РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

12 листопада
2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим в складі:

Головуючого,  судді
Курської А.Г. суддів   Горбань
В.В.

Шаповалової
О.А. при секретарі. Войциховській Е.В. розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  третя особа - ОСОБА_4,  про визнання недійсним свідоцтва про право на
спадщину і визнання права власності на жилий будинок,  за апеляційною скаргою ОСОБА_2,  ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського
районного суду АР Крим від 26.04.2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

23.01.2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на
спадщину,  виданого 13.07.2004 року на
ім'я ОСОБА_3  та свідоцтва про право на
спадщину,  виданого 13.07.2004 року на
ім'я ОСОБА_2  недійсним і визнання права
власності на жилий будинок,  розташований
за АДРЕСА_1. Позов мотивований наступним.
У лютому 2003 року помер батько позивача - ОСОБА_1. Після його смерті
залишився жилий будинок,  розташований за
АДРЕСА_1,  на який було видано два
свідоцтва про право на спадщину відповідачам.
Позивач стверджував,  що проживав
з 1967 року та на даний час проживає у цьому будинку,  який входив до колгоспного двору. У 1997 році
позивач був виписаний із будинку для виїзду на заробітки,  але не виїхав і знов у будинку після цього
прописаний не був. Хоча і залишився у ньому проживати. Відповідачі є онуками
померлого батька позивача. Вважає,  що
при оформленні спадщини відповідачі скрили від нотаріуса факт його проживання у
будинку. Зазначає також,  що у будинку
прописана та проживає ОСОБА_4,  яка також
є онучкою померлого ОСОБА_1 Позивач наполягає на тому,  що будинок є колгоспним двором,  а він є членом колгоспного двору,  в зв'язку з чим та на підставі п. 4 постанови
про введення в дію Закону України „Про власність",  він не може бути позбавлений права власності,  а колгоспний двір не входить до спадкової
маси. Просив визнати свідоцтва про право власності на жилий будинок,  розташований за АДРЕСА_1,  видані на ім'я відповідачів,  недійсними; визнати право власності на цей
жилий будинок за позивачем.

Рішенням
Красногвардійського районного суду АР Крим від 12.04. 2006 року у задоволенні
позову було відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою
колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду АР Крим від
25.10.2006 року рішення суду скасоване з підстав суттєвого порушення норм
матеріального та процесуального права,
цивільна справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Справа
№22ц-4469/2007                       Головуючий
у першій

інстанції___________________________________________ Мязгов
Л.О._____

Доповідач_______________________ Курська
А.Г.

Красногвардійським
районним судом АР Крим при новому розгляді справи притягнуто до участі в якості
третьої особи,  яка не заявляє
самостійних вимог,  ОСОБА_4. Рішенням
цього суду від 26.04.2007 року позов ОСОБА_1 задоволений в повному обсязі.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3  просять рішення суду
скасувати та ухвалити нове,  яким визнати
свідоцтва про право на спадщину за законом на жилий будинок за АДРЕСА_1,  видані на ім'я ОСОБА_3 державним нотаріусом
Красногвардійської нотаріальної контори,
реєстровий номер НОМЕР_1 та на ім'я ОСОБА_2,  реєстровий номер НОМЕР_2,  дійсними.

Судова
колегія,  заслухавши суддю-доповідача,  дослідивши матеріали справи та обговоривши
доводи апеляційної скарги,  вважає їх
такими,  що підлягають частковому
задоволенню,  а рішення суду скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно з
ч.3  ст. 303 ЦПК України апеляційний суд
не обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення норм процесуального права,  які є обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Судом першої інстанції встановлено наступне. Відповідно актового запису про
смерть від 24.02.2003 року за № 31 ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після його
смерті залишився будинок,  що знаходиться
за АДРЕСА_1. Рішенням Петровської сільської ради за № 29 від 27.02.2004 року за
померлим ОСОБА_1 визнано право власності на зазначений будинок. На підставі
свідоцтв про право на спадщину за законом від 13.07.2004 року,  виданих державним нотаріусом Красногвардійської
нотаріальної контори,  реєстрові номери
відповідно НОМЕР_1 та НОМЕР_2,  онуки
померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями по 12 кожний часток
жилого будинку з будівлями та спорудами,
розташованого за АДРЕСА_1.

