УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12
листопада 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим в складі:

Головуючого,  судді: Курської А.Г.

Суддів:                                         Горбань
В.В., Шаповалової О. А.

При секретарі:                             Войциховській Е.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,  усунення перешкод в користуванні квартирою і
визначення порядку користування квартирою; за позовом третьої особи,  яка заявляє самостійні вимоги,  ОСОБА_3 до ОСОБА_4,  ОСОБА_5,  ОСОБА_2,
третя особа - ОСОБА_1,  про
визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним та переводі прав
покупця,  за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Київського районного суду М. Сімферополя АР Крим від 02.07.2007
року,

ВСТАНОВИЛА:

23.11.2005
року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права
власності,  усунення перешкод в
користуванні квартирою і визначення порядку користування квартирою.

Позовні
вимоги мотивовані тим,  що під час
шлюбу,  який був зареєстрований в 1999
році,  він з відповідачкою за договором
купівлі-продажу від 08.05.2001 року придбали двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1,  яка згідно з сімейним
законодавством є їх сумісною власністю. Проте,
з липня 2005 року відповідачка перешкоджає йому у користуванні
квартирою,  відібрала ключі і не впускає
в квартиру,  посилаючись на те, ; що
квартира оформлена на неї,  тому він не
має права на це майно. Спірна квартира є двокімнатною,  її загальна площа складає 47,  8 кв.м. ,
кімнати роздільні,  що дозволяє
визначити порядок користування квартирою. Позивач просив визнати за ним право
власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1,
визначити порядок користування вказаною квартирою,  виділивши йому жилу кімнату площею 18, 6
кв.м.  с лоджією площею 0, 9 кв.м. ,  а відповідачці жилу кімнату площею 10, 2
кв.м.  і балкон площею 0, 9 кв.м. ,  кухню,
прихожу,  комору,  ванну,
санвузол залишити в загальному користуванні,  вселити його в дану квартиру. Позивач просив
вирішити спір на підставі Сімейного кодексу України (  ст.
ст. 60,  63,  70) та
ст.  ст. 368,  369,
372,  391,  392 ЦК України 2003 року.

Ухвалою
суду від 19.10.2006 року до участі у справі в якості третьої особи з
самостійними вимогами залучений ОСОБА_3,
який звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4,  ОСОБА_5,
ОСОБА_2,  зазначивши третьою
особою ОСОБА_1,  про визнання договору
купівлі-продажу частково недійсним,
переводі прав покупця і визнання права власності.

Справа №22-ц-5639/2007                  Головуючий
у суді першої інстанції: Кукта М. В.

Доповідач:       Курська А.Г.

Вимоги
мотивовані тим,  що 08.05.2001 року він
уклав з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Згідно з
умовами договору він сплатив за квартиру 4800 доларів США. В цей же день
договір був нотаріально посвідчений,  але
на його прохання в договорі в якості покупця була зазначена його дочка -
ОСОБА_2. Позивач,  посилаючись на те,  що фактично він являється покупцем вказаного
житла,  а також на те,  що колишній чоловік дочки - позивач за
первісним позовом ОСОБА_1 вимагає поділу майна,
просив визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним в частині
вказання покупця,  перевести право
покупця на нього,  а також визнати за ним
право власності на спірну квартиру.

Ухвалою
суду від 16.01.2007 року до участі у справі в якості третіх осіб залучено
приватного нотаріуса Сімферопольського міського нотаріального округу АР Крим
ОСОБА_6  та ОСОБА_7.

19.06.2007
року ОСОБА_1 уточнив свій позов,  просив
визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Визначити
порядок користування вказаною квартирою,
виділивши відповідачці жилу кімнату площею 18, 6 кв.м.  з лоджією 0, 9 кв.м. ,  а йому - жилу кімнату площею 10, 2 кв.м.  з балконом 0, 9 кв.м. ,  кухню,
прихожу,  комору,  ванну,
санвузол залишити в загальному користуванні,  а також стягнути на його користь з відповідачки
різницю в частках в сумі 14244 грн.

Рішенням
суду у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено,  визнано договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 08.05.2001 року реєстровий №2423,
укладений між ОСОБА_4,  ОСОБА_5 та
ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального
округу ОСОБА_6,  недійсним в частині
покупця - ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_3 та переведено на нього права та обов'язки
покупця за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 08.05.2001 року
реєстровий №2423,  укладений між
ОСОБА_4,  ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і
посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального
округу ОСОБА_6.  Визнано за ОСОБА_3 право
власності на вказану квартиру.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове
рішення,  яким його позов
задовольнити,  а в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити,  посилаючись на
те,  що судом неповно з'ясовані обставини
справи. Доводи апелянта полягають в тому,
що квартира була придбана не для ОСОБА_3,  а для його дочки,  і за рахунок сумісних коштів подружжя,  а тому підстав для визнання угоди
купівлі-продажу квартири мнимою не було,  як і не було підстав для переводу прав
покупця.

