РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

04
жовтня 2007 року                                                                                           м.  Одеса

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого -
Громіка Р.Д.

суддів       - Панасенкова В.О.,  Драгомерецького М. М.

при
секретарі - Тімченко О.І. розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Суворовського районного суду м.  Одеси
від 18.06.2007р. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного
майна подружжя,  визнання права власності
на частину житлового будинку та поділ його в натурі,  усунення перешкод у здійсненні права
власності та вселення,  та за позовом
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права власності,  виплату компенсації,  визнання таким,  що втратив право користування житлом,  усунення перешкод у користуванні власністю та
зняття з реєстрації,  третя особа -
ВГіРФО Хаджибеївського ВМ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській
області,  -

встановила:

Позивач
звернувся в суд з позовом посилаючись на те,
що він знаходився у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2. Від
шлюбу у них народилася дочка - відповідачка по справі ОСОБА_3  В період шлюбу за спільні з відповідачкою
ОСОБА_2 кошти ними була придбана 21/50 частина домоволодіння АДРЕСА_1,  в якому вони проживали разом однією сім'єю.
Зазначена частина домоволодіння була зареєстрована за взаємною згодою в рівних
частках на відповідачів. 15.07.2002 року шлюб з ОСОБА_2 за ініціативою
останньої був розірваний. У зв'язку з тим,
що після розірвання шлюбу у нього склалися конфліктні відносини з
ОСОБА_2,  він змушений був залишити
спірне домоволодіння та переїхати на інше місце проживання,  і з цього часу відповідачка створює йому
перешкоди у користуванні цим домоволодінням.
Зазначене стало підставою для звернення до суду з цим позовом,  в якому позивач просив поділити подружнє
майно у вигляді частини спірного домоволодіння визнавши за ним право власності
на 21/100 його частину,  виділити йому в
натурі відокремлену будівлю,  придатну
для проживання,  зобов'язати ОСОБА_2 не
перешкоджати йому у користуванні спірним домоволодінням та вселити його в це
домоволодіння.

Відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3,  не оспорюючи права
ОСОБА_1  на частину спірного домоволодіння в
розмірі 21/200 частини,  як його долі у
спільному майні подружжя,  заперечували
проти вимог позивача в частині визнання за ним права власності на 21/100
частину спірного домоволодіння,  оскільки
він має право на 1/2 частину спільного майна,
яке складається саме з 21/100 частини,
тобто на 21/200 частину домоволодіння. Також відповідачки заперечували
проти виділення позивачу в натурі відокремленої будівлі в цьому
домоволодінні,  усунення перешкод у його
користуванні та вселення ОСОБА_1  у спірне
домоволодіння посилаючись на те,  що на
початку 2002

Головуючий
у першій інстанції Федусик А.Г.                            Справа
№22ц-3936/2007р.

Доповідач
Громік Р.Д.                                                                            Категорія
5

року позивач
забрав особисті речі та добровільно залишив спірне домоволодіння,  оскільки фактично створив нову сім'ю з
ОСОБА_4 і перейшов на інше місце проживання з нею і фактично добровільно не
користується спірним домоволодінням.
Після розірвання шлюбу у них з позивачем склалися вкрай неприязнені
відносини,  він неодноразово влаштовував
конфлікти,  здійснював фізичне насильство
у відношенні них,  знищував належне їм
майно,  у зв'язку з чим притягувався до адміністративної
відповідальності. За рішенням Ленінського районного суду 2002 року позивач був
повинен сплачувати аліменти на неповнолітню на той час дочку ОСОБА_3 ,  але ці аліменти він не виплачував та робив
виконання цього рішення неможливим,
приховуючи своє місце проживання. На підставі викладеного відповідачки
вважали неможливим сумісне проживання з позивачем,  у зв'язку з чим просили відмовити у
задоволенні позову в цій частині. Крім цього,
відповідачки вважали неможливим вселення позивача в спірне домоволодіння
ще і з тих підстав,  що у їх користуванні
в спірному домоволодінні знаходиться лише одна жила кімната площею 16 кв.м.
,  в якій проживають вони і малолітня
дочка ОСОБА_3

