УХВАЛА

Іменем   України

26 грудня 2007
року

Колегія   суддів
судової   палати   в
цивільних    справах    апеляційного   суду Житомирської області в складі:

головуючого
- судді                               Худякова A.M.

суддів                                                      Франовської
К.С. , Широкової Л.В.

при секретарі
судового

засідання                                                Забеліній
О.О.

з участю

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу
ОСОБА_1,  подану на рішення
Корольовського районного суду м. Житомира від 09 жовтня 2007 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1,  ОСОБА_3,  відкритого акціонерного товариства
„Льонотекс"про розірвання договору жилого найму,  усунення перешкод в користуванні жилим
приміщенням шляхом виселення,
відшкодування моральної шкоди,
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  ВАТ „Льонотекс",  Житомирської міської ради про визнання
недійсним ордеру,  свідоцтва про право
власності на жиле приміщення та визнання права власності на жиле приміщення за
набувальною давністю ,  -

встановила:

У
березні 2006 р. ОСОБА_2.
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1
та відкритого акціонерного товариства „Льонотекс" (далі - ВАТ
„Льонотекс"),  просив розірвати
договір найму жилого приміщення від 20 серпня 2004 p.,
укладений між ОСОБА_1 та ВАТ „Льонотекс" як
незаконний,  виселити ОСОБА_1  із незаконно зайнятого ним житлового
приміщення,  яке належить йому на праві
власності,  яке розташоване за
адресоюАДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Посилався на те,  що відповідач ОСОБА_1  незаконно займає вказане жиле
приміщення,  оскільки воно належить йому
на праві приватної власності,  на
підставі свідоцтва від 24.11.2004 р.

У
вересні 2006 р. ОСОБА_1  звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2. та ВАТ
„Льонотекс",  просив визнати
недійсним ордер № 1277 від 02.06.2004 p.,  виданий
житловою комісією ВАТ „Льонотекс" ОСОБА_2. на
вказану вище квартиру ,  зазначав,  що ордер в порушення вимог закону був виданий
на зайняту квартиру,  в якій він проживав
з сім'єю на умовах договору найму (а.с. 30).

У листопаді 2006
р. ОСОБА_1  доповнив позовні вимоги,  просив визнати

Справа №
22ц/2511                                                          Головуючий
у суді 1-ї інстанції Котік Т.С.

Категорія
11                                                                       Суддя-доповідач
Худяков A.M.

недійсним
свідоцтво № 47771 про право власності на житло від 24.11.2004 p.,
видане на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_2. (а.с. 57)
відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради.

16 січня
2007 р. в процесі
судового розгляду справи до участі в справі в якості третьої особи залучено
орган опіки і піклування Житомирської міської ради.

26 січня
2007 р. ОСОБА_1  уточнив позовні вимоги,
зазначив третьою особою на стороні відповідача Житомирську міську
територіальну громаду,  просив визнати за
ним право власності на спірну квартиру за набувальною давністю ,  посилаючись на те,  що він добросовісно заволодів чужим майном і
продовжує відкрито,  безперервно володіти
ним протягом десяти років,  та просив
визнати недійсним ордер № 1277,  виданий
02.06.2004 р. на ім'я ОСОБА_2 (а.с.
82).

В липні
2007 р. ОСОБА_2.
уточнив позовні вимоги,  не відмовляючись
від вимог,  викладених в його позовній
заяві від 29.03.2006 року,  та від
обґрунтувань,  просив усунути перешкоди в
користуванні жилим приміщенням спірної квартири шляхом виселення відповідачів
ОСОБА_1  та ОСОБА_3. разом з дітьми
ОСОБА_4 1995 р.н.,  ОСОБА_5  1998 р.н.;з підстав,  передбачених
ст.  116 ЖК,  зобов'язати відповідачів забрати речі з
квартири,  крім того просив відшкодувати
йому моральну шкоду в сумі 10 тис.
грн.,  у зв»язку з неможливістю
користування власністю,    (а.с. 201).