На
момент відкриття спадщини у спірному будинку залишалась зареєстрованою онучка
померлого ОСОБА_1 - ОСОБА_4,  що
підтверджується довідкою Петровської сільської ради (а.с.  5) Крім того,
на момент відкриття спадщини у будинку проживав та проживає на даний час
позивач - ОСОБА_1.

Ці
обставини встановлені судом,  ніким
спростовані не були,  а навпаки
підтверджені матеріалами справи.

Задовольняючи
позовні вимоги,  суд першої інстанції
виходив із того,  що позивач згідно із
ч.3  ст.
1268 ЦК України 2004 року є таким,
що прийняв спадщину,  оскільки на
час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем,  є спадкоємцем за законом першої черги і
протягом шестимісячного строку,
передбаченого  ст.  1270 ЦК
України,  він не заявив про відмову
від неї.

З такими
висновками суду погодитись неможливо,
оскільки вони не відповідають обставинам справи,  судом застосовано матеріальний закон,  який не розповсюджується на ці
правовідносини,  а крім того,  порушені норми процесуального закону.

Згідно з
ч. 1  ст.
11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб,  поданим
відповідно до цього Кодексу,  в межах
заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,  які беруть участь у справі.

Вимоги
позивача за позовом,  поданим до суду
23.01.2006 року у відповідності із
ст.  11 ЦПК України,  який не був змінений або доповнений ним у
подальшому,  стосуються визнання за ним
права власності на спірний жилий будинок з підстав,  що останній належить до колгоспного
двору,  а сам позивач є його членом,  в зв'язку з чим та на підставі п. 4 постанови
про введення в дію Закону України „Про власність",  він не міг бути позбавлений права власності
на будинок,  а колгоспний двір не повинен
був увійти до спадкової маси. Позивачем вимоги про визнання його таким,  що прийняв спадщину,  або таким,
що має право власності на будинок у порядку спадкування,  заявлені не були

- 71

Між
тим,  суд першої інстанції,  визнавши позивача таким,  що має право на будинок у порядку спадкування
як спадкоємець за законом першої черги та визнавши його єдиним власником всього
спірного будинку у порядку спадкування,
підмінив предмет позову та вийшов за його межі. При цьому судом було
застосовано закон,  який не повинен був
бути застосований,  оскільки на момент
відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 року та на час її прийняття спадкоємцями діяв ЦК України 1963
року,  а судом до цих правовідносин
застосований ЦК України
2004 року,  який не був чинним на той
час.

Крім
того,  якщо суд визнав,  що між сторонами склалися спадкові
правовідносини,  то необхідно було з'ясувати,  чи відносяться відповідачі по справі до
спадкоємців і до якої черги. Судом у рішенні зазначено,  що позивач належить до першої черги
спадкоємців за законом і цей висновок був однією із підстав задоволення
позовних вимог. З матеріалів цивільної справи вбачається (а.с.  51,
зворотна сторона),  що відповідачі
є дітьми померлої сестри позивача. Згідно з ч.2
ст.  529 ЦК України 1963 року
онуки та правнуки спадкоємця є спадкоємцями за законом,  якщо на час відкриття спадщини немає у живих
того із батьків,  який був би
спадкоємцем; вони спадкують порівну у тій частці,  яка належала б при спадкуванні за законом їх
померлому батьку (спадкування за правом представлення). Судом ця обставина
з'ясована не була,  в зв'язку з чим
позивач був визнаний єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_1,
не зважаючи на те,  що
такої вимоги позивачем заявлено не було.

