Справа № 22-ц-1463   2007р.                Головуючий у 1 -й інстанції     Гура
Категорія 33                                             Суддя-доповідач                       Смирнова Т.В.
РІШЕННЯ

іменем   України

27 листопада 2007 року
колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Сумської
області у складі:

головуючого -
Смирнової Т.В.

суддів -
Ільченко О.Ю.,  Ведмедь Н.І.

з участю
секретаря судового засідання - Пархоменко
А.П.

та осіб,  які беруть участь у справі - представника
відповідачки,

позивача

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лебединського районного суду від 18
жовтня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку
користування присадибною земельною ділянкою,
-

ВСТАНОВИЛА:

У березні
2007 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення
порядку користування присадибною земельною ділянкою. Свої вимоги обґрунтовував
тим,  що він є власником половини
АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину. Співвласником будинку є
ОСОБА_1 Між ними існує спір щодо користування спільною земельною ділянкою,  тому він просив суд встановити порядок
користування земельною ділянкою.

Рішенням
Лебединського районного суду від 18 жовтня 2007 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено
порядок користування земельною ділянкою,
що розташована в АДРЕСА_1,
відповідно до першого варіанту судової будівельно-технічної
експертизи,  згідно якого в користування
позивача ОСОБА_2 виділено земельну ділянку індивідуального користування площею
418,  5 кв.м. ,  а відповідачці ОСОБА_1 виділено земельну
ділянку індивідуального користування площею 342, 5 кв.м.  та визначено межі ділянок відповідно до цього
варіанту.

Зобов'язано
ОСОБА_2 перенести гараж «Д» та частину сараю «Б» в інше місце.

Стягнуто
з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 судовий збір 8, 50 грн. та витрати на ІТЗ 7, 50 грн.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу на
новий розгляд,  так як вважає,  що

рішення не
відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Зазначає,  що суд фактично постановив рішення не про
встановлення порядку користування земельною ділянкою,  а про її розділ і передачу земельних ділянок
у власність кожній стороні. При цьому розміри земельних ділянок,  визначені експертизою,  не співпадають з розмірами,  встановленими рішенням міськради,  і ці протиріччя судом не усунені.

Крім
того,  апелянт посилається на те,  що вона взагалі не зверталась із заявою про
приватизацію,  ніяких документів на згоду
не давала,  і рішення міськради про
приватизацію нею земельної ділянки розміром 0, 0329 га є сфальсифікованим.

Також
вважає,  що земельна ділянка передбачена
для обслуговування одного будинку,  і є
неподільною,  так як втратить при розділі
своє цільове призначення. Крім того,
апелянт зазначає,  що експертиза
проведена без врахування всіх існуючих мереж на ділянці,  суд не вирішив питання про її каналізаційну
яму,  про влаштування проїздів по
ділянці,  а також не врахував,  що порушуються права відповідачки на
обслуговування її частини будинку.

Заслухавши
пояснення представника апелянта,  який
підтримав доводи апеляційної скарги,
заперечення проти скарги позивача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає
задоволенню,  а рішення суду слід
скасувати та постановити нове рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову
з наступних підстав.

ОСОБА_2
обґрунтовував свої вимоги тим,  що йому
на праві власності належить 55/100 частин будинку,  а відповідачці 45/100 частин будинку. Згідно
рішення Лебединської міської ради від 30 липня 2002 року йому була передана у
власність присадибна земельна ділянка площею 0, 0568 га,
а відповідачці - 0, 0329 га. В зв'язку з тим,  що
між ним і відповідачкою постійно виникають спори з приводу спільного
користування земельною ділянкою,  він не
може виготовити Державний акт про право власності на землю. Вважав,  що виділення йому в користування земельної
ділянки площею 418, 5 кв.м згідно першого варіанту висновку експертизи в повній
мірі відповідатиме вимогам закону.

