Справа № 22-ц-1480   2007р.                Головуючий
у 1-й інстанції       Бойко В.Б.
Категорія 23                                             Суддя-доповідач                        Смирнова Т.В.
УХВАЛА

іменем   України

04
грудня 2007 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного
суду Сумської області у складі:

головуючого -
Смирнової Т.В.

суддів -
Ільченко О.Ю.,  Данильченко Л.О.

з участю
секретаря судового засідання - Пархоменко
А.П.

та осіб,  які беруть участь у справі - представників
відповідача -

ОСОБА_2,  ОСОБА_7

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення
Зарічного районного суду м.  Суми від 24
липня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_3,
який діє в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
третя особа: ОСОБА_5,  про
відшкодування майнової та моральної шкоди,
-

ВСТАНОВИЛА:

Заочним
рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 24 липня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_3,  який діє в інтересах ОСОБА_4,  задоволені частково.

Стягнуто
з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_4 21 079 грн.
06 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди,
1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди,  219 грн. 29 коп. в рахунок повернення судового збору,  30 грн. в рахунок витрат на ІТЗ,  а разом 22 328 грн. 35 коп.

В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

В
апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Вважає,  що судом порушені норми
матеріального та процесуального права.

Зазначає,  що позивач не довів факту завдання йому
збитків,  оскільки не надав доказів
понесення ним витрат на відновлення автомобіля. Крім того,  позивач не довів,  що він був власником автомобіля.

Також
апелянт вважає,  що суд в ході розгляду
справи не дослідив як доказ акт товарознавчого дослідження № 200 від 12 січня
2006 року. Цей акт апелянт вважає незаконним,
необ'єктивним та таким,  що не
відповідає дійсності.

Вивчивши
матеріали справи,  перевіривши законність
і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги,  заслухавши пояснення
представників відповідача,  які
підтримали апеляційну скаргу,  колегія
суддів вважає,  що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  власник автомобіля ОСОБА_5,
який є третьою особою у даній справі,  16 червня 2005 року видав позивачу ОСОБА_4
«генеральну» довіреність на автомобіль ВАЗ 21102,  реєстраційний номер НОМЕР_1,  з правом здачі в оренду,  продажу,
керування автомобілем,  а також з
правом передоручення повноважень за цією довіреністю іншій особі (а.с. 7).

В свою
чергу,  3 листопада 2005 року позивач
ОСОБА_4 передоручив право керування вказаним автомобілем відповідачу
ОСОБА_1  (а.с. 6).

25 листопада
2005 року відповідач ОСОБА_1 ,  керуючи
вказаним автомобілем,  порушив правила
дорожнього руху та пошкодив автомобіль.

З
матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається,  що 25 листопада 2005 року близько 5-20 годин
ранку,  ОСОБА_1 ,  керуючи даним автомобілем та рухаючись по
вул.  Леваневського в м.  Суми,
в районі центральної прохідної заводу ім.  Фрунзе
не впорався з управлінням та скоїв наїзд на конструкцію зупинки громадського
транспорту. В результаті автомобіль було пошкоджено.

Постановою
Зарічного районного суду м.  Суми від 19
грудня 2005 року ОСОБА_1  притягнутий до
адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху у вигляді
штрафу.

Відповідно
до акту автотоварознавчого дослідження (а.с. 9-12),  матеріальні збитки,  завдані пошкодженням автомобіля в результаті ДТП,
складають 20 879 грн. 06 коп.

Задовольняючи
позов,  суд першої інстанції виходив з
того,  що позивач на законних підставах
володіє автомобілем,  а тому має право на
захист права власності,  в тому числі і
шляхом відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Дії відповідача є
неправомірними,  вина в його в ДТП встановлена,  а тому суд першої інстанції стягнув з нього
на користь позивача і матеріальну,  і
моральну шкоду.

Колегія
суддів вважає вірним такий висновок суду першої інстанції і не погоджується з
доводами апеляційної скарги,  з наступних
підстав.

Апелянт
зазначає,  що позивач не надав доказів
про те,  що він поніс витрати на
відновлення автомобіля,  а відповідно,  він не має права і на відшкодування збитків.
Крім того,  апелянт зазначив,  що автомобіль вже було продано,  а тому позивач вже не буде відновлювати
автомобіль,  і взагалі позивач не був
власником автомобіля.

Колегія
суддів з такими доводами апелянта погодитись не може,  оскільки вони не ґрунтуються на нормах закону
та матеріалах справи.

