Справа № 22ц-5973/07                                             Головуючий у 1 інстанції Марченко Л.М.
2                                                                 Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02
серпня  2007р .                                                                                              м.
Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого                                                       Кондратьєвої О.М.

суддів                                                                  Соломахи
Л.І.,  Шевченко В.Ю.

при
секретарі
Білявській І.Є.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку апеляційну скаргу відповідача
ОСОБА_2 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 22 травня
2007р. по справі за позовом ОСОБА_1 та прокурора М. Краматорська,  діючого в інтересах ОСОБА_1,  до ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  діючого в своїх інтересах та інтересах
малолітнього сина ОСОБА_5 (третя особа - ВГІРФО Краматорського MB
УМВС України в Донецькій області) про визнання такими,  що втратили право користування жилим
приміщенням,  зняття з реєстрації та
виселення,  -

ВСТАНОВИВ;

Рішенням
Краматорського міського суду Донецької області від 22 травня 2007р. задоволені
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4,  діючого в своїх інтересах та інтересах
малолітнього сина ОСОБА_5 ,  про визнання
такими,  що втратили право користування
жилим приміщенням,  зняття з реєстрації
та виселення. ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  ОСОБА_4 та його сина ОСОБА_5 ,  2006 року народження,  визнано такими,  що втратили право користування житлом -
квартирою АДРЕСА_1,  підрозділ ВГІРФО
Краматорського MB ГУМВС України в Донецькій області зобов'язано зняти їх з
реєстрації за вказаною адресою. ОСОБА_2,
ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 разом з сином
ОСОБА_5 ,  2006 року народження,  виселені з квартири АДРЕСА_1,  яка на праві власності належить ОСОБА_1

В
апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про відмову позивачу ОСОБА_1 та прокурору М. Краматорська в
задоволенні позову.

В
обгрунтування доводів апеляційної скарги вона посилається на те,  що до теперішнього часу вона вважає себе
власником спірної квартири,  є її
добросовісним набувачем.  Після визнання
договору купівлі-продажу квартири недійсним вартість квартири їй до
теперішнього часу не повернута. Іншого житла ні вона,  ні ч.1ени її родини не мають. При вирішенні
питання про їх виселення з малолітньою дитиною

суд повинен був вирішити питання про надання їм
квартири,  в якій вони могли б
проживати,  але така їм не надана.

В судове
засідання апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1,  діючий в її інтересах прокурор,  представник позивача ОСОБА_6,  відповідачі ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4,
діючий в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 ,  представник третьої особи - ВГІРФО
Краматорського MB УМВС України в Донецькій області,  представник органу опіки та піклування не
з'явилися,  причини неявки суду не
сповістили,  про день та час розгляду
справи повідомлені належним чином.

Заслухавши
суддю-доповідача,  дослідивши матеріали
цивільної справи,  апеляційний суд
вважає,  що апеляційна скарга відповідача
ОСОБА_2 підлягає відхиленню,  а рішення
суду залишенню без змін з наступних підстав:

При
розгляді справи суд першої інстанції встановив,
що на підставі свідоцтва про право власності,  виданого 24 червня 1993р. органом
приватизації,  позивач ОСОБА_1 набула
право власності на АДРЕСА_1.

Рішенням
Апеляційного суду Донецької області від 04 листопада 2004р. (а.с. 4-5)
встановлено,  що 13 вересня 2000р.
громадянин ОСОБА_7,  діючи на підставі
доручення ОСОБА_1,  зазначену квартиру
продав через товарну біржу своєму братові ОСОБА_8,  а останній 13 березня 2001р. продав квартиру
відповідачу ОСОБА_2

ОСОБА_2
зареєструвала право власності на житло у БТІ та з її згоди у спірній квартирі
були зареєстровані інші відповідачі (а.с. 139).

Рішенням
Краматорського міського суду Донецької області від 02 серпня 2002р. (а.с. 36)
договір купівлі-продажу АДРЕСА_1 від 13 березня 2001р.,  укладений між ОСОБА_8 та відповідачкою
ОСОБА_2 на товарній біржі „Євгенія-сервіс",  був визнаний дійсним,  а за ОСОБА_2 визнано право власності на
спірну квартиру.

