УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21
листопада 2007 року                                                                                        м.  Одеса

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в
складі:

головуючого -
Журавльова О.Г.,

суддів: Доценко
Л.І.,  Оверіної О.В.,

при секретарі
Яні І.І.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 вересня 2007
року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до відділу Державної виконавчої
служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції,  Державного казначейства України,  3-х осіб ОСОБА_3,  ОСОБА_4 про визнання неправомірними дій
відповідача,  стягнення моральної та
матеріальної шкоди,

встановила:

ОСОБА_1,
ОСОБА_2 звернулися до суду з вищезазначеними позовними вимогами,  мотивуючи іх тим,  що при виконанні рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду від 13 грудня 2004 року державним виконавцем були
перевищені повноваження,  що виразилось у
видаленні насаджень у дворі дома АДРЕСА_1 на відстань 5 метрів і 1, 5 м.  як від будинку який належить ОСОБА_3
(АДРЕСА_2) так і від господарських споруд,
та видалена огорожа,  що не
передбачено рішенням суду.

Представник
позивачів у судовому засіданні пояснив,
що державний виконавець,
виконуючи рішення суду,  видалив
насадження від домоволодіння,  яке
належить ОСОБА_3,  так і від господарчих
забудов,  хоча в рішенні суду чітко
зазначено домобудівля. Вважає,  що
господарчі забудови не входять у склад домобудівні,  тому державний виконавець не мав прав
видаляти насадження від господарських забудов,
які не введені в експлуатацію та забудовані самовільно.

Крім
того представник позивачів наводить,  що
у судовому засіданні,  а ні представник
виконавчої служби,  а ні спеціалісти не
дали законодавчо обговореного визначення терміну домобудова,  як вказано у рішенні суду. Таким чином
державний виконавець зобов'язаний був звернутись у порядку  ст.  28
Закону України «Про виконавче провадження» до суду щодо роз'яснення порядку
виконання рішення суду. Також зазначає,
що при виконанні рішення суду позивачі не були залученні як учасники
виконавчих дій до процесу примусового виконання.

Таким
чином,  незаконними діями державного
виконавця,  позивачам спричинено
матеріальні збитки на суму 1800 грн.,  а
також спричинена моральна шкода у розмірі 1200 грн.

Представник
відповідача у судовому засіданні позов не визнав,  пояснивши,
що дії по виконанню рішення суду є правомірними та такими,  що відповідають закону.

Головуючий
у першій інстанції Шляхтицький О.І.                        Справа
№ 22ц-5091/2007

Доповідач
Журавльов О.Г.                                                               Категорія
ЦП:44

Представник
Державного Казначейства України у судове засідання не прибув,  падин до суду письмове пояснення на позовну
заяву,  та виклав наступну правову
позицію. Відповідно до  ст.  2 Закону України «Про джерела фінансування
органів державної влади» органи державної влади здійснюють свою діяльність
виключно за рахунок бюджетного фінансування и межах передбачених законом України про Державний бюджет
на відповідний рік.

Згідно
із ч.3  ст. П Закону України «Про
державну виконавчу службу»,   ст.  86 Закону України «Про виконавче провадження»
шкода заподіяна державним виконавцем фізичним та юридичним особам під час
виконання рішення підлягає відшкодуванню в порядку,  передбаченому законом,  за рахунок держави. Відповідно до Закону України
«Про державний бюджет України на 2007 р.» Державне казначейство України
уповноважує списувати лише шкоду,
завдану громадянинові незаконними діями органів дізнання,  досудового слідства,  прокуратури,
а також судів. При цьому шкода відшкодовується у випадках прямо
передбачених законом України «Про порядок відшкодування шкоди,  завданої громадянам незаконними діями органів
дізнання,  досудового слідства,  прокуратури і суду». Асигнування на
відшкодування шкоди,  у випадках,  що виходять за межі Закону України « Про
порядок відшкодування шкоди,  завданої
громадянинові незаконними діями органів дізнання,  досудового слідства,  прокуратури і суду» Законом України «Про
Державний бюджет на 2007 рік» не передбачені і відповідно рахунки,  з яких би здійснювалось таке відшкодування в
Державному бюджеті відсутнє. Таким чином жодним законодавчим чи нормативно -
правовим актом не передбачено покладання відповідальності на Державне
Казначейство України за дії інших органів влади,  у зв'язку з чим просив відмовити у задоволені
позову та справу слухати за відсутності представника Державного казначейства
України.

