угоди з тарифів, трудових та соціальних гарантій між Держвуглепромом та   галузевими профспілками вугільної
промисловості від 12.02.1992р., колективного договору підприємства виплата
вказаної одноразової допомоги не пов'язана з наявністю чи відсутністю
фінансових можливостей підприємства.

За таких
обставин доводи позивача про наявність підстав для задоволення цих вимог
підлягають більш ретельнішій перевірці судом.

При новому
розгляді цієї справи суд першої інстанції повинен перевірити доводи і
заперечення сторін, надані докази і зробити відповідні висновки згідно з
вимогами чинного законодавства.

Окрім того, суду
слід з'ясувати, чи є підстави для поновлення строку на звернення до суду за
вирішення трудового спору, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач
2.08.2006р. звертався до адміністрації шахти з приводу нарахування та виплати
йому вказаної одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки
розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати, 21.09.2006р. та 12.12.2006р.- до Міністра вугільної
промисловості, 22.01.2007р. - Президента України.

Згідно з листом
Мінвуглепрому України від 13.03.2007р. № 132/04-01/14-07 зі свого боку
Міністерство звернулося з листом до керівництва ДП «Донецька вугільна
енергетична компанія» з проханням вишукати можливість сплатити ОСОБА_1. одноразову
допомогу по виходу на пенсію за віком ( а.с. 6,29-30,31,41-42).

З урахуванням
викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд.

Керуючись п. 5 ч. 1 ст. 307, п. 5 ч. 1 ст. 311, 313, п. 2 ч. 1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України,
апеляційний суд,

ухвалив:

апеляційну скаргу
ОСОБА_1. задовольнити
частково, рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 29 травня 2007
року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає
чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.