УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня
2007 року                                                                               М.
Хмельницький

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельницької області

в складі:
головуючого-судді Ващенка С. Є.,

суддів:                                                                                   Варвус
Ю.Д.,  Кізюн О.Ю.,

при
секретарі       Липко А.Ю.,  з участю: ОСОБА_1,  його представника ОСОБА_2  та представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянула у
відкритому судовому засіданні цивільну справу №22ц-1224

за  апеляційною
скаргою  ОСОБА_3  на рішення
Теофіпольського

районного суду
від 17 травня 2007 року за позовом ОСОБА_1 до

ОСОБА_3 про
визнання частково недійсним свідоцтва про право на

спадщину за
законом та визнання права власності на Уг житлового будинку з господарськими

будівлями.

Заслухавши
суддю - доповідача,  пояснення
позивача,  його представника та
представника відповідачки,  перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів

встановила:

20 листопад 2006
року (з уточненнями від 20 грудня 2006 р.) ОСОБА_1. 3вернувся в суд з позовом
до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за
законом,  виданого 16 липня 1999 року на
її ім'я,  та визнання за ним права
власності на Уг частину житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1.
Свої вимоги обґрунтовував тим,  що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_5,
після чого відкрилася спадщина на Уг частину будинку з господарськими
будівлями за вказаною адресою,  який
належав спадкодавцю та його дружині ОСОБА_3 на праві сумісної власності. У той
час він був ще неповнолітнім,  про
заповіт на його ім'я його ніхто не повідомив,
а 16 липня 1999 року відповідачка отримала в нотаріальній конторі
свідоцтво про право на спадщину за законом як спадкоємець першої черги. Про
наявність заповіту він дізнався лише в 2005 році,  тому просив поновити йому пропущений строк позовної
давності. Крім того,  зазначив,  що з 24.09.2002 року він зареєстрований у
спірному будинку,  проживає там і веде з
бабкою ОСОБА_3 спільне господарство,
тобто фактично прийняв спадщину.

Головуючий
у першій інстанції -Бурлак Г.І.                           Справа
№22ц-1224

Доповідач
-Ващенко С. Є.                                                                  Категорія
5

Рішенням
Теофіпольського районного суду від 17 травня 2007 року позов ОСОБА_1 3адоволено
частково: визнано за ним право власності на 44, 4 % житлового будинку з
господарськими будівлями АДРЕСА_1,  а
свідоцтво від 16 липня 1999 року про право на спадщину за законом,  видане ОСОБА_3 на спадкове майно,  яке складається з житлового будинку з
господарськими будівлями за тією ж адресою,
визнано недійсним в частині визначення розміру частки спадкового майна.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати,  і ухвалити нове рішення,  яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
В обґрунтування скарги посилається на неповноту з'ясування обставини,  що мають значення для справи,  порушення норм матеріального та процесуального
права. Вказує на те,  що суд не з'ясував
причину зміни обставин,  на які посилався
позивач у позовній заяві як на підставу своїх вимог,  не дав оцінки тому,  що позивач не звернувся у 6 - місячний строк
в нотаріальну контору для прийняття спадщини та не зазначив мотивів,  з яких відхилив пояснення свідків ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 і взяв до уваги пояснення свідків з боку позивача. На її думку,  суд вийшов за межі заявлених вимог і
незаконно поновив строк позовної давності.

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та
вимог,  заявлених у суді першої
інстанції,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга задоволенню не підлягає
з наступних підстав.

Відповідно
до  ст. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального
і процесуального права.

Як видно
з матеріалів справи,  ОСОБА_1.,
ІНФОРМАЦІЯ_2,  ще будучи
неповнолітнім,  після смерті його матері
у 1997 р. перейшов проживати у будинок до її батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_5(його
діда з бабкою),  де і продовжував
проживати після смерті діда і вести з бабкою спільне господарство,  у тому числі і після досягнення
повноліття,  що стверджується поясненнями
позивача,  представників
відповідачки,  свідків ОСОБА_8 (батька
позивача),  ОСОБА_9,  ОСОБА_10,
ОСОБА_6,  та дочки ОСОБА_3 ОСОБА_7

За
поясненнями ОСОБА_1,  про наявність
заповіту він дізнався лише в 2005 році,
коли робив у будинку ремонт. Достовірні та достатні докази на
спростування цієї обставини у справі відсутні.

Пояснення
представників відповідачки,  свідків
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те,  що позивачеві
на час смерті діда було відомо про наявність заповіту,  суд обґрунтовано не взяв до уваги,  оскільки вони спростовуються поясненнями
нотаріуса ОСОБА_11 про те,  що вона
посвідчувала заповіт ОСОБА_5 приміщенні нотаріальної контори,  а не в лікарні,  як стверджують ці свідки,  і про це ніхто,  крім заповідача,  не знав; даними заповіту,  на якому відсутня вказівка,  що він посвідчується в приміщенні
лікарні,  та даним заяви ОСОБА_3 від 16
липня 1999 року про видачу їй свідоцтва про право на спадщину,  у якій вона вказала,  що,
крім неї,  нікого спадкоємців
немає.

Пояснення
вказаних осіб про час повідомлення ОСОБА_1 про заповіт не можуть бути визнані
достовірними ще і тому,  що вони є
суперечливими. Так,  за поясненнями
представників ОСОБА_3 вона сама сказала ОСОБА_1 про заповіт у 2000 році,  а відповідно до пояснень ОСОБА_6 та ОСОБА_7
остання в присутності ОСОБА_6 вручила йому заповіт у день його складання у
нотаріуса,  тобто 29 вересня 1997 року.

Наведене
свідчить про те,  що ОСОБА_1. після
смерті діда одразу вступив в управління спадковим майном,  на яке,
навіть за відсутності заповіту,
відповідно до ч.2  ст. 529 ЦК України 1963
року як спадкоємець першої черги за законом мав право на спадщину у тій
частці,  яка належала б його померлій
матері,  а за наявності заповіту - на все
вказане у ньому спадкове майно,  за
виключенням обов'язкової частки,  на яку
має право відповідачка як дружина покійного.

За таких
обставин колегій суддів вважає,  що суд
дав належну оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам у сукупності,  повно,
всебічно та правильно встановив фактичні

обставини
справи і з дотриманням норм матеріального та процесуального права ухвалив
обґрунтоване,  справедливе і законне
рішення,  врахувавши при цьому і
обов'язкову частку,  на яку має право
відповідачка.

До того
ж висновки місцевого суду узгоджуються і з роз'ясненнями Пленуму Верховного
Суду України,  що містяться в п.4
постанови №4 від 24 червня 1983 р.

А
правильне по суті і справедливе рішення суду,
відповідно до ч.2  ст.  308 ЦПК України,  не може бути скасоване з одних лише
формальних підстав,  у тому числі і
тих,  на які посилається відповідачка в
апеляційній скарзі.

На підставі
викладеного,  керуючись  ст.
ст.  303,  307,
308,  313,  314 ЦПК України,  колегія суддів,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення
Теофіпольського районного суду від 17 травня 2007 року залишити без зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  але може бути оскаржена до Верховного Суду
України протягом двох місяців.