Судова
колегія,  заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення сторін та
адвоката третьої особи ОСОБА_3,
розглянувши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної
скарги,  вважає,  що апеляційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Відповідно-до
ч.1  ст.
303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених в суді першої інстанції.

Суд в
межах заявлених вимог повно та всебічно дослідив обставини справи,  дав належну оцінку доказам,  які надали сторони,  і дійшов вірного висновку про те,  що спірна квартира не є спільною сумісною
власністю подружжя. У зв'язку з цим суд обгрунтовано відмовив ОСОБА_1 в
задоволенні позову про визнання права власності на половину квартири,  усунення перешкод в користуванні квартирою і
визнання порядку користування квартирою та в решті його вимог.

Справа №22-ц-5639/2007                  Головуючий у суді першої інстанції: Кукта М.
В.

Доповідач:       Курська А.Г.

Поряд з
цим,  суд першої інстанції повно і
правильно встановив фактичні обставини по справі і в частині вимог про визнання
недійсним договору купівлі-продажу квартири щодо покупця,  у зв'язку з чим обгрунтовано задовольнив
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4,  ОСОБА_5,
ОСОБА_2 і з законних підстав визнав належним покупцем в цьому договорі
саме ОСОБА_3

Судова
колегія такі висновки суду визнає законними і обгрунтованими,  оскільки , вони зроблені з додержанням вимог
норм процесуального права,   ст.  ст. 10,
11,  60,  212 ЦПК України і матеріального права,   ст. 60,
ч.1  ст. 70 Сімейного кодексу
України,   ст.  ст. 58,
60 ЦК України 1963 року і не суперечать вимогам статей 22,  25,
27,  28 КпШС України та  ст. 16 Закону України від 07.02.1991 року
№697-ХІІ „Про власність",  якими
апеляційний суд вважає за необхідне доповнити рішення суду,  оскільки на правовідносини сторін,  які склалися в період 1999-2001 p.p.
розповсюджувалися саме вищенаведені закони.

Визначаючи,  яке саме майно з наявного у подружжя є його
спільною сумісною власністю,  слід
виходити з того,  що відповідно до статей
22,  25,
27,  28 КпШС до такої власності
може належати нажите ними в період шлюбу рухоме або нерухоме майно,  що за Законом від 07.02.1991 року №697-ХІІ
„Про власність" є об'єктом права приватної власності ( крім майна,  нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні шлюбу,
яке може бути визнано власністю кожного з них),  а також майно,  що належало кожному з подружжя і було визнано
спільною сумісною власністю за шлюбним контрактом або ж судом із тих підстав,  що за час шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових чи грошових витрат другого з подружжя або їх
обох.

Відповідно
до вимог діючого законодавства України до набрання чинності новим ЦК України та
Сімейним кодексом України було передбачено,
що,  якщо при вирішені спору про
визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав,  що насправді покупцем є інша особа,  суд встановить,  що фактично майно було придбане за її кошти і
для неї та що інших підстав для визнання даної угоди недійсною немає,  вказаний договір відповідно до  ст.
ст. 58,  60 ЦК України 1963
року визнається недійсним лише в частині,
що стосується покупця,  і покупцем
за цим договором визнається особа,  за
рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Суд
встановив,  що вказаний договір у
частині,  що стосується покупця,  є мнимою угодою,  і що дійсним покупцем за цим договором є
ОСОБА_3,  для якого за його кошти і було
куплено квартиру АДРЕСА_1 в травні 2001 року.

Відповідно
до  ст. 60 і ч. 1  ст. 70 Сімейного кодексу України,  на застосуванні яких наполягав позивач
ОСОБА_1,  набуття майна за час шлюбу створює
презумпцію виникнення права спільної сумісної власності,  і таке майно вважається таким,  що належить подружжю,  і частки в ньому визнаються рівними.

Згідно
зі  ст.
ст. 10,  11,  60 ЦПК України кожна сторона повинна довести
ті обставини,  на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідачка
ОСОБА_2 та третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 довели в суді на засадах
змагальності,  що квартира була придбана
хоча і у шлюбі,  але за кошти,  які не належали ні їй особисто,  ні подружжю,
а належали її батькові. На неї лише було оформлено договір
купівлі-продажу .в частині покупця,  а
фактично квартира була куплена для її батька і за його гроші з наміром
переоформлення в подальшому цієї квартири на його ім'я. За таких підстав презумпція
права спільної сумісної власності на це майно була спростована в суді першої
інстанції належними доказами,  яким суд
дав правову оцінку за правилами  ст. 212
ЦПК України,  у зв'язку з чим
обґрунтовано відмовив позивачеві в задоволенні позову про поділ спірної
квартири в рівних частках з висновками про те,
що вона не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,  а є особистою приватною власністю
дружини-відповідачки по

Справа
№22-ц-5639/2007                    Головуючий
у суді першої інстанції: Кукта М. В.