Представник
ОСОБА_3  просив у задоволені позову
відмовити,  мотивуючи тим,  що позивачі відмовлялись добровільно
виконувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 13 грудня 2004 року.

ОСОБА_4
у судове засідання не з'явилася,
направили клопотання про розгляд справи за її відсутністю.

Рішенням
Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 вересня 2007
року,  у задоволені позовних вимог ОСОБА_1,
ОСОБА_2 відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду першої інстанції
скасувати і постановити нове рішення,
посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального
права.

Вивчивши
матеріали справи,  заслухавши суддю -
доповідача,  перевіривши законність і
обгрунтованість рішення в межах позовних вимог,
доводів апеляційної скарги,
судова колегія вважає,  що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню,
з наступних підстав.

Відповідно
до  ст.
308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення суду без зміни,  якщо
визнає,  що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильно по суті і справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Згідно
ч.1  ст. 303 ЦПК України під час розгляду
справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог,  заявлених в суді першої
інстанції.

Відмовляючи
у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 районний суд виходив з того,  що позивачами не доведено,  факт незаконних дій державного виконавця,  причино-наслідного зв'язку між діями
державного виконавця та негативними наслідками,  тобто не доведено ті обставини на які позивачи
посилались як на підставу своїх вимог та заперечень.

Розглядаючи
спір,  колегія суддів  вважає,
що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи,  надані сторонами докази,  правильно визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон,  який їх регулює.

Судом
встановлено,  матеріалами справи
підтверджено,  що згідно до рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду від 13 грудня 2004 року позивачі по даній
справі зобов'язані не чинити перепони у користуванні ОСОБА_3 домобудівлею
АДРЕСА_2 та видалити дерева
на відстань 5 м,  а кущі на 1,    5м
під   стіни   домобудівлі    по   вул.  Променевої в м.  Ізмаїлі.

Доводи
ОСОБА_1 про тс,  що державним виконавцем
були вчинені виконавчі дії,  які знаходяться
за межам судового рішення є необгрунтованими і спростовуються матеріалами
справи.

Як
вбачається із матеріалів виконавчого провадження державним виконавцем
відповідно до діючого законодавства надавався ОСОБА_1 таОСОБА_2 строк для
добровільного виконання рішення з 14 червня 2005 року,  але рішення виконано не було,  тому 26 липня 2005 року виконавцем були
здійснені примусові виконавчі дії з метою виконання рішення,  без участі боржника виконавчого провадження у
відповідності до  ст.  76 Закону України «Про виконавче
провадження». Виконуючи судове рішення державний виконавець примусово видалив
дерева на відстань 5 м,  а кущі на 1, 5 м
від стіни будинку та господарчих споруд,
які належать ОСОБА_3,  та
розташовані АДРЕСА_2. Доказів,  що
державний виконавець видалив огороджувальну сітку (та інші овочеві),  позивачі крім своїх власних пояснень до суду
не надали.

Із
пояснень спеціалістів Дегтярьова В.К.,
Томеску 3.0. видно,  що рішення
районного суду державним виконавцем виконано правильно.

Згідно
описової частини рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 13.12.2004 р.
(справа 2-19-2004) вбачається,  що суд
приймаючи рішення щодо видалення дерев та насаджень виходив з того,  що позивачами по справі порушені державні
будівельні норми 79-92 «Житлові споруди індивідуальних забудовників
України»,  регламентуючих відстань між
деревами,  кущами та житловими будинками
та іншими спорудами.

Посилення
апеляційної скарги на те,  що господарчі
споруди ОСОБА_3  збудував самочинно,  тобто не набув на них право власності є
необгрунтованими,  оскільки предметом
даного спору є незаконність дій державного виконавця,  а не спір про право власності на нерухоме
майно.

Таким
чином колегія суддів вважає,  що суд
першої інстанції розглянув справу відповідно до
ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб,  в межах заявлених ними вимог та на підставі
наданих ними доказів,  доводи апеляційної
скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального чи процесуального права,  які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись  ст.
ст.  209,  303,
307 ч.1 п.1,  308,  314,
315,  319 ЦПК України,  судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 вересня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
суду набирає законної сили з моменту проголошення,  але може бути оскаржена протягом двох місяців
безпосередньо до суду касаційної інстанції.