Рішенням
Королівського районного суду м. Житомира від 09 жовтня 2007 р. позовні вимоги ОСОБА_2. задоволено
частково,  усунуто перешкоди в
користуванні жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1шляхом виселення
ОСОБА_1  та ОСОБА_3. разом з
неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 1995 р.н. та ОСОБА_5  1998 р.н. без надання іншого жилого
приміщення. В позові про відшкодування моральної шкоди відмовлено за
безпідставністю. Зустрічний позов ОСОБА_1
до ОСОБА_2.,  ВАТ
„Льонотекс" та Житомирської міської ради про визнання недійсним
ордеру,  свідоцтва про право власності на
жиле приміщення та визнання права власності на жиле приміщення за набувальною
давністю залишено без задоволення за безпідставністю. Стягнуто з ОСОБА_1  та ОСОБА_3. по 04 грн. 25 коп. судового збору
на користь держави та по 03 грн. 75 коп. витрат з інформаційно-технічного
забезпечення розгляду справи.

Не
погоджуючись з даним рішенням,  ОСОБА_1 .
подав апеляційну скаргу,  в якій просить
рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2. та відмови в
задоволенні його зустрічних позовних вимог,
та ухвалити нове,  яким визнати
недійсним ордер на жиле приміщення № 1277,
наданий ВАТ „Льонотекс" на ім'я ОСОБА_2. про право зайняття житлового приміщення про провулку
АДРЕСА_1  визнати недійсним свідоцтво №
47771 про право власності на житло від 24.11.2004 р. виданого відділом
приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради на вказану
квартиру на ім'я ОСОБА_2.,  з підстав невідповідності висновків суду
дійсним обставинам справи,  неправильного
застосування судом норм матеріального права.

Так,  зазначає ОСОБА_1 ,  не відповідає обставинам справи висновок суду
про те,  що ОСОБА_1 та його представником
не надано доказів незаконності постановки ОСОБА_2. на
квартирний облік .Вказане спростовується листом Житомирського обласного бюро з
технічної інвентаризації № 1687 від 26.08.2005 р. ,  зміст якого свідчить про забезпечення ОСОБА_2. житлом. (а.с.
85).

Висновки
суду про непроживання ОСОБА_1  у спірній
квартирі на момент видачі ордеру,  не
відповідають дослідженим доказам .

Крім
того,  на думку ОСОБА_1  суд не прийняв до уваги той факт,  що в ордері відсутнє посилання на рішення
виконавчого комітету Житомирської міської ради,
як на підставу видачі ордеру.

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги,  колегія суддів
приходить до висновку про те,  що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено,  що підприємству ВАТ «Льонотекс» належав
гуртожиток для одинаків,  АДРЕСА_1  якому рішенням виконкому міської ради від
15.05.03 року надано статус жилого будинку для малосімейних (а.с.  131, 7).

2
вересня 2003 року ВАТ «Льонотекс» прийнято рішення про надання квартири
АДРЕСА_1 будинку ОСОБА_2,  який працював на підприємстві до 2005 року і перебував на
черзі для отримання житла з 1989 року (а.с. 108,  132, 133-134). На підставі даного  рішення ОСОБА_2. 2
червня 2004 року був виданий ордер №1277 (а.с. 41),  а 24 листопада 2004 року відділом
приватизації державного житлового фонду видано свідоцтво про право власності на
житло (а.с. 40).

20
серпня 2004 року ВАТ «Льонотекс» уклало договір найму квартири АДРЕСА_1 з
ОСОБА_1 строком на два роки (а.с. 8),
який з дружиною та двома неповнолітніми дітьми користується даною
квартирою до даного часу,  оскільки
іншого житла сім»я не має.

Вирішуючи
справу,  суд не встановив фактів,  з наявністю яких закон пов»язує настання прав
і обов»язків у сторін,  та ухвалив
рішення за порушення норм як матеріального,
так і процесуального права.

Так,  задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2. і ухвалюючи
рішення про виселення сім»ї ОСОБА_1  з
спірної квартири,  суд першої інстанції
виходив з того,  що ОСОБА_1  у наданій квартирі не зареєстрований,  укладений з ним договір найму суперечить
вимогам  ст. 61 ЖК ,  а тому є нікчемним,  у зв»язку з чим,  за висновками суду,  він з сім»єю підлягає виселенню на
підставі  ст. 116, 124 ЖК. Такі висновки
суду є помилковими і не відповідають фактичним обставинам справи,  оскільки вказані судом правові норми не
регулюють правовідносини,  які виникли
між сторонами.