ОСОБА_2
та ОСОБА_3  з зазначених вище підстав
також звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1
про припинення його права власності на частину у спільному майні
подружжя з виплатою йому грошової компенсації вартості належної йому частини
спірного домоволодіння в сумі 25250 грн.,
розмір якої встановлено висновком експертизи від 03.04.ІНФОРМАЦІЯ_2
року,  оскільки сумісне проживання їх з
позивачем та користування спірним домоволодіння неможливе,  у зв'язку з припиненням права власності
ОСОБА_1  на спірне домоволодіння,  а також з урахуванням того,  що він добровільно не проживає в спірному
домоволодінні з 2002 року,  ОСОБА_2 та
ОСОБА_3  просили визнати ОСОБА_1  таким,
що втратив право користування спірним домоволодінням та скасувати його
реєстрацію за цією адресою.

Ухвалою суду від
13.01.2005 року позови ОСОБА_1  та
ОСОБА_2 і ОСОБА_3  були об'єднані в одне
провадження.

ОСОБА_1  позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3  не визнав з тих підстав,  що він не має іншого житла в м.  Одесі,
має бажання проживати в спірному домоволодінні і вважає можливим його
вселення та проживання в спірному домоволодінні разом з відповідачами. Крім
цього,  ОСОБА_1  пояснив,
що він сам готовий сплатити відповідачці ОСОБА_2 компенсацію її частки у
спірному домоволодінні.

Представник
третьої особи в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином.  Про причини
неявки суду не повідомив,  але надіслав
листа з проханням розглянути справу у його відсутність.

Рішенням
Суворовського районного суду м.  Одеси
від 18.06.2007р. позов ОСОБА_1 був задоволений частково,  а позов ОСОБА_2 и та ОСОБА_3
задоволений повністю. Суд вирішив розділити спільне майно подружжя,  виділивши у власність ОСОБА_1 21/200 частину
домоволодіння АДРЕСА_1; припинити право власності ОСОБА_1 на 21/200 частину
домоволодіння АДРЕСА_1,  визнавши за
ОСОБА_2 право власності на цю частину домоволодіння та стягнувши з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 грошову компенсацію зазначеної частини домоволодіння АДРЕСА_1 в
розмірі 25250 грн.; визнати ОСОБА_1 таким,
що втратив право користування домоволодінням АДРЕСА_1. Зобов'язати
ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у здійсненні права власності на
21/50 частину домоволодіння АДРЕСА_1,  та
зняти ОСОБА_1 з реєстрації за АДРЕСА_1. У задоволенні позову ОСОБА_1 в інший
частині - відмовити.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1  ставиться
питання про скасування рішення суду як незаконного та про передачу справу на
новий розгляд,  так як рішення суду не
відповідає дійсним обставинам справи,  є
необгрунтованим,  воно постановлено з
порушенням норм права.

Заслухавши
суддю-доповідача,  обговоривши наведені у
апеляційній скарзі доводи і перевіривши матеріали справи,  судова колегія вважає за необхідне апеляційну
скаргу задовольнити частково за наступних підстав.

В своему рішенні суд
першої інстанції правильно
встановив ті обставини,  що ОСОБА_2
та ОСОБА_1  знаходились в зареєстрованому
шлюбі,  який було розірвано 22.08.1990
року. В шлюбі у них народилася донька - відповідачка по справі ОСОБА_3  ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження. 05.05.2001 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_1  повторно
зареєстрували шлюб. 06.08.2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений
договір купівлі-продажу,  відповідно до
якого ОСОБА_5 продав,  а ОСОБА_2 купила
21/50 частину домоволодіння АДРЕСА_1. Зазначений договір був посвідчений
приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6,  зареєстрований в реєстрі за НОМЕР_1,  та зареєстрований в ОМБТІ та РОН 11.09.2001
року.

