РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"3"
липня 2007року                        Гайсинськийрайонний
суд Вінницької області в складі: головуючого - судді                       Панасюка О.С

при
секретарі
Отрошко Н.М. ,

за участю
адвоката                         ОСОБА_1,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Гайсині справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним,  поновлення строку позовної давності,  -

Встановив:

В липні 2006р.
позивач звернувся до суду з цим позовом,
вказуючи,  що йому з дружиною
ОСОБА_4  на праві спільної сумісної
власності належав житловий будинок з господарськими приміщеннями,  розташований у АДРЕСА_1; ІНФОРМАЦІЯ_1 його
дружина померла і він в порядку спадкування за законом набув право приватної
власності на цілий будинок. В серпні 1996р. під час його хвороби з Російської
федерації приїхав син ОСОБА_3,  який за
умови,  що позивач подарує належний йому
житловий будинок зобов'язався надавати йому догляд та утримання; через тяжкі
життєві обставини - хворобу та неможливість самостійно забезпечувати свої
життєві потреби,  позивач погодився на це
та 15.08.1996р. уклав договір дарування,
вважаючи,  що відповідач
зобов'язаний забезпечувати йому утримання та догляд; але в жовтні 2002р.
ОСОБА_3 перестав виконувати свої обов'язки за договором довічного
утримання,  який мали на увазі сторони
під час укладення договору дарування,
став погрожувати позивачу,  що
позбавить його права користування цим житловим будинком.

В
судовому засіданні позивач вимагав визнати недійсним договір дарування
житлового будинку з господарськими спорудами,
розташованого в АДРЕСА_1 від 15.08.1996р.,  як такий,
що укладений під впливом помилки та тяжких для позивача обставин і на
вкрай невигідних для нього умовах та поновити йому строк позовної
давності,  оскільки про порушення свого
права він дізнався в 2002р.

Він
пояснив,  що влітку 1996р. відповідач
приїхав у відпустку і фактично без його згоди оформив договір дарування
житлового будинку,  якого привіз до нього
до дому,  де дав підписати,  пообіцявши,
що доглядатиме його,  надаватиме
матеріальну допомогу; оскільки він вже був особою похилого віку,  хворів і потребував стороннього догляду,  то погодився підписати цей договір,  сподіваючись,
що за це відповідач,  як його
єдиний син,  проявлятиме належну увагу до
нього,  матеріально йому допомагатиме,  але відразу після закінчення відпустки
ОСОБА_3 виїхав до місця проживання в Російській Федерації,  не надає утримання та догляду,  а в 2006 році став погрожувати виселенням.

2

Допитаний
в порядку  ст. 7 Мінської Конвенції про
правову допомогу і правові відносини в цивільних,  сімейних і кримінальних справах відповідач
позову не визнав,  оскільки він особисто
приймав участь у будівництві частини спірного будинку,  а іншу його частину добудував
самостійно,  ніяким чином ніколи не чинив
перешкод в користуванні цим будинком позивачем,
навпаки надавав матеріальну допомогу на його ремонт та спорудження
комунікацій; на час укладення договору в присутності нотаріуса ОСОБА_2
усвідомлював його правові наслідки і цей договір повністю відповідав його
волевиявленню; жодних зобов'язань щодо надання догляду та утримання між
сторонами не обумовлювалось; а звернення позивача до суду з цими вимогами після
майже десяти років з часу укладення договору дарування зумовлено підбурюванням
членами його нової сім'ї,  які
претендують на це нерухоме майно (а.с. 43-44).

Представник
відповідача за дорученням - адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечив
проти задоволення позову,  оскільки на
час укладення договору дарування позивач на стаціонарному чи амбулаторному
лікуванні не перебував і доказів,  які б
свідчили,  що договір дарування укладено
під впливом збігу тяжких обставин і на вкрай невигідних для позивача умовах він
суду не надав; наполягав на відмові у задоволенні позову через пропуск строку
позовної давності,  тому що доказів на
підтвердження поважності причин його пропуску суду не надано,  позивач в позовній заяві стверджував,  що про порушення його права йому стало відомо
в жовтні 2002р.,  а з позовом до суду він
звернувся лише 19.07.2006р.

З'ясувавши
позиції сторін,  допитавши свідків,  дослідивши матеріали справи,  суд вважає,
що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких міркувань.

В
судовому засіданні беззаперечно доведено,
що згідно з договором дарування від 15.08.1996р.,  посвідченим державним нотаріусом Гайсинської
державної нотаріальної контори ОСОБА_5,
ОСОБА_2 подарував,  а ОСОБА_3
прийняв у дар цілий житловий будинок з господарськими та допоміжними
спорудами,  розташований у АДРЕСА_1 (а.с.
12-14).

Відповідно
до роз'яснень,  що містяться в п.2
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. № 3 «Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними»,  угода може бути визнаною недійсною лише з
підстав і з наслідками,  передбаченими
законом.