З його
доводами погодився суд першої інстанції,
пославшись на те,  що оскільки
рішенням міської ради сторонам у даній справі передані у власність земельні
ділянки визначеної площі,  то сторони
мають право на визначення цієї площі в натурі для отримання Державного акту про
право власності на землю. Суд зазначив,
що між сторонами постійно виникають спори з приводу користування
спільною земельною ділянкою,  що і
спонукало позивача звернутися до суду.

При
цьому суд вважав можливим погодитись з першим варіантом висновку експертизи
щодо порядку користування земельною ділянкою,
врахувавши думку експерта та позивача і не погодившись з відповідачем,  пославшись на
ст.  377 ЦК України.

Проте з
такими висновками суду погодитись неможливо,
оскільки вони зроблені без врахування обставин справи.

Позивач
свої вимоги обґрунтовував тим,  що
сторони є користувачами спільної земельної ділянки.

Проте,  як встановлено з матеріалів справи і це
підтвердили сторони в засідання апеляційного суду,  після приватизації житлового двохквартирного
будинку,  власники квартир користувалися
землею біля будинку на свій розсуд,  без
виділення їм землі у встановленому порядку.

Лише у
2002 році сторони звернулися із заявами до Лебединської міської ради про
надання їм у власність земельних ділянок.

Згідно з
рішенням Лебединської міської ради від 30 липня 2002 року для обслуговування
житлового будинку та ведення особистого селянського господарства (а.с.
5-6),  ОСОБА_2 передано у приватну
власність 568 кв.м. ,  а відповідачці
ОСОБА_1 - 329
кв.м.

Рішення
приймалось без проведення замірів земельної ділянки,  на якій знаходиться будинок,  а тому в рішенні міської ради зазначено,  що межі земельної ділянки потрібно буде
встановити в натурі,  а якщо будуть
розбіжності в даних про розміри земельних ділянок з фактичними розмірами,  то остаточний розмір площі земельних ділянок
визначатиметься сесією міської ради.

В
засіданні апеляційного суду сторони підтвердили,  що на місцевості межі земельних ділянок
землевпорядними органами не встановлювались,
до цього часу в них немає актів відведення земельних ділянок на
місцевості,  не одернувались ними
державні акти про право власності на землю.

Таким
чином,  у позивача відсутній
правовстановлюючий документ на земельну ділянку,  відсутній акт відведення земельної
ділянки,  відсутній документ про надання
присадибної земельної ділянки в спільне з відповідачкою користування.

В той же
час,  відповідно до ч.3  ст.
125 Земельного Кодексу України,  приступати
до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на
місцевості),  одержання документа,  що посвідчує право на неї,  та державної реєстрації забороняється,  а відповідно до  ст.
126 ЗК України,  право власності
на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами.

Крім
того,  з матеріалів справи
вбачається,  що при проведенні експертом
обмірів земельної ділянки було встановлено,
що площа земельної ділянки біля будинку за розмірами не співпадає з
даними технічного паспорту,  складеного
Сумським БТІ станом на 13 червня 2002 року.

Таким чином вбачається,  що правовий статус земельної ділянки по
АДРЕСА_1 остаточно не визначений - є тільки попереднє рішення міської ради про
передачу сторонам у приватну власність земельної ділянки,  однак не складено акт про встановлення і
закріплення в натурі меж земельної ділянки,
не видано Державний акт на право власності на земельну ділянку

За
викладених обставин,  колегія суддів
вважає,  що оскільки в позивача не
виникло право користування або власності на земельну ділянку,  то ним безпідставно заявлено позов про захист
права,  яке в нього відсутнє,  тобто про встановлення порядку користування
земельною ділянкою.

Оскільки
суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи,  і висновки суду не відповідають обставинам
справи,  рішення суду на підставі
п.1,  3 ч.1  ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з постановлениям нового рішення
про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.
303,  п.2 ч.1  ст. 307,
п.п.1, 3 ч.1  ст. 309,   ст.
ст.  313-314,  316,
317,  319 ЦПК України,  колегія суддів:

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Лебединського районного суду від 18 жовтня 2007 року в даній справі скасувати.

Відмовити
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку
користування присадибною земельною ділянкою.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення,  але може бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
проголошення.