Після
укладення цього договору сторони вселилися в цей будинок і були зареєстровані
за зазначеною адресою. При цьому у їх користування перейшли в житловому будинку
літ."А" - 1-1 веранда площею 10.6 кв.м. ,  1-2 кухня площею 11.4 кв.м. ,  1-3 жила кімната площею 16.3 кв.м. ,  а також надвірні споруди: літ."Е"
та „В" -літні кухні,
літ."Б" - сарай,
літ.'Т" - вбиральня. У зв'язку з тим,  що спірна частина домоволодіння була придбана
в тому числі за рахунок коштів,
отриманих від продажу квартири АДРЕСА_2,
яка належала на праві власності ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3,  21.06.2003 року до договору купівлі-продажу
від 06.08.2001 року була укладена додаткова угода,  відповідно до якої зазначену частину спірного
домоволодіння купили в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_3,  тобто по 21/100 частині. Ця додаткова угода
також була посвідчена нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрована в реєстрі за НОМЕР_2.
На цей час договір купівлі-продажу та додаткова угода до нього ніким не
оспорені,  не скасовані та не визнані
недійсними.

Відповідно
до  ст. 22 КпШС України майно,  набуте подружжям в період шлюбу,  є їх спільною сумісною власністю.

Згідно
зі  ст. 28 КпШС України у випадку поділу
майна,  яке є спільною сумісною власністю
подружжя,  їх частки визнаються рівними.

На
підставі встановлених в судовому засіданні фактів суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку про те,  що
спільним майном подружжя,  яке було
набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_1  в період шлюбу,  є 21/100 частина спірного домоволодіння.
Відповідно до зазначених норм права позивач має право на 1/2 частину спільного
майна,  у зв'язку з чим суд правильно
вважав необхідним частково задовольнити вимоги ОСОБА_1  про поділ майна подружжя та визнати за ним
право власності на 21/200 частину спірного домоволодіння,  а в іншій частині його вимог відмовити,  оскільки в ході розгляду справи судом першої
інстанції достовірно було встановлено,
що спільним майном подружжя є саме 21/100 частина спірного
домоволодіння.

Влітку
2002 року,  у зв'язку з погіршенням
відносин та фактичним розпадом сім'ї,
ОСОБА_1  добровільно залишив
спірне домоволодіння і з зазначеного часу він в цьому домоволодінні не проживає
що знайшло своє підтвердження в матеріалах справи,  та поясненнях свідків.

06.09.2002 року
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1  було
повторно розірвано.

Після
розірвання шлюбу між сторонами склалися вкрай неприязливі відносини,  внаслідок чого між позивачем та
відповідачками періодично виникали конфлікти,
сварки,  які призводили до
необхідності втручання органів внутрішніх справ. Зазначене підтверджується
показаннями зазначених свідків,  а також
матеріалами справи. При цьому наявність конфліктних відносин не оспорювали в
судовому засіданні сторони. У зв'язку з чим відповідачки ОСОБА_2 та
ОСОБА_3,  які проживають в спірному
домоволодінні,  категорично заперечують
проти вселення та проживання позивача в цьому будинку.

Відповідно
до ч.4 прикінцевих та перехідних положень ЦК
України в редакції від 01.01.2004 року,
цей Кодекс застосовується до цивільних відносин,  що виникли після набрання ним чинності. Щодо
цивільних відносин,  які виникли до набрання
чинності ЦК України,  положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків,  що виникли або продовжують існувати після
набрання ним чинності.

З
урахуванням того,  що правовідносини щодо
поділу майна подружжя в натурі між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 є триваючими,  суд
першої інстанції правильно застосував до позовних вимог сторін в цій частині
норми СК України та ЦК України
в редакції від

01.01.2004 року.

Згідно  ст. 71 СК України майно,  що об'єктом права спільної сумісної власності
подружжя,  ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна,  спір може бути вирішений судом.  При цьому суд бере до уваги інтереси
дружини,  чоловіка,  дітей та інші обставини,  що мають істотне значення. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя,  якщо
інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на
майно,  зокрема на житловий будинок,  квартиру,
земельну ділянку,  допускається
лише за його згодою,  крім випадків,  передбачених ЦК України.

Відповідно
до ч.1  ст. 364 ЦК України право особи на
частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі
позову інших співвласників,  якщо частка
є незначною і не може бути виділена в натурі,
річ є неподільною,  спільне
володіння і користування майном є неможливим,
таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та
членам його сім'ї.

Згідно
висновку судової будівельно-технічної експертизи №7887 від 04.12.2003 року
встановити порядок користування спірною 21/50 частиною домоволодіння АДРЕСА_1
між сторонами в рівних частках неможливо,
що пояснюється тим,  що житлова
площа складається з однієї кімнати. Також неможливо виділення позивачу окремої
житлової кімнати,  оскільки відсутня
можливість виділити інший стороні ізольоване житлове приміщення.