Проаналізувавши всі наявні докази по справі,  судова колегія дійшла висновку,  що позовні вимоги ОСОБА_1 з викладених у
позові підстав не підлягають задоволенню. Так,
вимога щодо скасування оскаржуваних свідоцтв ОСОБА_6 ,
ОСОБА_3  про право на
спадщину за законом від 13.07.2004 року,
нічим не обґрунтована. Позивачем у позові не зазначено і при судовому
розгляді не доведено,  з яких саме
підстав ці свідоцтва є незаконними та підлягають скасуванню. Самий факт
неповідомлення позивача про подачу заяв до нотаріальної контори про видачу
свідоцтв про право на спадщину,  не може
бути підставою для визнання незаконним свідоцтв. Жодних вимог про те,  що позивач має право на будинок у порядку
спадкування,  в зв'язку з чим свідоцтва
про право на спадщину за законом повинні бути скасовані,  позовна заява не містить.

Також не
може бути задоволена вимога позивача про визнання за ним права власності на
спірний будинок з підстав,  що останній
належить до колгоспного двору,  а сам
позивач є його членом,  в зв'язку з чим
він не міг бути позбавлений права власності на будинок,  а майно колгоспного двору не повинно було
увійти до спадкової маси.

Відповідно
до роз'яснень,  що містяться в п.6
Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної власності" від 22.12.1995 року за №
20,  положення  ст.
17,  18 Закону України „Про
власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на
правовідносини,  які виникли після
введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин,  що виникли раніше,  застосовується чинне на той час
законодавство. Зокрема,  спори щодо майна
колишнього колгоспного двору,  яке було
придбане до 15.04.1991 року,  мають
.вирішуватись за нормами,  що регулювали
власність цього двору,  а саме: право
власності на майно,  яке належало
колгоспному двору і збереглося після припинення його існування,  мають ті члени двору,  котрі до 15.04.1991 року не втратили права на
частку в його майні. Такими,  що втратили
це право,  вважаються працездатні члени
двору,  які не менше трьох років підряд
до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного
господарства двору. На витребування частки з майна колишнього колгоспного
двору,  що збереглося на 15.04.1991
року,  поширюється загальний трирічний
строк позовної давності.

Згідно з
довідкою виконавчого комітету Петровської сільської ради від 12.01.2006 року за
№ 09/03-12 ,  підписаного головою сільської
ради ОСОБА_7 та секретарем виконкому ОСОБА_8,
ОСОБА_1 вибув 04.12.1997 року зі свого місяця проживання у АДРЕСА_1 і де з цього
часу він проживав виконавчому комітету Петровської сільської ради було
невідомо.

Крім того,
рішенням Петровської сільської ради за № 29 від 27.02.2004 року
(а.с.  42) правовий статус спірного
будинку був змінений,  право власності на
нього визнано за померлим ОСОБА_5.  Це
рішення у встановленому законом порядку

ніким
оскаржено та скасоване не було у відповідності з ЦПК України 1963 року ( глава
31-А),  не оскаржується воно і позивачем
ОСОБА_1 у цьому
цивільному процесі,  як і не оспорюється
право померлого ОСОБА_1 на цей будинок,
в зв'язку з чим твердження позивача про те,  що саме він є власником будинку,  як член колгоспного двору,  не приймаються судовою колегією до
уваги,  оскільки ніякого правового
значення самі по собі не мають і нічого не спростовують без пред'явлення
відповідного позову.

Відповідно
до п.4 ч.1  ст.  309 ЦПК України порушення або неправильне
застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для
скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни
рішення.

Зважаючи
на вищенаведене,  і з урахуванням
положень ч.3  ст. 303 ЦПК України про
те,  що апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги,  у випадку
неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм
процесуального права,  які є обов'язковою
підставою для скасування рішення,  судова
колегія вважає за необхідне скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про
відмову в позові ОСОБА_1
у зв'язку з його недоведеністю.

Керуючись  ст.
ст. 303,  304,  307,
п. 4 ч.1  ст. 309,    313,
316,  317,  319 ЦПК України,  судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2,  ОСОБА_3 задовольнити
частково. Рішення Красногвардійського районного суду АР Крим від 26.04.2007
року скасувати та ухвалити нове рішення.

В
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  третя особа -
ОСОБА_4,  про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину і визнання права власності на жилий будинок
АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту
його проголошення,  однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання
законної сили до суду касаційної інстанції.