УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

24
жовтня 2007р.                                                                                          М.
Донецьк

Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в
складі:

Круглікової К.С.
,  Шевченко В.Ю.,  Краснощокової Н.С. ,

розглянувши
в попередньому судовому засіданні в м. Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання таким,  що втратив
право користування власністю,
виселення,  зобов"язання
скасувати реєстрацію,  треті особи:
ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  ОСОБА_5,
ВПРФО Подільського РУ ГУ
МВС України у м. Києві та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,  третя особа: Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
про визнання договору дарування недійсним,  за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Подільського районного суду м. Києва від 18 березня 2005р. та ухвалу
Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2005 року,

встановила:

У жовтні
2004р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання таким,  що втратив право користування власністю,  виселення,
зобов"язання скасувати реєстрацію.

Зазначала,  що 17 листопада 2000р. відповідач згідно
договору дарування,  посвідченого
приватним нотаріусом,  подарував їй
належні йому 46М00 частин АДРЕСА_1. Враховуючи те,  що позивачка та члени її сім"ї
потребують поліпшення житлових умов,  вона
бажає переселитися в належну їй за договором дарування квартиру,  однак відповідач в добровільному порядку
спірну квартиру не звільняє.

Справа
№33ц-2340кс-07                                     Категорія
27

Головуючий у
першій   інстанції Роман О.А.
Суддя-доповідач Шевченко В.Ю.

У грудні
2004р. ОСОБА_23вернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання
договору дарування недійсним.  Посилалась
на те,  що разом з дружиною він проживав
в АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтва про власність їм з дружиною належало 46100 вказаної квартири.
30 грудня 2000р. дружина померла. Лише в листопаді 2004р. він дізнався,  що 17 листопада 2000р. вони з дружиною
подарували належну їм частину квартири позивачці,  яка є племінницею померлої дружини. Позивачка
дійсно у листопаді 2000р. возила його до нотаріуса і він підписував
папери,  але вважав,  що це необхідно для лікування дружини. Просив
визнати недійсним договір дарування квартири,
укладений 17 листопада 2000р.,
оскільки іншого житла він не має,
фактично він позбавив себе житла,
цід час підписання договору не розумів,
який документ підписує внаслідок похилого віку.

Рішенням
Подільського районного суду м. Києва від 18 березня 2005р.,  залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду
міста Києва від 21 червня 2005р.,  в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_23адоволено
частково. Визнано недійсним договір,
згідно з яким ОСОБА_2 подарував,
а ОСОБА_1 прийняла в дар 23100 частини
АДРЕСА_1,  посвідчений 17 листопада
2000р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6

У
касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення,  ухвалити нове рішення про задоволення
заявлених нею позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального
права,  невідповідність висновків суду обставинам
справи.

Згідно  ст.
335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини,  що не були
встановлені в рішенні суду,  чи відкинуті
ним,  вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,  про
перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено
і це вбачається з матеріалів справи,  що
оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням судами норм матеріального та
процесуального права,  підстави для
обов'язкового скасування судового рішення,
передбачені ч. 1  ст.  338 ЦПК України,  відсутні

Наведені у
касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Враховуючи
наведене,  колегія суддів вважає за
необхідне відмовити в задоволенні касаційної скарги.

Керуючись  ст.
ст.  332,  336, 337 ЦПК України,  колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Донецької області,

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Подільського районного суду м. Києва від
18 березня 2005р. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 червня
2005 року,  залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.