На
підставі встановлених в судовому засіданні фактів,  застосовуючи принцип справедливості,  суд першої інстанції правильно задовольнив
вимоги ОСОБА_2 про припинення права власності ОСОБА_1  на його частку у спільному майні подружжя з
виплатою йому компенсації вартості цієї частки. При цьому,  приходячи до зазначеного висновку,  суд прийняв до уваги незначний розмір частки
у спільному майні,  на яку має право позивач,  неможливість сумісного проживання сторін у
спірному домоволодінні у зв'язку з вкрай неприязливими відносинами,  які склалися у позивача не тільки з колишньою
дружиною ОСОБА_2,  а і з дочкою - ОСОБА_3
,  від утримання якої в період її
неповноліття позивач ухилявся,  та
неможливість поділу спірної частини домоволодіння в натурі. Також судом
враховано,  що в цей час в спірній
частині домоволодіння,  яка фактично
складається з однієї житлової кімнати площею 16.5 кв.м. ,  проживають ОСОБА_2,  ОСОБА_3
та її малолітня дочка ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження. Судом також правильно врахована та
обставина,  що позивач добровільно
залишив спірне домоволодіння і протягом практично п'яти років не користувався
ним.

Відповідно
до висновку судової експертизи №2245 від 03.04.ІНФОРМАЦІЯ_2 року,  ринкова вартість 21/200 частин спірного
домоволодіння складає 25250 грн.,  у зв'язку
з чим суд першої інстанції правильно задовольнив вимоги ОСОБА_2 про припинення
права власності позивача на 21/200 частину спірного домоволодіння з виплатою
йому компенсації вартості цієї частки в сумі 25250 грн..

Із
зазначених вище підстав суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1  про вселення його
в спірне домоволодіння,  виділення йому в
натурі відокремленої будівлі,  придатної
для проживання (згідно позовної заяви від 11.03.2005р.,  а.с. 27 т.З),
та зобов'язання ОСОБА_2 не перешкоджати йому у користуванні цим
домоволодінням.

Однак,  судова колегія не може погодитися з висновком
суду першої інстанції щодо законності задоволення вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3  про визнання ОСОБА_1  таким,
що втратив право користування спірним домоволодінням,  та скасування реєстрації ОСОБА_1  за АДРЕСА_1,
на підставі  ст. . 71 та 163 ЖК
України,  оскільки ці норми права діють
тільки відносно наймачів житлових приміщень та членів їх сімей,  а не власників житлових приміщень або їх
часток. Обґрунтування іншими нормами права,
на підставі яких суд першої інстанції прийшов до висновку щодо
законності задоволення вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про визнання ОСОБА_1  таким,  що втратив право користування спірним
домоволодінням,  та скасування реєстрації
ОСОБА_1  за АДРЕСА_1 судом першої
інстанції в своєму рішенні не надано.

У
зв'язку з цим,  судова колегія
вважає,  що в цій частині винесене
рішення суду підлягає зміні згідно п. 4 ч.1
ст.  309 ЦПК України,  тобто на підставі неправильного

застосування норм матеріального права.

Керуючись  ст. . 303-304,  307 ч.1 п.1,
309 п.4 ч.1,  313-314,  316,
317,  319,  324,
325 ЦПК України,  судова
колегія,  -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Суворовського районного суду м.  Одеси
від 18.06.2007р. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ сумісного
майна подружжя,  визнання права власності
на частину житлового будинку та поділ його в натурі,  усунення перешкод у здійсненні права
власності та вселення,  та за позовом
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права власності,  виплату компенсації,  визнання таким,  що втратив право користування житлом,  усунення перешкод у користуванні власністю та
зняття з реєстрації,  третя особа - ВПРФО
Хаджибеївського ВМ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області,  - змінити.

Ухвалити
нове рішення яким позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

В
задоволенні позову в частині вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1
таким,  що втратив право користування
спірним домоволодінням,  та скасування
його реєстрації за АДРЕСА_1,  -
відмовити.

В іншій
частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. Рішення апеляційного
суду набирає законної сили з моменту проголошення,  але може бути оскаржена до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.