Доповідач:       Курська А.Г.

справі за
договором купівлі-продажу,  на яку
заявлено вимоги її батьком на підставі
ст.  ст.  58,  60
ЦК України 1963
року про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця.

Доводи
апеляційної скарги про те,  що суд
неповно з'ясував обставини справи та не дав оцінки доказам,  а тому необгрунтовано відмовив в задоволенні
вимог про визнання права власності на 1/2 частку квартири як на майно подружжя
та усунення перешкод в її користуванні,
є безпідставними,  оскільки
позивач ОСОБА_1 не підтвердив своїх вимог ні письмовими документами,  ні поясненнями свідків,  ні іншими доказами на обґрунтування
обставин,  на які він посилався,  а тому судова колегія вважає,  що суд першої інстанції повно з'ясував
обставини справи та дав належну оцінку всім наявним в справі доказам згідно
зі  ст. 212 ЦПК України,  а в рішенні навів переконливі доводи на
обгрунтування своїх висновків відповідно до
ст.  ст. 213 ЦПК України.

Доводи
позивача ОСОБА_1 про пропущення строку позовної давності для захисту прав
ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу спірної квартири не підлягають задоволенню
як необгрунтовані з таких підстав.

Як
убачається з обставин справи і наданих сторонами доказів,  спірна квартира дійсно була придбана за кошти
ОСОБА_3 і для нього,  і саме з його згоди
подружжя ПопущаЛових проживало в цій квартирі аж поки не виник спір в суді про
визнання цієї квартири власністю подружжя і про її розподіл.

За таких
підстав,  відповідно до  ст. 76 ЦК
України 1963 року строк позовної давності у справі про право власності на
це майно необхідно обчислювати,
починаючи з дня,  коли ОСОБА_3
дізнався або повинен був дізнатися,  що
його право на це майно оспорюється саме ОСОБА_1,  а не з часу укладення договору
купівлі-продажу.

Як
убачається з пояснень ОСОБА_2 в засіданні суду апеляційної інстанції,  вона ніколи не заперечувала проти права
власності батька на спірну квартиру,  яке
підтверджено по справі не тільки її поясненнями,  а й іншими об'єктивними доказами ( розписками
про розрахунки за квартиру,  борговими
розписками,  поясненнями продавців та
інших свідків),  і готова була
переоформити її на його ім'я на першу його вимогу. Що стосується заперечень
ОСОБА_1,  то жоден з наданих доказів ним
в установленому законом порядку не оскаржений і не спростований ні в суді
першої інстанції,  ні в засіданні
апеляційного суду.

Інші
доводи апеляційної скарги не вказують на порушення норм матеріального права і
не можуть бути взяті до уваги,  оскільки
грунтуються на помилковому розумінні чинного законодавства.

Згідно
зі  ст. 306 ЦПК України в апеляційному
суді позивач мас право відмовитися від позову відповідно до загальних правил
про ці процесуальні дії незалежно від того,
хто подав апеляційну скаргу.

В
засіданні суду апеляційної інстанції представник третьої особи ОСОБА_3 зробила
заяву про відмову від позовних вимог в частині переведення прав покупця,  посилаючись на те,  що вони є недоречними в даних правовідносинах
і безпідставними,  яку підтримав ОСОБА_3
і проти чого не заперечували інші учасники процесу.

Судова
колегія з урахуванням конкретних обставин справи та вимог процесуального закону
вважає за можливе прийняти відмову від позовних вимог про переведення прав
покупця,  оскільки такі дії не зачіпають
інтересів інших осіб по справі,  не
впливають на правильність та повноту судового спору між сторонами і не
суперечать нормам діючого цивільно-процесуального кодексу України.

Згідно
зі  ст. 308 ЦПК України,  апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін,  якщо визнає,  що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Справа
№22-ц-5639/2007                   Головуючий
у суді першої інстанції: Кукта М. В.

Доповідач:        Курська А.Г.

Керуючись  ст.
ст. 174,  205,  206,
303,  304,  306,  307,  308,  313-315,
317,  325 ЦПК України,  колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково,
рішення Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим від 02.07.2007
року в частині переведення прав покупця скасувати.

Прийняти
відмову від позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4,  ОСОБА_5,
ОСОБА_2,  третя особа -
ОСОБА_1,  про переведення прав покупця і
закрити в цій частині провадження у справі.

Роз'яснити
ОСОБА_3 процесуальні наслідки відмови від позовних вимог,  передбачені ч.3  ст. 206 ЦПК України.

Це ж рішення
суду в решті висновків по суті спору залишити без змін.

Доповнити
мотивувальну частину посиланням на норми КпШС України та Закону України „Про
власність".

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення,  однак може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Справа
№22-ц-5639/2007                    Головуючий у суді першої інстанції Кукта М.
В.

Доповідач:       Курська А.Г.