Справа № 22 ц-690 - 2007р.                              Головуючий у І інстанції Кацаренко Т.О.
13                                                                                  Доповідач
РІШЕННЯ

іменем      України

28 серпня 2007
року    колегія суддів судової палати у
цивільних справах   Апеляційного суду
Донецькоі області в складі:

головуючого
Ігнатоля Т.Г.

суддів
Кочегарової Л.М. ,  Козлова О.М.

з участю
секретаря Фік К.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті
Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування
жилого будинку недійсним за апеляційною скаргою позивача на рішення
Новоазовського районного суду Донецької області від 5 червня 2007 року, -

встановила:

У січні
2007 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ОСОБА_3  про визнання недійсним договору дарування
жилого будинку по АДРЕСА_1,  посилаючись
на те,  що договір дарування укладений
між ним і відповідачкою 3 лютого 2006 року внаслідок помилки,  оскільки наміру укладати договір дарування
він не мав.

Рішенням
Новоазовського районного суду Донецької області від 5 червня 2007 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування жилого будинку
АДРЕСА_1   відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення скасувати і постановити нове
рішення про задоволення його позову ,
посилаючись на те,  що висновки
суду не відповідають фактичним обставинам справи,  порушені норми матеріального і процесуального
права.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення позивача
ОСОБА_1і його представника ОСОБА_4,
третю особу ОСОБА_5,  які підтримали апеляційну скаргу,  заперечення відповідачки ОСОБА_2 і її
представника ОСОБА_6,  представника
третьої особи -ВАТ "Райфайзенбанк „Аваль" - Кухарука B.C. ,  які просили відхилити апеляційну скаргу,  перевіривши законність і обгрунтованість
рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених у суді першої інстанції,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

У
відповідності з вимогами ч.3  ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника право чину має бути вільним ві відповідати його
внутрішній волі.

Згідно з
ч.1  ст. 229 цього Кодексу якщо
особа,  яка вчинила правочин,  помилилася щодо обставин,  які мають істотне значення,  такий правочин може бути визнаний судом
недійсним.

У
відповідності з ч.1  ст. 216 даного
Кодексу у разі недійсності право чину кожна із сторін зобов'язана повернути
другій стороні у натурі,  все,  що вона одержала на виконання цього право
чину,  а у разі неможливості такого
повернення - відшкодувати вартість того,
що одержано за цінами,  які
існують на момент відшкодування.

Відмовляючи
у задоволення позовних вимог,  суд
виходив з того,  що позивач розумів та
правильно сприймав обставини,  які мають
істотне значення при укладенні договору дарування; що волевиявлення його було
вільним,  обставин,  які б вплинули на його волевиявлення та у
зв"язку з якими угода могла б бути неукладеною не встановлено. Проте,  колегія суддів вважає,  що такі висновки не узгоджуються з
матеріалами справи і фактичними обставинами.

Як
вбачається з матеріалів справи,  позивач
був власником жилого будинку по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право
власності на колгоспний двір,  виданого
Безименською сільрадою 4.03.1988 року (а.с.
78).

З
29.09.1959 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5(а.с.  10-11)

З лютого
2006 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 був укладений договір дарування будинку
АДРЕСА_1 ,  який був посвідчений
державним нотаріусом Четвертої маріупольської нотаріальної контори Одерій Г.В.

ОСОБА_5
дала згоду на відчуження даного будинку,
який придбаний під час зареєстрованого шлюбу і є об"єктом спільної
сумісної власності (а. с.  12).

Позивач
ОСОБА_1 не оспорював,  що даний договір
підписаний ним,  а третя особа ОСОБА_5 не
заперечувала ,  що давала згоду на
відчуження будинку.

