Справа
№22-2138/07
у 1 інстанції: Строна Т.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада
2007 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого: Юхименка
А.Г.

суддів: Шандри М.М.,  Монастирецького Д.І.

при секретарі:
Дунчюс С.В.

з участю ОСОБА_1,  ОСОБА_2
розглянувши у   відкритому   судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною
скаргою  ОСОБА_1  на рішення
Турківського  районного суду
Львівської області  від   14 червня 2007 року у  справі
за  позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1,  ОСОБА_4,  третіх осіб ОСОБА_2,    приватного       нотаріуса   Турківського   нотаріального   округу ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним,

встановила:

Рішенням
Турківського районного суду Львівської області від 14.06.2007 року частково
задоволено вищезазначений позов ОСОБА_3. Визнано недійсним договір
купівлі-продажу 1/2 частини квартири № 3 будинку № 18,  що належить ОСОБА_3 та розташована на пл.
Ринок в м. Турці Львівської області,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_4,  посвідчений приватним
нотаріусом Турківського районного нотаріального округу ОСОБА_5 27.07.2006 року
та зареєстрований в реєстрі за № 800. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3
судові витрати в сумі 214, 06 грн.

Рішення суду
оскаржила відповідачОСОБА_1

В
апеляційній скарзі покликається на невідповідність висновку суду обставинам
справи. Вважає,  що ОСОБА_3
усвідомлювала,  що продала належну їй
частину квартири,  за що отримала 19 000
грн. та суд безпідставно не прийняв до уваги пояснення приватного нотаріуса та
її пояснення в суді. Просить рішення суду скасувати,  ухвалити нове рішення,  яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши
доповідача,  перевіривши матеріали справи
та доводи скарги,  законність та
обгрунтованість рішення суду,  колегія
суддів дійшла висновку,  що скаргу слід
задовольнити частково з таких підстав.

Встановлено,  що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної
сумісної власності позивачці та ОСОБА_2,  що стверджується свідоцтвом про право власності на
квартиру від 28.12.1993 року.

27.07.2006
року приватним нотаріусом ОСОБА_5 посвідчено договір купівлі-продажу
квартири,  згідно якого позивач та
ОСОБА_2  продали ОСОБА_4  по 1/2 частці зазначеної квартири,  яка складається з двох кімнат та кухні,  загальною площею 60, 8 кв.м.

2

Позивач
оспорює договір купівлі-продажу квартири,
яка відповідно до свідоцтва про права власності належить на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2
Однак судом першої інстанції не вирішено питання щодо необхідності зміни
процесуального стану 3-ї особи - ОСОБА_2
та її притягнення до участі в справі в якості відповідача,  оскільки спір стосується її інтересів.

Крім цього,  як вбачається з матеріалів справи,  покупцем відповідно до договору
купівлі-продажу є неповнолітній ОСОБА_4,
05.10.1992 р. народження,  від
імені якого діялаОСОБА_1  Вирішуючи
питання про позбавлення права власності неповнолітнього,  суд не залучив до розгляду справи орган опіки
і піклування,  який відповідно до Закон
України „Про охорону дитинства" здійснює контроль за дотриманням житлових
прав і охоронюваних інтересів дітей.

Відповідно
до положень  ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб,  поданих відповідно до цього
Кодексу,  в межах заявлених ними вимог.
При цьому,  особа,  яка бере участь у справі,  розпоряджається своїми правами щодо предмета
та підстав спору на власний розсуд.

Як вбачається
із змісту позовної заяви (а.с. 5-10),
реалізуючи своє право,  визначене
статтею ЦПК на диспозитивність судочинства при вирішенні спору,  позивачка просила визнати укладений з її
участю договір купівлі-продажу квартири недійсним з підстав визначених  ст. 230 ЦК України,  як такий,
що був укладений внаслідок обману із сторони відповідачки. В процесі
розгляду справи позивачка своїх вимог не доповнювала і не змінювала. Разом з
тим,  задовольняючи позов частково,  районний суд виходив із підстав визначених  ст. 230 ЦК
України та  ст. 229 ЦК України,  як такий,
що був кладений внаслідок помилки,
тоді як вимога про визнання договору недійсним з цих підстав позивачкою
не пред "являлась.
Таким чином,  суд вийшов за межі
позову,  чим порушив вимоги  ст.  11
ЦПК України.

Оскільки
при постановленні рішення судом допущено порушення норм процесуального
права,  що є підставою для скасування
рішення і передачі справи на новий розгляд відповідно до  ст. 3П ч.1 п.4 ЦПК України,  постановлене рішення не може бути залишено в
силі.

При
новому розгляді справи суду слід врахувати наведене,  з"ясувати дійсні підстави,  з якими позивачка безпосередньо пов"язує
визнання недійсним оспорюваного нею договору,
та з урахуванням вимог закону вирішити спір.

Керуючись  ст.
ст.  307 ч.1 п.5,  311 ч.1 п.4,
313,  314,  315 ЦПК України,  колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Турківського районного суду
Львівської області від 14 червня 2007 року скасувати,  справу направити на новий розгляд до того ж
суду іншим суддею.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення,
може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців з
дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.