Справа № 22ц-2122/07                                     Головуючий у 1 -й інстанції Андрощука В.В.
12                                                      Доповідач
апеляційного суду Славгородська
РІШЕННЯ

Іменем України

6 листопада 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі: головуючого - Славгородської Н.П.,  суддів: Базовкіної Т.М. ,  Мурлигіної О.Я.,  при секретарі Варміш О.С. ,  за участю:

·
представника позивача ОСОБА_1,

·
відповідачки ОСОБА_2,

·
представника відповідачок ОСОБА_3.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу

за  апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського
районного суду м.  Миколаєва від 8
серпня 2007 року

за  позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про
визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування квартири,

УСТАНОВИЛА:

У лютому
2007 р. ОСОБА_4 3вернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу та дарування квартири.

В якості
третіх осіб позивач зазначив Універсальну товарну біржу „Номінал" та
приватного нотаріуса ОСОБА_6.

Позивач
зазначав,  що з 1997 р. по 1999 р.
перебував з ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах,  26 серпня 1998 р. у них народився син. У зв'язку з від'їздом на тимчасове
проживання до Німеччини 10 листопада 1999 р. він зробив довіреність на
ОСОБА_5,  якою надав їй право
використовувати належну йому квартиру АДРЕСА_1,
зокрема,  передавати її у найм,  а також для представництва в різних закладах
на період його відсутності. З 1999 р. по 2004 р. він знаходився у Німеччині,  а коли повернувся до йому стало відомо,  що ОСОБА_5,
дія як його представник,  4 серпня
2000 р. продала його квартиру своїй матері ОСОБА_2,  а остання в свою чергу 8 вересня 2000 р.
подарувала спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_5 Договір купівлі-продажу був
оформлений на Універсальній товарній біржі „Номінал",  що не відповідає вимогам  ст.
227 ЦК УРСР
1963 р. Вважає,  що договір
купівлі-продажу повинен бути визнаний недійсним на підставі ч. 1  ст.  58
ЦК УРСР 1963 p.,
як мнима угода,
оскільки ні одна з сторін в дійсності не мала наміру передавати та
приймати у власність спірну квартиру,  а
договір дарування - на підставі ч. 1
ст.  48 ЦК УРСР 1963 р. Вважає
також,  що є підстави для поновлення йому
строку позовної давності.

В
послідуючому представник позивача уточнив підстави позову,  просив визнати недійсними договір
купівлі-продажу на підставі ч. 1
ст.  47 та ч. 1  ст.  58
ЦК

УРСР
1963 р.
та договір дарування на підставі ч. 1
ст.  48 та ч. 1  ст.  58
ЦК УРСР 1963 р.

Рішенням
Заводського районного суду м.  Миколаєва
від 8 серпня 2007 р. поновлено ОСОБА_4 строк позовної давності та в позові
відмовлено.

В
апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове рішення про задоволення позову,  посилаючись на невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Заперечуючи
проти апеляційної скарги,  представник
відповідачок зазначає,  що рішення суду є
законним та обґрунтованим.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення осіб,  які приймають участь в справі,  дослідивши матеріали справи та перевіривши
наведені в скарзі доводи,  колегія суддів
вважає,  що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,  з 1997 р. по 1999 р. ОСОБА_4 і ОСОБА_5
перебували у фактичних шлюбних відносинах,
26 серпня 1998 р. у них народився син. Вони разом проживали в квартирі
АДРЕСА_1,  яка належала ОСОБА_4 3а
договором купівлі-продажу від 23 грудня 1997 р. Виїжджаючи на невизначений
строк для лікування у зв'язку з отриманою травмою до Німеччини,  де проживає до теперішнього часу,  ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 10 листопада 1999 р.
нотаріально посвідчену довіреність,  якою
уповноважив користуватися та розпоряджатися (продати,  подарувати,
обміняти) вказаною вище належною йому квартирою за ціну та умовах на її
розсуд строком на три роки. На підставі даної довіреності ОСОБА_5 продала
ОСОБА_2 спірну квартину. Договір купівлі-продажу квартири був укладений у
письмовій формі та зареєстрований на Універсальній товарній біржі
„Номінал" 4 серпня 2000 р. та в Миколаївському міжміському бюро технічної
інвентаризації 22 серпня 2000 р. За договором дарування,  нотаріально посвідченим 8 вересня 2000 p.,  ОСОБА_2 подарувала зазначену квартиру ОСОБА_5

Таким
чином,  на час укладання договору
купівлі-продажу квартири ОСОБА_5 мала повноваження на здійснення такої угоди.