Суд
також не з»ясував ,  чи дійсно було
проведено реконструкцію гуртожитку і переобладнання його у будинок для
малосімейних,  чи передавався він у
комунальну власність міста ,  чи увійшов
до статутного фонду ВАТ «Льонотекс»,
тобто,  невстановленим
залишилось,  хто здійснює експлуатацію
житлового фонду і який встановлено порядок надання квартир у даному будинку.
3»ясування цих питань має значення для перевірки правильності надання житла
наймачам та видачі правовстановлюючих документів .

Не
звернув суд увагу і на те,  що позивач ОСОБА_2. звертався з
позовом про розірвання договору найму (а.с. 2) і від цих вимог не
відмовлявся,  проте суд рішення в частині
цих вимог не ухвалив. Крім того,  позовні
вимоги ОСОБА_2. про
виселення ОСОБА_1 ,  заявлені двічі і з
різних правових підстав.

Позовні
вимоги ОСОБА_1  про визнання ордеру
недійсним також заявлені двічі і з різних правових підстав - від жодної вимоги
позивач не відмовлявся,  проте рішення
судом ухвалено лише щодо однієї з вимог.

Ухвалюючи
рішення про законність свідоцтва про право власності на квартиру,  відповідно до заявлених позовних вимог,  суд не звернув увагу на те,  що ОСОБА_2.,  приватизуючи дану квартиру,  скористався правом на приватизацію
повторно,  що суперечить Закону України
«Про приватизацію державного житлового фонду»(а.с. 64-66, 88).

Передчасним
є висновок суду і про наявність підстав для виселення сім»ї ОСОБА_1  без надання іншого жилого приміщення. Як
свідчать досліджені судом докази,
ОСОБА_1  вселився в спірну
квартиру за клопотанням з місця служби,
із згоди та дозволу адміністрації ВАТ,
на підставі договору найму,
систематично вносив плату на користування гуртожитком ,  а сама по собі відсутність реєстрації за
місцем проживання не дає підстав для визнання договору найму нікчемним.

За  таких
обставин   ухвалене   судом
рішення   не   може
бути   визнано   законним
і обгрунтованим,  а тому воно
підлягає скасуванню в частині вирішення вимог про

усунення
перешкод та виселення ОСОБА_1  та
визнання ордеру та свідоцтва про право власності на житло недійсними.

Що
стосується рішення в частині відмови у позові ОСОБА_1  у визнанні права власності на квартиру за
набувальною давністю,  то в цій частині
рішення є обгрунтованим,  відповідає
вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Правильним
є рішення і в частині відмови у позові ОСОБА_2. про
відшкодування моральної шкоди.

Допущені
в процесі розгляду справи судом першої інстанції порушення цивільного
процесуального законодавства не можуть бути усунуті судом апеляційної
інстанції,  а відтак,  є неможливим і ухвалення нового рішення. У
зв'язку з цим рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає
скасуванню з направленням справи на новий розгляд. В решті рішення залишається
без змін.

Керуючись  ст.
ст.  303-304,  307,
311 ч.1 п.5,  313-315 ЦПК
України,  колегія суддів,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Корольовського районного суду м. Житомира від 09 жовтня 2007 року

в
частині усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1,  шляхом виселення ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3. з неповнолітніми дітьми без надання
іншого жилого приміщення,  за позовом
ОСОБА_2. та за зустрічним позовом ОСОБА_1
про визнання недійсними ордеру та свідоцтва про право власності на житло
- скасувати,  справу в цій частині
направити на новий розгляд до того ж суду іншим суддею.

Рішення
в частині відмови ОСОБА_2. у
позові про відшкодування моральної шкоди та у зустрічному позові ОСОБА_1  про визнання права власності на жиле
приміщення за набувальною давністю - залишити без змін.

Ухвала
може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного
суду.