Проте
рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04 листопада 2004р. (а.с. 4-5)
договір купівлі-продажу АДРЕСА_1,
укладений 13 вересня 2000р. за №746 на товарній біржі
„Євгенія-сервіс" між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_7 і ОСОБА_8,  а також договір купівлі-продажу цієї ж
квартири,  укладений 30 березня 2001р. за
№1515 на товарній біржі „Євгенія-сервіс" між ОСОБА_8 та відповідачкою
ОСОБА_2,  визнані недійсними з
підстав,  передбачених  ст. 48 ЦК
УРСР (в редакції 1963р.).

Відповідно
до цього рішення та ухвали Апеляційного суду Донецької області від 11 квітня
2005р. про його роз'яснення (а.с. 43) сторони зобов'язані повернути іншій
стороні все одержане за угодою.

В наступному
рішення Краматорського міського суду Донецької області від

2
серпня 2002р. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про
визнання угоди дійсною та визнання права власності на квартиру скасовано та
переглянуто за нововиявленими обставинами,
05 лютого 2007р. Краматорським міським судом Донецької області ухвалено
рішення,  яким в задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовлено. Зазначене рішення ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від

3
квітня 2007р. залишено без змін та набрало чинності (а.с.
136-137).

Згідно
реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 118) єдиним та фактичним
власником спірної АДРЕСА_1 на теперішній час є позивач ОСОБА_1 на підставі
свідоцтва про право власності від 24 червня 1993р. (а.с. 119).

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1,  суд першої
інстанції виходив з того,  що відповідач
ОСОБА_2 нарівні з іншими відповідачами втратили відповідні правові підстави для
користування спірним житлом,  у зв'язку з
чим

перебування
останніх в квартирі позивача чинить їй перешкоди в здійсненні прав власника
щодо свого майна,  а тому відповідачів
слід виселити з спірної квартири,
зобов'язавши підрозділ ВГІРФО зняти їх з реєстрації.

Розглядаючи
справу по суті,  суд першої інстанції
обгрунтовано виходив з того,  що
правовідносини,  які виникли між
сторонами,  регулюються  ст. 391 ЦК
України та  ст. 4,   ст. 48 Закону України „Про право
власності".

Відповідно
до  ст. 4 Закону України „Про
власність" та  ст. 319 ЦК України власник
на свій розсуд володіє,  користується і
розпоряджається належним йому майном.

Стаття
48 Закону України „Про власність" передбачає,  що власник може вимагати усунення будь-яких
порушень його права,  хоч би ці порушення
і не були поєднані з позбавленням володіння,
і відшкодування завданих цим збитків.

Відповідно
до постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991р. «Про введення
в дію Закону Української РСР «Про власність» чинні акти законодавства
Української РСР застосовуються,  якщо
вони не суперечать цьому Закону,  тому
суд першої інстанції правомірно застосував до правовідносин,  що склалися між позивачем та відповідачем
Закон України „Про власність",  який
діяв на час ухвалення судового рішення.

Відповідно
до  ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування
та розпоряджання своїм майном.

З
матеріалів справи встановлено,  що
договір купівлі-продажу спірної квартири,
укладений між ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_2  30 березня 2001р. на товарній біржі
„Євгенія-сервіс",  на підставі якого
відповідач ОСОБА_2 вселилася у спірну квартиру,
рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04 листопада 2004р.
визнаний недійсним.  В задоволенні
касаційної скарги відповідача ОСОБА_2 на зазначене рішення Апеляційного суду ухвалою
Верховного Суду України від 07 червня 2007р. відмовлено (а.с. 106).

Рішення
Краматорського міського суду від 02 серпня 2002р.,  на яке відповідач ОСОБА_2 посилається,  як на правову підставу набуття нею права
власності на спірну квартиру та правову підставу користування спірною
квартирою,  скасовано. Справа переглянута
за нововиявленими обставинами і рішенням Краматорського міського суду від 05
лютого 2007р. ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_8 про визнання
угоди купівлі-продажу квартири від 30 березня 2001р. дійсною та визнання за нею
права власності на спірну квартиру. Рішення Краматорського міського суду від 05
лютого 2007р. ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03 квітня 2007р.
залишено без змін і набуло чинності.

Відповідно
до частини 3  ст. 61 ЦПК України
обставини,  встановлені судовим рішенням
у цивільній справі,  що набрало законної
сили,  не доказуються при розгляді інших
справ,  у яких беруть участь ті самі
особи або особа,  щодо якої встановлено
ці обставини.