Статтею
227 ЦК УРСР 1963 p.,
який діяв на час спірних правовідносин,  для договору купівлі-продажу квартири не було
передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення,  а Законом України від 10 грудня 1991 року
„Про товарну біржу" біржам надано було право реєструвати такі договори без
послідуючого нотаріального посвідчення і
ст.  48 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Мін'юсту від 14 червня 1994 р. № 18/5 та
зареєстрованої в Мін'юсті 7 липня 1994 р. за № 152/361 (далі -
Інструкція),  яка діяла на час спірних
правовідносин,  правовстановлюючим
документом на квартиру міг бути договір купівлі-продажу,  зареєстрований на біржі.

Тому суд
дійшов правильного висновку,  що відсутні
підстави для визнання договору купівлі-продажу та договору дарування квартири
недійсними за ч. 1  ст.  47,  ч.
1 ст.  48 ЦК УРСР 1963 р.

Згідно
ч. 1  ст.
58 ЦК УРСР 1963 р.
мнимою є угода,  укладена про людське
око,  без наміру створити юридичні
наслідки.

За
договором купівлі-продажу право власності на спірну квартиру перейшло від
ОСОБА_4 до ОСОБА_2,  яка розпорядилася цим правом на свій розсуд та подарувала
ОСОБА_5,  яка внаслідок цього стала
власником квартири,  тобто укладеними
угодами створені юридичні наслідки.

Враховуючи
викладене,  суд обгрунтовано відмовив у
визнанні оспорюєм их договорів
недійсними,  як мнимих угод.

Висновки
суду відповідають обставинам справи,  і
судом правильно застосовані норми матеріального права,  а тому колегія суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду.

Що
стосується посилань апелянта на те,  що
ОСОБА_5 діяла на підставі доручення ОСОБА_4,
а не довіреності,  а тому суд
повинен був керуватися  ст.  386,  а
не  ст.
64 ЦК УРСР 1963 р.,
то вони є необгрунтованими. Згідно п. 27 Інструкції серед
переліку нотаріальних дій зазначена така дія як „доручення" з відсилкою
на  ст.
65 ЦК УРСР 1963 p.,
тобто ця дія є фактично довіреністю.

Крім
того,  згідно  ст.
386 ЦК УРСР 1963 р.
за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Про
укладання такого договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 доказів не надано,  а в позовній заяві по даній справі позивач
сам називає виданий ОСОБА_5 документ довіреністю (а.с. 2). ОСОБА_4 в позовній
заяві про позбавлення батьківських прав,
яка є в матеріалах цивільної справи № 2-3638/2004 року,  зазначав,
що перед від'їздом за кордон,
усвідомлюючи,  що у ОСОБА_5 можуть
виникнути грошові проблеми по утриманню дитини,
залишив їй довіреність на продаж спірної квартири.

Разом з
тим,  суд відмовляючи в позові ОСОБА_4 3а
безпідставністю вимог,  поновив йому
пропущений строк позовної давності.

Тоді
як,  суд поновлює пропущений з поважних
причин строк позовної давності лише в тому разі,  коли порушене право підлягає захисту.

За
такого,  висновок суду про поновлення
ОСОБА_4 строку позовної давності належить виключити з рішення суду,  а у зв'язку з цим у відповідності до п. 4 ч.
1  ст.
309 ЦПК України рішення змінити.

Керуючись
статтями 303,  309,  316 ЦПК України,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Заводського районного суду м.  Миколаєва
від 8 серпня 2007 року змінити,
виключивши з нього висновок суду про поновлення ОСОБА_4 строку позовної
давності.

В іншій частині
вказане рішення залишити без змін.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення,  але протягом двох місяців з дня набрання
законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду
України.