Так,  з матеріалів справи вбачається,  що позивач ОСОБА_6володів автомобілем на
законній підставі - за так званою «генеральною» довіреністю,  за якою він мав право володіти,  користуватися (керувати) та розпоряджатися
автомобілем (здати в оренду,
продати),  а також він був
уповноважений вчиняти всі юридично значимі дії,
пов'язані з цією довіреністю,  і
мав право передоручення.

Титульний
власник автомобіля - третя особа ОСОБА_5 зазначив,  що ОСОБА_6є належним позивачем,  який володів автомобілем по довіреності,  а тому ОСОБА_5 не має ніяких претензій щодо
відшкодування шкоди ні до позивача,  ні
до відповідача (а.с. 32).

За таких
підстав,  позивач,  як законний володілець автомобіля,  мав повне право вимагати від відповідача
відшкодування збитків за пошкодження автомобіля.

Стосовно
доводів апелянта з приводу того,  що
позивач не поніс ніяких витрат на відновлення автомобіля,  і взагалі вже продав автомобіль,  а тому немає підстав для відшкодування збитків
за рахунок відповідача,  колегія суддів
вважає ці доводи хибними.

В даному
випадку мають місце недоговірні зобов'язання по відшкодуванню шкоди,  завданої майну фізичної особи неправомірними
діями іншої фізичної особи. Ці відносини врегульовано главою 82 ЦК України
«Відшкодування шкоди».

Так,  відповідач скоїв правопорушення,  в результаті якого пошкодив автомобіль,  що належав іншій особі. Вина відповідача в
порушенні правил дорожнього руху встановлена і доведена судом при розгляді
справи про адміністративне правопорушення. Дана

постанова
суду не оскаржувалась ОСОБА_1.

Розмір
шкоди встановлено на підставі акта дослідження автомобіля
спеціалістом-автотоварознавцем,  даний
доказ відповідачем не спростовано,
доказів щодо іншого розміру матеріальної шкоди ним не надано.

Відповідач
був присутнім при огляді пошкодженого автомобіля спеціалістом і без зауважень
підписав дефектну відомість про пошкодження автомобіля (справа № 2-1057,  а.с. 12-13).

Та
обставина,  що позивач не вкладав кошти у
відновлення автомобіля та продав автомобіль,
не знімає з відповідача обов'язку по відшкодуванню завданої матеріальної
шкоди,  оскільки факт заподіяння шкоди
майну доведений,  і як вбачається з
дослідження спеціаліста,  автомобіль
внаслідок ДТП був
практично знищений,  і вартість ремонту
фактично дорівнювала вартості самого автомобіля.

Позивач,  як законний володілець,  на підставі довіреності,  мав повне право розпорядитися майном на свій
розсуд,  в тому числі продати пошкоджений
автомобіль,  однак це не позбавило його права
вимагати відшкодування завданої йому матеріальної шкоди.

За таких
підстав,  судом вірно застосовано
норми  ст.  ст.
1166, 1167 ЦК України.

Щодо
доводів апелянта про незаконність акту спеціаліста-автотоварознавця і
недослідження його судом першої інстанції як доказу у справі,  то вони є безпідставними,  і колегія суддів не згодна з цими
доводами,  виходячи з наступного.

Так,  вперше ОСОБА_6звертався до суду з позовом про
відшкодування шкоди в січні 2006 року,
за його заявою було відкрито провадження у цивільній справі №
2-1057/2006,  але в подальшому ухвалою
суду позовна заява була залишена без розгляду.

При
повторному зверненні до суду з аналогічним позовом,  ОСОБА_6просив дослідити як доказ матеріали
первісної цивільної справи № 2-1057/2006.

У матеріалах
зазначеної первісної справи є даний акт дослідження
спеціаліста-автотоварознавця (а.с. 8-17 справи № 2-1057/2006),  і суд при розгляді справи за повторним
позовом,  за проханням позивача
досліджував цей акт,  як і інші матеріали
справи,  що підтверджується протоколом
судового засідання від 24 липня 2007 року (а.с. 49-50).

Інші доводи
апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Враховуючи
вищевикладене,  колегія суддів дійшла
висновку,  що суд першої інстанції вірно
з'ясував всі обставини,  що мають
значення для справи,  надав правильну
оцінку доказам по справі та правильно вирішив спір,  а тому відсутні підстави для скасування
рішення суду.

Керуючись
п.1 ч.1  ст. 307,   ст.
ст.  308,  313-315,
317,  319 ЦПК України,  колегія суддів:

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Зарічного районного суду м.  Суми від 24
липня 2007 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала
набрала законної сили і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.