УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

12
жовтня 2007 року                                                                            м.  Київ

Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого                                 Черемиської М.
Є.,

суддів:                                            Лоленко А.В.,                  Біляєвої О.М. ,

Жданової
B.C.,                                                                        Осипчук
О.В.

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до дочірнього підприємства
„Цептер Інтернаціональ Україна" про поновлення на роботі,  стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду
м.  Києва від 15 вересня 2005 року,

встановила:

У
вересні 2004 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поновлення на
роботі,  стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу. Посилалась на те,
що знаходилась з відповідачем у трудових відносинах,  з 26 червня 2004 року була звільнена з посади
в зв"язку із скороченням штату працівників. Вважала звільнення
незаконним,  просила позов задовольнити.

Рішенням
Голосіївського районного суду м.  Києва
від 5 квітня 2005 року позивачка поновлена на роботі на посаді секретаря
регіональних дирекЦІЇ дочірнього підприємства „Цептер Інтернаціональ
Україна",  на її користь стягнутий
середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.06.2004 року по 5.04.2005
року в розмірі 31164, 66 гривень,  з
відповідача стягнуте державне мито в розмірі 311, 64 гривні.

Справа №6 -2178
кс 07

Головуючий у
перші» інстанції Антонова
Н.В.

Суддя-доповідач
Червинська М. Є.

Рішенням апеляційного суду м.   Києва від 15 вересня 2005 року рішення
місцевого суду скасоване,   в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В
касаційній скарзі позивачка просить скасувати рішення апеляційного суду,   посилаючись на невідповідність висновків
апеляційного суду обставинам справи,
неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Колегія
суддів вважає,   що касаційна скарга
підлягає задоволенню,   рішення
апеляційного суду скасуванню з залишенням в силі рішення місцевого суду з таких
підстав.

Скасовуючи
рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення по справі про відмову в
задоволенні позовних вимог позивачки,
апеляційний суд виходив з того,
що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи,   що відповідно до п.3 ч. 1   ст.
309 ЦПК України є підставою для скасування рішення з ухваленням по
справі нового рішення.

Проте з
таким висновком апеляційного суду погодитись неможливо,   виходячи з наступного.

Встановлено,   що наказом відповідача від 26 квітня 2004
року була скорочена посада референта виконавчого директора з 26. 06. 2004
року,   в зв"язку з чим позивачка
звільнялась з посади з 26 червня 2004 року за п. 1   ст.
40 КЗпП України.

Поновлюючи
позивачку на роботі,   суд першої
інстанції дійшов до висновку,   що
звільнення позивачки є незаконним,
оскільки на посаду референта виконавчого директора,   яка скорочувалась й виключалась із штатного
розкладу,   з позичкою трудовий договір
не укладався. Зазначений висновок суд першої інстанції зробив на підставі
трудової книжки позивачки,   з якої
випливає,   що до звільнення за п. 1   ст.
40 КЗпП України позивачка займала посаду секретаря регіональних
дирекцій,   запис про те,   що позивачка укладала трудовий договір щодо
посади референта виконавчого директора в трудовій книжки відсутній (а. с 13-14). Суд
першої інстанції зазначив в рішенні,   що
наказ від 1 жовтня 1998 року щодо переведення позивачки на посаду референта
виконавчої дирекЦІЇ позивачкою не підписаний,
фактичне виконання робітником будь-якої роботи для власника не свідчить
про можливість звільнення за п. 1
ст.  40 КЗпП України з такої
роботи.

Скасовуючи
рішення суду першої інстанції,
апеляційний суд виходив з того,
що позивачка фактично займала посаду референта виконавчого директора,   про що свідчать показання свідка,   текс позовної заяви самої позивачки,   розрахункові платіжні відомості,   журнал реєстрації інструктажів. Суд
посилався й на наказ відповідача щодо переведення позивачки на посаду референта
виконавчого директора від 1 жовтня 1998 року. Таким чином,   апеляційний суд виходив з того,   що позивачка уклала з відповідачем трудовий
договір на невизначений строку на посаду референт виконавчої дирекЦІЇ,   яка й була скорочена.

Відповідно
до вимог ч.1  ст. 21 КЗпП України
трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства,  установи,
організаЦІЇ або уповноваженим ним органом чи фізичною особою,  за якою працівник зобов"язується
виконувати роботу,  визначену цією
угодою,  з підляганням внутрішньому
трудовому розпорядкові,  а власник
підприємства,  установи,  організаЦІЇ або уповноважений ним орган чи
фізична особа зобов"язується виплачувати працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці,  необхідні для
виконання роботи,  передбачені
законодавством про працю,  колективним
договором і угодою сторін.

Встановлено,  що позивачка була прийнята на роботу
1.04.1996 року на посаду секретаря ДП „Цептер Інтернаціональ",  29.09.1997 року переведена на посаду
секретаря регіональних дирекцій,  з якої
ї була звільнена за п. 1  ст. 40 КЗпП
України,  що випливає з трудової книжки
позивачки.

В матеріалах
справи міститься наказ відповідача від 22 березня 2004 року,  відповідно до якого посада,  яку займає позивачка зазначена як „референт
генеральної дирекЦІЇ". В позовній заяві,
в судовому засіданні позивачка посилалась на те,  що остання її посада у відповідача „референт
генерального директора".

Відповідно
до вимог п. 1 ч. 1  ст. 40 КЗпП України
трудовий договір,  укладений на
невизначении строк,  а також строковий
трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організаЦІЇ
виробництва і праці,  в тому числі
ліквідаЦІЇ,  реорганізаЦІЇ,  банкрутства або перепрофілювання
підприємства,  установи,  організаЦІЇ,
скорочення чисельності або штату працівників.

Оскільки
в судовому засіданні не було здобуто належних доказів про те,  що позивачка уклала з відповідачем трудовий
договір на виконання роботи референта виконавчого директора,  її звільнення з цієї посади за п. 1  ст. 40 КЗпП України неможливо вважати
законним.

Висновки
суду першої інстанції щодо незаконності звільнення за таких підстав є
обґрунтованими,  вони відповідають
обставинам справи. Тому скасування апеляційним судом рішення суду першої
інстанції за тих підстав,  що висновки
суду не відповідають обставинам справи неможливо вважати обгрунтованим.

Рішення
суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і
процесуального права,  тому воно
помилково було скасоване апеляційним судом на підставі п.З ч.1  ст.309 ЦПК України.

Відповідно
до  ст. 339 ЦПК України установивши,  що апеляційним судом скасоване судове
рішення,  ухвалене згідно із
законом,  суд касаційної інстанції
скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове

рішення
суду першої інстанції. Оскільки апеляційним судом безпідставно скасоване
рішення суду першої інстанції,  на
підставі зазначених вимог закону воно підлягає скасуванню з залишенням в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись  ст. ст. 336,
339 ЦПК України,  колегія суддів
Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
апеляційного суду м.  Києва від 15
вересня 2005 року скасувати,  залишити в
силі рішення Голосіївського районного суду м.
Києва від 5 квітня 2005 року.

Ухвала
оскарженню не підлягає.