Апеляційний суд Вінницької області
Ухвала

Іменем України

29 листопада
2007 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого: Луценка В.В.

Суддів: Іващука
В.А.,   Копаничук С. Г.,   Медяного В.М. ,   Цюри Т.В.

У
відповідності до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про
судоустрій України» щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних справ» від
22 лютого 2007 року розглянувши у відкритому засіданні в м.  Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,   встановлення факту прийняття спадщини,   визнання права власності на жилий будинок за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Житомирської області
від 16 листопада 2005 року,   -

встановила:

В травні
2004 року ОСОБА_3
(правонаступник ОСОБА_1) звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору дарування,
встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на
будинок в порядку спадкування зазначивши в заяві,   що вона перебувала з 26.02.1940 року в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

Під час
проживання разом з чоловіком вони купили за спільні кошти жилий будинок,   розташований в АДРЕСА_1 за яким закріплено
земельну ділянку площею 0,  0634 га.

В грудні
2000 року її чоловік ОСОБА_4 подарував належний їм на праві спільної сумісної
власності будинок та земельну ділянку відповідачці ОСОБА_2,   яка проживала в них в якості піднаймача
жилого приміщення.

Належний
їм на праві власності будинок вони разом з чоловіком подарували ОСОБА_2
внаслідок помилки.

При
укладенні договору вони з чоловіком вважали,
що укладають заповіт,   оскільки з
відповідачкою ОСОБА_2 у них була домовленість про те,   що остання буде їх доглядати до смерті,   а потім успадкує будинок.

Справа
№33ц-653кс/2007р.

Категорія:
10

Рішення
постановлено під головуванням Рафальської І.М.

Суддя-доповідач:
Луценко В.В.

2

Після
укладення договору вони з чоловіком продовжували проживати в своєму будинку
разом з відповідачкою.

ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_4 помер,    а вона являючись дружиною померлого
фактично вступила в управління спадковим майном (будинком),    так як була приписана в будинку і постійно
в ньому проживала.

Переоформити
на себе будинок та інше майно не змогла,
оскільки після смерті чоловіка дізналась,    що будинок та земельна ділянка були
подаровані відповідачці ОСОБА_2

Просила суд
задовільнити позовні вимоги.

Рішенням
Бердичівського міськрайонного суду,
Житомирської області від 03.12.2004 року договір дарування будинку та
земельної ділянки площею 0,   0634
га,    розташованих у АДРЕСА_1,    укладений 18.12.2000 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2,    посвідчений державним
нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори за реєстром
№3-3759,    визнано недійсним і повернуто
сторони у початкове становище.

Встановлено
факт прийняття ОСОБА_3 у
спадщину після смерті її чоловіка ОСОБА_4
зазначених вище будинку та земельної ділянки.

Визнано за ОСОБА_3 право власності
на вказаний будинок.

Стягнуто
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судові витрати в сумі 431 гривні 55 копійок.

Рішенням
апеляційного суду Житомирської області від 16.11.2005 року рішення
Бердичівського міськрайонного суду,
Житомирської області від 03.12.2004 року скасовано та ухвалено нове
рішення,    яким в задоволенні позову
ОСОБА_1 (правонаступник померлої позивачки ОСОБА_3) до ОСОБА_2 про визнання договору дарування
недійсним,    встановлення факту
прийняття спадщини та визнання права власності на жилий будинок відмовлено.

В
касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду Житомирської від
16.11.2005 року скасувати,    а рішення
Бердичівського міськрайонного суду,
Житомирської області від 03.12.2004 року залишити в силі,    посилаючись на неправильне застосування
апеляційним судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального
права.

Колегія
суддів вважає,    що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами
справи встановлено,    що позивачка ОСОБА_3 перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

22.04.1974 року
подружжя ОСОБА_4,    згідно договору
купівлі-продажу,    посвідченому   Бердичівською   держконторою   придбали
жилий   будинок,    розташований в АДРЕСА_1,    за яким також закріплено земельну ділянку
площею 0,   0634 га.

В  1993 році на правах піднаймача житлового
приміщення в спірний

будинок
поселилась відповідачка ОСОБА_2

Згідно
договору дарування,    посвідченому
Бердичівською державною нотаріальною конторою 18.12.2000 року,    ОСОБА_4
подарував належний йому на праві спільної сумісної власності з позивачкою жилий

2

будинок
АДРЕСА_1 та приватизовану земельну ділянку площею 0,   0634 га відповідачці ОСОБА_2

Після
укладеного договору дарування сторони по справі продовжували разом проживати в
спірному будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_4 помер.
Після смерті чоловіка позивачка ОСОБА_3
фактично вступила в управління спадковим майном,    оскільки постійно була прописана і
проживала в спірному будинку.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_3 місцевий
суд встановив,    що позивачка ОСОБА_3 та її чоловік
являючись людьми похилого віку і потребуючи стороннього догляду домовились з
відповідачкою ОСОБА_2 про те,    що
остання буде доглядати їх,    а вони в
свою чергу оформлять в нотаріальній конторі заповіт про успадкування
відповідачкою після їх смерті спірного будинку та земельної ділянки.

Невірно
сприймаючи предмет та інші істотні умови угоди,    що вплинули на їх волевиявлення ОСОБА_3 та
її чоловік,    внаслідок свого похилого
віку,    страждаючи погіршенням функції
зору та слуху,    діючи внаслідок
помилки,    а також збігу важких сімейних
обставин (ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їх син),
уклали з відповідачкою договір дарування будинку та земельної ділянки
,    який 18.12.2000 року був посвідчений
державним нотаріусом,    хоче наміру
дарувати будинок та земельну ділянку вони не мали,    оскільки іншого житла у позивачки та її
чоловіка не було.

