Справа
№ 2-2796
РІШЕННЯ

Іменем                                                                         України

02
серпня 2007р. Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого
судді -                                                                                             Чалої
А.П.,

при
секретарі -                                                                                                   Проценко
О.О.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до            Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації,

Святошинської
районної у м. Києві Ради,

ОСОБА_2,

3-тя
особа:    Головне управління юстиції у м.
Києві

про           визнання свідоцтва про право
власності на житло недійсним

та визнання
права користування квартирою,  -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до відповідачів та просив визнати недійсним свідоцтво про право
власності на житло від 29.02.1996р.,
видане на ім*я ОСОБА_2
на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним право користування вказаною
квартирою,  посилаючись на те,  що проживав в квартирі АДРЕСА_1 однією сім*єю
з ОСОБА_3 без
реєстрації шлюбу з 1984р. по ІНФОРМАЦІЯ_1,
коли ОСОБА_3 померла.
Під час поховання ОСОБА_3,  від її рідної сестри ОСОБА_2 йому стало
відомо про те,  що квартира
АДРЕСА_1,  в якій вони весь час
проживали,  була приватизована ОСОБА_3 на своє ім*я
29.02.1996р.,  про що отримано відповідне
свідоцтво. Вважає,  що приватизація
проведена з порушенням закону і його прав,
оскільки він не давав згоди на її проведення,  не став співвласником спірної квартири і ОСОБА_3 взагалі
приховала від нього факт приватизації квартири,
в якій він має право на проживання. Просив задовольнити позов на
підставі  ст.  ст.
21,  261, 267,  393 ЦК
України,   ст.  ст.
64, 65-1 ЖК Української РСР,
ст.  ст.  1,  8
Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та
поновити строк позовної давності,
оскільки про приватизацію спірної квартири він дізнався лише під час
поховання ОСОБА_3 у лютому
2005р.

У
судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав,  посилаючись на обставини,  викладені у позовній заяві та на порушення
його житлових прав.

Представники
відповідачів Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації і
Святошинської районної у м. Києві Ради,
а також представник 3-ї особи у судове засідання н з*явились,  про день і час розгляду справи повідомлялись
належним чином,  просять розглядати
справу у відсутності представників,  про
що повідомили суд письмово (а.с.
33,  38,  65).

Суд
вважає можливим розгляд справи у відсутності представників відповідачів та
представника 3-ї особи на підставі матеріалів,
що є у справі.

Представник
відповідачки ОСОБА_2 проти позову заперечував,
посилаючись на його необґрунтованість,
безпідставність та пропуск позивачем строку позовної давності без
поважної причини,  оскільки йому,  позивачу,
було відомо,  де у місці їх постійного
з ОСОБА_3 проживання знаходяться сімейні документи.

Заслухавши
пояснення позивача,  представника
відповідачки,  дослідивши матеріали
справи,  суд вважає необхідним у позові
відмовити,  виходячи з наступного.

Згідно  ст. 60 ЦПК України,  кожна сторона зобов*язана довести ті
обставини,  на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

У
відповідності до частини 3  ст. 61 ЦПК
України,  обставини,  встановлені судовим рішенням у
цивільній,  господарській або
адміністративній справі,  що набрало

законної сили,  не доказуються при
розгляді інших справ,  у яких беруть
участь ті самі особи або особа,  щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва від 26.12.2005р. встановлено факт
проживання однією сім*єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 з
1984р. по ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру
АДРЕСА_1 (а. с.  7-10 - копія рішення
суду).

Рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 16.05.2006р. апеляційну скаргу представника
відповідача задоволено частково,  рішення
Дніпровського районного суду м. Києва від 26.12.2005р. в частині задоволення
вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 скасовано та у
цій частині постановлено нове рішення про відмову ОСОБА_1 в цій частині
позовних вимог,  а в решті рішення
залишено без змін (а. с.  11 - копія
рішення Апеляційного суду м. Києва).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла
(а.с.  12 - копія свідоцтва про смерть).

ОСОБА_3 була постійно
одна зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 14.06.1979р. по день смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1,  що стверджується довідкою
ЖЕО №812 (а.с.  50 - копія довідки) і
копією довідки по формі №3 (а.с.  14 -
копія довідки по формі №3) та сплачувала квартирну плату і комунальні послуги
за одну особу,  що стверджується довідкою
ЖЕО №812 (а.с.  51 - копія довідки).

Позивач
ОСОБА_1 з
16.04.1971р. по теперешній час є постійно зареєстрованим в приватному будинку
АДРЕСА_2,  що стверджується копією
паспорта позивача (а.с.  15) та довідкою
по формі №3 (а.с.  69).

Згідно
свідоцтва про право власності на житло від 29.02.1996р.,  ОСОБА_3
є власником квартири АДРЕСА_1 (а. с.
13 - копія свідоцтва).