Однак,  як вбачається з пояснень ОСОБА_1 і ОСОБА_5 в
судовому засіданні у суді першої інстанції,
на початку 2006 року відповідачка ОСОБА_7,  яка є їх донькою,  проживала з ними,  заявила,
що буде доглядати їх та турбуватися за будинком за умови,  що у разі їх смерті вона була власницею хоча
б частини будинку. Вони проти цього не заперечували і погодилися зробити
відчуження будинку на користь відповідачки,
але були впевнені в тому,  що
укладають з відповідачкою договір довічного утримання,  за яким після їх смерті будинок залишиться
їй,  а за це та буде їх доглядати,  надавати по можливості матеріальну допомогу.
Саме на таких умовах вони погодилася з відповідачкою,  коли та запропонувала їм свою допомогу.
Оформленням документів займалася відповідачка і всі документи,  які треба було підписувати він підписував не
читаючи,  оскільки погано бачить,  нотаріус з ним не спілкувався,  у приміщення нотаріальної контори він не
заходив,  оскільки є інвалідом першої
групи і у нього не має ніг,  а тільки
передав свій паспорт секретарю нотаріальної контори,  яка після виготовлення документів винесла їх
йому на підпис.  Після підписання
договору він з жінкою залишилися проживати у даному будинку,  оскільки іншого житла у них немає,  однак,
займають вони літню кухню,  у
будинок відповідачка їх не пустила і під час сварки заявила,  що вонає.хазяйкоюцього будинку.

Такі ж
пояснення позивач і третя особа ОСОБА_5 давали і в суді апеляційної інстанції і
заявили,  що відповідачка фактично
виїхала із спірного будинку.

З
пояснень свідків ОСОБА_8,  ОСОБА_9,  ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11,  ОСОБА_12,  ОСОБА_13,
ОСОБА_14 вбачається,  що позивач
та його жінка дійсно за станом здоров"я і віком потребували стороннього
догляду,  матеріальної допомоги і
висловлювали намір залишити після смерті будинок відповідачці за те,  що вона їх догляне.

З
пояснень свідка ОСОБА_15
вбачається,  що вона як технік БТІ
на замовлення готувала довідку - характеристику для оформлення договору,  спілкувалася з позивачем і його жінкою і вони
висловлювали намір укласти з відповідачкою договір довічного утримання . (а.с.
93-96, 97-107, 136-140).

Відповідачкою
переконливих доказів на спростування зазначених позивачем фактів не надано.

З
урахуванням викладеного,  колегія суддів
вважає,  що волевиявлення позивача,  яке виразилося у підпису договору дарування,  не відповідало його внутрішній волі
тому,     що    у зв"язку з віком та станом
здоров"я    позивач дійсно    потребував

матеріальної
допомоги і стороннього догляду,  наміру
залишатися без житла він не мав,  а мав
намір залишити будинок відповідачці після своєї смерті у випадку належного за
нею догляду.

Оскільки
судом першої інстанції зроблені висновки,
які не відповідають фактичним обставинам ,  що призвело до неправильного вирішення
справи,  рішення суду у відповідності
зі  ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню
з постановлениям нового
рішення про задоволення позову та визнання недійсним договору дарування від 3
лютого 2006 року.

На
підставі  ст. 88 ЦПК України судові
витрати підлягають стягненню з відповідачки ОСОБА_7

Керуючись ст .
ст. 303, 307, 309,  316 ЦПК України,  колегія суддів, -

вирішила   :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Новоазовського районного суду Донецької
області від 5 червня 2007 року скасувати.

Позов ОСОБА_1
задовольнити.

Визнати
недійсним договір дарування жилого будинку АДРЕСА_1,  укладений 3.02.2006 року між ОСОБА_1 і
ОСОБА_7 і посвідчений Четвертою державною нотаріальною конторою,  реєстр №196.

Визнати
за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Стягнути
з ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 345, 41 грв і витрати на інформаційно -
технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грв.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку протягом двох місяців з моменту набрання чинності шляхом
подачі касаційної скарги   безпосередньо до Верховного Суду України.