Встановлені
місцевим судом обставини справи повністю підтверджуються доказами,    що знаходяться в матеріалах справи,    поясненнями свідків,    висновком спеціаліста-психолога від
15.10.2004 року. Про те,    що під час
укладення угоди між сторонами була домовленість,    що ОСОБА_2 буде їх доглядати не
заперечувала в судовому засіданні і сама відповідачка ОСОБА_2 (а.с.  21-22,
24,    28).

Згідно
ч.ч.1. 2  ст.  717 ЦК
України (в редакції 2004 року) за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір,    що встановлює обов'язок обдаровуваного
вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового
характеру,    не є договором дарування.

Дослідивши
в повному обсязі обставини та матеріали справи місцевий суд прийшов до
правильного та обґрунтованого висновку про те,    що відповідно до  ст.  56
ЦК України (в редакції
1963 року) угода,    укладена внаслідок
помилки,    яка має суттєве
значення,    повинна бути визнана
недійсною за позовом сторони,    яка
діяла внаслідок помилки.

Враховуючи,    що після смерті ОСОБА_4 відповідно
до  ст.
527 ЦПК України (в редакції 1963 року) єдиним спадкоємцем майна являлась
ОСОБА_3,    яка після укладення правочину
постійно залишалась приписаною і проживала в спірному будинку,    місцевий суд обґрунтовано задовільнив   позовні
вимоги   в  частині
встановлення   факту   прийняття

3

позивачкою
спадщини та визнання за нею права власності на будинок та земельну ділянку.

Скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні
заявлених позовних вимог апеляційний суд керувався роз'ясненнями п. 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про визнання
угод недійсними» від 28.04.1978 року №8 (з наступними змінами) та вимогами  ст. 56 ЦК
України (в редакції 1963 року) про те,
що угода може бути визнана судом недійсною,    яка
укладена внаслідок помилки,    що має
істотне значення,    тільки за позовом
сторони (громадянина чи організації),
що діяла під впливом помилки.

Враховуючи,    що позивачка ОСОБА_3 та її правонаступник ОСОБА_1 стороною по договору
дарування спірного будинку та земельної ділянки не були,    а тому їм слід відмовити в задоволенні
заявлених позовних вимог.

Однак з
таким висновком апеляційного суду безперечно погодитись не можна,    оскільки суд прийшов до такого висновку
через неправильне тлумачення та застосування норм матеріального права,    якими регулюються правовідносини,    що виникли між сторонами.

Так,    відповідно до  ст. 16 Закону України «Про власність» від
07.02.1991 року майно,    нажите
подружжям за час шлюбу,    належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно
ч.ч.1,    2  ст. 65 КпСШ України дружина,    чоловік розпоряджаються майном,    що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя,    за взаємною
згодою.

Дружина,    чоловік має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору недійсним як такого,    що укладений другим із подружжя без її
згоди,    якщо цей договір виходить за
межі дрібного побутового.

Як
вбачається з матеріалів справи позивачка ОСОБА_3
була присутня в нотаріальній конторі при укладенні договору дарування
будинку та земельної ділянки і давала письмову згоду на укладення
договору,    помиляючись при цьому разом
з чоловіком щодо предмету та істотних умов здійсненого ними правочину.

Окрім цього,    відповідно до роз'яснень п.16 постанови
Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про визнання
угод недійсними №3 від 28.04.1978 року (із змінами,    внесеними

Постановами
від 25.12.1992 року №13 та від 25.05.1998 року №15),    визнання угоди недійсною може мати місце і
після смерті громадянина,    який був її
учасником.

Такі
вимоги можуть бути заявлені другою стороною,
спадкоємцями померлого,    іншими
заінтересованими особами та прокурором.

Матеріалами
справи встановлено,    що згідно заповіту
від 01.12.2004 року та довіреності на управління і розпорядження майном від
17.01.2004 року правонаступницею померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачки ОСОБА_3 являється її
сестра ОСОБА_1 (а.
с.  12,    162).

Ухвалою
апеляційного суду Житомирської області від 17.10.2005 року ОСОБА_1 допущена до
участі в справі в якості правонаступника позивачки по справі.

4

Тому
висновок апеляційного суду про те,    що ОСОБА_3 під час
укладення з відповідачкою ОСОБА_2 договору дарування житлового будинку,    що належав позивачці та її чоловіку на
праві спільної сумісної власності,    не
являлась стороною по договору,    не
відповідає дійсності,    являється
помилковим,    і таким що суперечить
вимогам закону та встановленим обставинам справи.

Відповідно
до ч.1 п.3  ст.  336 ЦПК України суд касаційної інстанції за
наслідками розгляду касаційної скарги має право: постановити ухвалу про
скасування рішення апеляційного суду і залишити в силі судове рішення суду
першої інстанції,    що було помилково
скасоване апеляційним судом.

Приймаючи
до уваги,    що судом першої інстанції з
достатньою повнотою з'ясовано фактичні обставини справи і до них правильно
застосовано норми матеріального права,
а апеляційний суд,    внаслідок
помилкового тлумачення неправильно застосував норми матеріального права,    ухвалене у справі рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню з залишенням без зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись п.3
ч.1  ст. 336,     ст. 339 ЦПК України,    судова колегія,    -

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовільнити.

Рішення
апеляційного суду Житомирської області від 16 листопада 2005 року скасувати і
залишити в силі рішення Бердичівського міськрайонного суду,    Житомирської області від 3 грудня 2004
року.

Ухвала оскарженню не підлягає.