Оскільки
договір дарування було укладено та фактично виконано до 1.01.2004р.,  то відповідно до п.п.1, 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України,  до цих правовідносин мають застосовуватись
положення ЦК України
в редакції 1963 року,  зокрема,   ст.
ст. 56, 57 цього Кодексу,  якими
передбачено,  що угода укладена внаслідок
помилки,  що має істотне значення,  та на вкрай невигідних для сторони умовах
внаслідок збігу тяжких обставин,  може бути
визнана недійсною за позовом сторони,
яка діяла під впливом помилки чи цих обставин.

Згідно з
роз'ясненнями,  що містяться в п.п. 11,
12 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України,  під помилкою,
що має істотне значення,  слід
розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта,  предмета чи інших істотних умов угоди,  що вплинуло на її волевиявлення,  при відсутності якого за обставинами справи
можна вважати,  що угода не була б
укладена; збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан
громадянина чи його близьких (крайня нужденність,  хвороба тощо),  які примусили укласти угоду на вкрай
невигідних для нього умовах; при цьому позивач повинен довести факт таких
обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони
укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Проте,  як вбачається з пояснень позивача в судовому
засіданні,  на час укладення договору
дарування він не помилявся щодо предмету цього договору та його правових
наслідків,  а розраховував,  що його волевиявлення спричинить краще
ставлення до нього,  як особи похилого
віку,  яка потребує уваги і допомоги,  з боку єдиного сина Кафтайкіна В.П.;
відповідно до довідки Гайсинського ТМО,
позивач не

3

Перебував на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні
(а.с. 59) та не навів беззаперечних доказів на підтвердження обставин,  які примусили укласти його цей договір,  зокрема про те,  що його хвороби та лікування в 1995р. в
Немирівському ТМО призвели до необхідності в сторонньому догляді чи його матеріальному
утриманні,  що перебуває в
безпосередньому зв'язку із волевиявленням ОСОБА_2

Крім
того позивач визнав,  що з часу укладення
договору дарування відповідач не надавав йому утримання чи догляду,  що беззаперечно свідчить про відсутність його
помилки щодо істотних умов договору,  але
навіть за наявності такої помилки право на звернення до суду з цими вимогами
виникло у позивача з часу укладення договору внаслідок,  як він стверджує,  збігу тяжких обставин,  хоча в позовній заяві він стверджував,  що зрозумів про порушення свого права лише в
жовтні 2002 року.

Відповідно
до  ст. 71 ЦК України в редакції 1963 року,  яка діяла на час виникнення спірних
правовідносин,  та  ст. 257 ЦК
України в редакції 2003р.,  що діє на
момент вирішення спору,  загальна позовна
давність встановлюється в три роки.

За
змістом ч.1  ст. 76 ЦК України в
редакції 1963 року та ч.1  ст. 261 ЦК України в
редакції 2003 року,  початок перебігу
строку позовної давності починається від дня,
коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або
про особу,  яка його порушила,  а ч.1,
ст. 80 ЦК України
в редакції 1963 року та ч.4  ст. 267 ЦК України в
редакції 2003 року передбачено,  що сплив
позовної давності,  про застосування якої
заявлено стороною у спорі,  є підставою
для відмови у позові.

Оскільки
ОСОБА_2 на час укладення договору дарування правильно розумів суб'єкт,  предмет та правові наслідки цього
правочину,  не довів факту збігу тяжких
обставин,  які примусили укласти його
спірний договір на вкрай невигідних для нього умовах та безпосереднього зв'язку
цих обставин з його волевиявленням,  а
також пропустив строк позовної давності,
на застосуванні якого наполягав представник відповідача, то у
задоволенні позову необхідно відмовити через безпідставність позовних вимог.

При
цьому суд не бере до уваги посилання позивача на його звернення до суду з
аналогічними вимогами в жовтні 2005 року,
оскільки перебіг строку позовної давності розпочався з серпня 1996 року,  а крім того,
визнання,  відповідно до ухвали
судді,  позовної заяви неподаною та
повернення її позивачеві (а.с. 10),  не
створює будь-яких правових наслідків,  в
тому числі і передбаченого  ст. 264 ЦК України
переривання перебігу позовної давності.

Так само
не можна вважати поважною причиною пропуску строку позовної давності періодичне
лікування позивача,  оскільки таке
лікування,  відповідно до довідки
Гайсинського ТМО,  він розпочав в 2000
році,  в більшості випадків це було
нетривале амбулаторне лікування,  а на
стаціонарному лікуванні він перебував лише з 8.12.2003р. по 26.12.2003р. та з
14.03.2005р. по 21.03.2005р.(а.с. 15),
що не позбавляло його можливості звернутись до суду впродовж трирічного
строку позовної давності - тобто до серпня 1999 року.

Керуючись  ст.
ст.  10, 11, 213, 214, 215 ЦПК
України,  -

Вирішив:

У
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового
будинку з господарськими спорудами,
розташованого в АДРЕСА_1,
недійсним,  поновлення строку
позовної давності відмовити повністю через безпідставність позовних вимог.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення може бути подано протягом десяти днів з часу
оголошення рішення,  а апеляційну скаргу
на рішення суду може бути   подано   протягом
двадцяти   днів   після
подання   заяви   про
апеляційне

4

оскарження;
апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження,  якщо скарга
подається у строк,  встановлений для
подання заяви про апеляційне оскарження до апеляційного суду Вінницької області
через Гайсинський районний суд.