Враховуючи
викладене,  доводи відповідача ОСОБА_2
про те,  що до теперішнього часу вона є
власником спірної квартири,  її
добросовісним набувачем,  не заслуговують
на увагу.

Рішенням
Апеляційного суду Донецької області від 04 листопада 2004р. договір
купівлі-продажу АДРЕСА_1,  укладений 13
вересня 2000р. за №746 на товарній біржі „Євгенія-сервіс" між ОСОБА_1 в
особі ОСОБА_7 і ОСОБА_8,  а також договір
купівлі-продажу цієї ж квартири,
укладений 30 березня 2001р. за №1515 на товарній біржі
„Євгенія-сервіс" між ОСОБА_8 та відповідачкою ОСОБА_2,  визнані недійсними.

Відповідно
до  ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює юридичних наслідків,  крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

У разі
недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все,  що вона одержала на
виконання цього правочину.

В
зв'язку із визнанням договорів купівлі-продажу спірної квартири
недійсними,  власником спірної квартири є
позивач ОСОБА_1,  а у відповідачів,  які вселилися в спірну квартиру на підставі
недійсного договору купівлі-продажу,
правові підстави користування спірною квартирою відсутні.

Своїм
проживанням в спірній квартирі відповідачі створюють перешкоди у користуванні
квартирою її власником ОСОБА_1,  тому суд
дійшов правильного висновку про задоволення позову про виселення відповідачів з
квартири.

Доводи
відповідача про те,  що суд при їх
виселенні повинен був вирішити питання про надання їм квартири,  в якій би вони могли проживати,  не грунтуються на законі.

Ні  ст. 319,
ст. 391 ЦК України,  ні  ст.
4,   ст. 48 Закону України „Про
власність" не передбачають надання іншого жилого приміщення особам,  які підлягають виселенню внаслідок усунення
власнику перешкод у здійсненні права власності.

Оскільки
суд першої інстанції не зазначив про те,
що відповідачі підлягають виселенню без надання іншого жилого
приміщення,  апеляційний суд вважає
необхідним доповнити резолютивну частину рішення,  зазначивши,
що відповідачі підлягають виселенню без надання іншого жилого
приміщення.

Доводи
відповідача ОСОБА_2 про порушення судом першої інстанції прав малолітньої
дитини,  також є необгрунтованими.
Визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та втрата в зв'язку з цим
правових підстав користування спірною квартирою у відповідачів,  не створює інших правових наслідків для
малолітньої дитини,  місцем проживання
якої є місце проживання її батьків. Наявність в спірній квартирі малолітньої
дитини не може позбавляти позивача права на судовий захист права власності.

Та
обставина,  що відповідач ОСОБА_2 до теперішнього
часу не отримала вартість квартири,  не
спростовує висновків суду. Згідно рішення Апеляційного суду Донецької області
від 04 листопада 2004р. та ухвали про його роз'яснення від 11 квітня 2005р.
видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 вартості
спірної квартири,  а тому ОСОБА_2 має
право вимагати примусового виконання зазначеного судового рішення.

Оскільки
суд дійшов висновку про виселення відповідачів із спірної квартири,  в якій вони зареєстровані,  його висновок про зняття відповідачів з
реєстрації за вказаною адресою відповідає вимогам  ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003р. №1382-IV „Про
свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Згідно  ст. 7 Закону „Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи,  запиту органу реєстрації за новим місцем
проживання особи,  остаточного рішення
суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою або померлою),  свідоцтва про смерть.

Суд
першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та
процесуального права,  підстав для
скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має,  доводи апеляційної скарги необгрунтовані і не
спростовують висновків суду,  тому
відповідно до частини 1  ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін з доповненням резолютивної частини
рішення.

Керуючись  ст. 307,
ст. 308,   ст. 314,   ст. 315 ЦПК України,  Апеляційний суд Донецької області,  -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Доповнити
резолютивну частину рішення Краматорського міського суду Донецької області від
22 травня 2007р.,  зазначивши: Виселити ОСОБА_2,  ОСОБА_3,
ОСОБА_4 разом з сином ОСОБА_5,
2006 року народження,  з квартири
АДРЕСА_1 Донецької області без надання іншого жилого приміщення.

В решті
частини рішення Краматорського міського суду Донецької області від 22 травня
2007р. залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала
може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.