Справа № 22ц-8054/07                  Головуючий в 1 інстанції Демидова В.К.
Категорія 21                                Доповідач Курило В.П.
УХВАЛА

20 листопада 2007 року

Апеляційний суд
Донецької області в складі: Головуючого: Курило
В.П. Суддів: Санікової О.С,
Шамрило Л.Г. При секретарі: Степаненко
В.Б.

розглянув
у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харцизького міського суду від 21 вересня 2007 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства
«Силур» про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

21
вересня 2007 року Харцизьким міським судом Донецької області було ухвалено
рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ВАТ «Силур» про
відшкодування моральної шкоди було відмовлено.

Не
погодившись з вищевказаним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу,
яка разом зі справою надійшла для розгляду до Апеляційного суду Донецької
області.

В
апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої
інстанції. Та просить ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Позивач
зазначає, що рішення місцевого суду є незаконне та підлягає скасуванню,
оскільки, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права. Свої
доводи апелянт обґрунтовує тим, що з листопада 1999 року він працював у ВАТ «Силур» в цеху металлокорда на
термогальваничній ділянці калільником. 13
грудня 2006 року на
робочому місці з ним трапився нещасний випадок, в результаті чого отримав
травму голеностопного суглобу.

У
зв»язку з отриманою травмою позивач з 13
грудня 2006 року по 3 березня 2007 року перебував
на стаціонарному та амбулаторному лікуванню.

За
фактом нещасного випадку були складені акти за формами Н-5 і Н-1 та згідно
виписки з протоколу засідання комісії з охорони праці, вина підприємства за
даним фактом складає 95
%, вина потерпілого складає 5%.
17 квітня 2007 року
висновком МСЕК йому було встановлено 15%
втрати працездатності.

Апелянт
вважає, що у зв»язку з отриманням тяжкої виробничої травми, через яку він
довгий час знаходився на лікуванні і постійно вимушений був звертатись до
лікарів та лікуватись, терпіти постійний фізичний біль та в результаті чого
його нормальний спосіб життя було порушено - він втратив працездатність та вимушений докладати
додаткові зусилля для нормалізації життя, йому заподіяна шкода, яку він оцінює
у розмірі 50000  грн.

Суд
відмовляючи у задоволенні позову посилався на ст. 9 Закону України «Про охорону
праці» відповідно до якої відшкодування шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження здоров»я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату працездатності. Однак такий висновок суду
суперечить Закону України від 23
лютого 2007 року
„Про загальнодержавне обов'язкове соціальне страхування від

2

нещасного
випадку на виробництві та профзахворювань, які спричинили втрату
працездатності".

Відповідно
до ст. 237-1 КЗпП
України працівник, якщо порушення його законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових
зусиль для організації свого життя, має право на відшкодування моральної шкоди
власником або уповноваженого ним органом. Згідно зі ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Згідно
ст. 2 КЗпП України, яка передбачає право на здорові та безпечні умови праці та
ст. 153 КЗпП України відповідно до якої, забезпечення безпечних нешкідливих
умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Умови праці
на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, стан
санітарно - побутових
умов, колективного та індивідуального захисту повинні відповідати вимогам
нормативних актів про охорону праці.

Апелянт
вважає, що оскільки травма отримана ним під час виконання трудових обов'язків
значить заподіяна шкода випливає з трудових правовідносин та має бути
відшкодована роботодавцем, який не створив безпечних умов праці.

Крім
того, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначено, що розмір страхових виплат не
відповідає обсягу завданої шкоди. Суд своїм рішенням зазначив, що травма
трапилась коли була чинною ч.3 ст. 34 Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності", однак
такий висновок суду не відповідає дійсності, бо згідно Закону України „Про
Державний бюджет України на 2006 рік" було зупинено дію абзацу 4 ст. 1
Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили
втрату працездатності" ( в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим
і членам їх сімей ) та інші норми даного Закону щодо права потерпілого на
відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали
справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а
рішення місцевого суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно
до вимог ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний
суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи,
висновки суду не суперечать вимогам закону, судове рішення ухвалене з
додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом
першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 з 12.11.1999 року працює на
підприємстві відповідача в цеху металокорда на термогальваничній ділянці у
якості калільника. Згідно акту розслідування нещасного випадку та акту про
нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 24 із ВАТ „Силур" м.
Харцизька від 13.12.2006 року, об 14 годині 50 хвилин на термотравільному
агрегаті № 8 ВАТ „Силур" м. Харцизька у зв'язку з невиконанням вимог
інструкції по охороні праці ОСОБА_1 стався нещасний випадок. В результаті чого
останній отримав закритий перелом зовнішньої щиколотки правої гомілки.

Висновком
МСЕК від 17 квітня 2007 року ОСОБА_1 у
зв"язку з равмою на виробництві встановлено 15 % втрати працездатності.

Постановою
№ 1130 від 31.05.2007 року Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань в м. Харцизьку ОСОБА_1 призначена щомісячна грошова сума та
одноразова допомога.

Судом
першої інстанції правильно встановлено, що страховий випадок з позивачем стався
у 2006 році. На
цей час є чинним Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності". Відповідно до ст. 34 вказаного

3

Закону обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної ушкодженням
здоров"я на виробництві, покладений на Фонд соціального страхування, а не
на підприємство.

Крім
того, суд правильно дійшов висновку, що ст. 237-1 КЗпП України до правовідносин між сторонами щодо відшкодування
моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві не
застосовується.

Як
роз"яснив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 „ У справі за
конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини
третьої ст. 34 Закону
України „Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" передбачене ст. 237-1 УЗпП України і ст. 1167 ЦК
України відшкодування моральної шкоди як один зі способів захисту особистих
немайнових прав громадян, що відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, або
власником чи уповноваженим ним органом, не застосовується до осіб, що
підлягають обов'язковому соціальному страхуванню відповідно до Закону.
Зазначені норми регулюють відшкодування моральної шкоди всім іншим особам, які
не є суб'єктами страхування від нещасного випадку і на яких не поширюється дія
Закону, в тому числі працівникам, що виконують роботу не на основі трудового
договору ( контракту),
а на інших підставах.

З
урахуванням вищевикладеного, а також того, що позивач під час отримання травми
підлягав обов"язковому соціальному страхуванню, був суб"єктом
страхування від нещасного випадку на виробництві відповідно до вище зазначеного
Закону, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що вимоги
позивача про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням
здоров"я на виробництві до підприємства, з яким він перебував у трудових
відносинах, не грунтується на законі. Доводи апеляційної скарги не впливають на
висновки суду та не дають підстав вважати неправильним застосування судом
першої інстанції норм матеріального та процесуального законів.

Тому рішення
суду є законним і підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.
ст. 307, 308, 313, 314,
315 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Харцизького міського суду від 21
вересня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути
оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців після набрання
законної сили шляхом подання касаційної скарги.