Частина
1  ст.
1 Закону України "Про приватизаційні папери" вказує про
те,  що приватизаційні папери - це вид
державних цінних паперів,  які
засвідчують право власника на безоплатне одержання у процесі приватизації
частки майна державних підприємств,
державного житлового фонду,
земельного фонду.

Приватизаційні
папери можуть бути лише іменними.

У
відповідності до частини 5 вказаного вище Закону,  кожен громадянин України має рівне право на
одержання приватизаційних паперів однакової номінальної вартості для
приватизації частки майна державних підприємств,  державного житлового фонду,  земельного фонду.

А у
відповідності до частини 1  ст. 8 цього ж
Закону,  держава гарантує власникам
приватизаційних паперів право придбання за ці папери об*єктів приватизації
відповідно до законодавства України про приватизацію.

Згідно
частини 5  ст. 5 Закону України "Про
приватизацію державного житлового фонду",
кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло
безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою
один раз.

У
відповідності до частини 1 цієї ж статті,
якщо загальна площа квартир (будинків),
що підлягають приватизації,
відповідає площі,  передбаченій
абзацом другим статті 3 цього Закону,
зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім*ї
безоплатно.

До членів
сім*ї наймача включаються лише громадяни,
які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за
якими зберігається право на житло.

Як
вказано у частини 2  ст. 8 цього ж
Закону,  передача займаних квартир
(будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою
згодою всіх повнолітніх членів сім*ї,
які постійно мешкають в даній квартирі (будинку),  в тому числі тимчасово відсутніх,  за якими зберігається право на житло,  з обов*язковим визначенням уповноваженого
власника квартири (будинку).

Частина 1  ст. 64 ЖК Української РСР
вказує про те,  що члени сім*ї
наймача,  які проживають разом з
ним,  користуються нарівні з наймачем
усіма правами і несуть усі обов*язки,  що
випливають з договору найму жилого приміщення.

А
згідно  ст. 65-1 ЖК України,  наймачі жилих приміщень у будинках державного
чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім*ї,  які проживають разом з ними,  придбати займані ними приміщення у власність
на підставах,  передбачених чинним
законодавством.

На час
приватизації спірної квартири ОСОБА_3
і отримання нею 29.02.1996р. оспорюваного позивачем Свідоцтва про право
власності на житло,  у спірній квартирі ОСОБА_3 була
зареєстрована сама,  позивач не був
квартиронаймачем за спірною адресою,
право на житло увесь час спільного з ОСОБА_3 проживання зберігалось за позивачем за місцем його
реєстрації поАДРЕСА_2,  а тому він не мав
права приймати участь у приватизації спірної квартири,  у зв*язку з чим правові підстави для визнання
недійсним Свідоцтва про право власності на житло від 29.02.1996р. на ім*я ОСОБА_3 на спірну
квратиру АДРЕСА_1 відсутні.

Крім
цього,  суд приймає до уваги,  що квартира,
отримана у власність шляхом приватизації,  не може бути об*єктом спільної сумісної власності,  оскільки отримана ОСОБА_3 шляхом використання
іменних житлових чеків у відповідності до Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду" і Закону України "Про приватизаційні
папери" та обміну їх на державну житлову площу.

Посилання
позивача на його проживання з ОСОБА_3 під час приватизації однією сім*єю,  не можуть бути правовою підставою для
визнання недійсним оспорюваного ним свідоцтва про право власності на житло,  оскільки проживання чоловіка та жінки однією
сім*єю без реєстрацїі шлюбу не тягне за собою виникнення будь-яких житлових
прав,  які не випливають інакше ніж з
реєстрації особи на житловій площі.

Крім
цього,  ОСОБА_1 звернувся до
суду з даним позовом з пропуском трирічного строку позовної давності,  передбаченого
ст. 257 ЦК України
і не надав суду,  крім особистих
пояснень,  належних і достовірних доказів
про поважність причин пропуску встановленого законом строку.

Керуючись  ст.
ст.  15,  16,
203,  215,  257 ЦК
України,   ст.  ст.
64,  65-1,  191 ЖК Української РСР,   ст.
ст.  1,  2,  8
Закону України "Про приватизаційні папери",   ст.
ст.  1,  3,
4,  6 Закону України "Про
приватизацію державного житлового фонду",
суд,  -

вирішив:

У
задоволенні позову ОСОБА_1 до Святошинської районної у м. Києві державної
адміністрації,  Святошинської районної у
м. Києві Ради,  ОСОБА_2,  3-тя особа: Головне управління юстиції у м.
Києві про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним та визнання
права користування квартирою,  -
відмовити.

Рішення
може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом
подання заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення
рішення та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження.