Справа №22ц-1950/ 07.                                        Суддя
першої інстанції Костюченко Г.С.
15                                         Суддя-доповідач
апеляційного суду Козаченко В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

18
жовтня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Миколаївської області в складі:

головуючої                                                                       Буренкової
К.О.,

суддів:                                                                      Козаченка
В.І., ДовжукТ.С,

при секретарі
судового засідання Гапєєвій Т.В.,

за участю:
позивачаОСОБА_1. та представника відповідача Сорочан В.В.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу

за апеляційною
скаргою ОСОБА_1

на рішення
Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2007 року за позовом
ОСОБА_1до Об'єднання співвласників багато­квартирного будинку „Імпульс"
(далі - ОСББ „Імпульс") про визнання права власності на нерухоме майно та
відшкодування збитків

та
зустрічним позовом ОСББ „Імпульс" до ОСОБА_1про ро­зірвання договору
оренди та повернення орендованого майна,

ВСТАНОВИЛА:

У січні
2007 р.ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до ОСББ „Імпульс" про визнання
права власності на колясочну, підсобне приміщення та частину сходинково-го
маршу, які розміщені на першому поверсі четвертого під'їзду будинкуАДРЕСА_1

Позивач
вказував, що з 1988 року він орендує у відповідача вказані приміщення. Ви­конав
там значні ремонти та перебудови. Крім того, на думку позивача, керівництво
ОСББ „Імпульс" своїми неправомірними діями завдало йому матеріальної та
моральної шкоди.

Посилаючись
на викладені обставини, позивач просив суд визнати за ним право вла­сності на
вказані нежитлові приміщення, а також стягнути з відповідача 14843 грн. мате­ріальних
збитків, 7800 грн. витрат на переобладнання вказаних приміщень та 5000 грн.
моральної шкоди.

У травні
2007 р. ОСББ „Імпульс" подало доОСОБА_1. зустрічний позов про ро­зірвання
договору оренди зазначених нежилих приміщень і спонукання його до звільнен­ня
цих приміщень.

Рішенням
Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2007 року в задо­воленні
як первісного, так і зустрічного позовів, відмовлено.

В
апеляційній скарзіОСОБА_1, посилаючись на неправильне встановлення ра­йонним
судом обставин справи, просив скасувати рішення лише в частині вирішення пер­вісного
позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення його позову.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та пере­віривши
законність оскарженого рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія су­ддів
вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з
п. 2 ст. 10 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду"
(далі - Закон) власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками
допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього
благоустрою і зо­бов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з
утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні
будинку.

Рішенням
Конституційного Суду України від 02 березня 2004 р. „Про тлумачення положень п.
2 ст. 10 вказаного Закону", допоміжні приміщення стають об'єктами права
спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним
майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир. Питання щодо згоди
власників квартир - співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного
будинку - на надбудову пове­рхів, улаштування мансард і т. ін. з використанням
при цьому конструктивних елементів будинку, як і на вчинення інших дій стосовно
допоміжних приміщень (оренда тощо), має вирішуватися відповідно до законів про
власність та інших законів України, передусім Цивільного кодексу України.

Відповідно
до ст. 1 Закону України „Про об'єднання співвласників багатоквартирно­го
будинку" від 29 листопада 2001 р. нежилим приміщенням визначається
приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до
житлового фонду і є само­стійним об'єктом цивільно-правових відносин; а
допоміжні приміщення багатоквартирно­го будинку - приміщення, призначені для
забезпечення експлуатації будинку та побуто­вого обслуговування мешканців
будинку.

З
матеріалів справи вбачається, що в лютому 1988 року між позивачем та ЖБК
„Імпульс", правонаступником якого є ОСББ „Імпульс", укладений договір
оренди вказа­них допоміжних приміщень, які є невід'ємною складовою частиною
багатоквартирного будинку АДРЕСА_1та призначені для забезпечення екс­плуатації
будинку й побутового обслуговування мешканців будинку.

В
подальшому цей договір неодноразово доповнювався та переукладався з продов­женням
його дії до лютого 2008 року. Правовий характер договору оренди при цьому не
змінювався й ним не передбачався перехід до позивача права власності на вказані
примі­щення.

Крім
того, відповідно до Статуту ОСББ „Імпульс" (а.с. 33-43) орендовані
позивачем приміщення відносяться до неподільного майна цього об'єднання й не
підлягають відчу­женню.

Більш
того, за вказаним договором оренди позивач сам взяв на себе обов'язок безо­платно
провести ремонти та перебудови у зазначених приміщеннях.

Правильно
встановивши такі обставини справи, місцевий суд обгрунтовано відмовив позивачу
в задоволенні вимог про визнання права власності на орендовані ним приміщен­ня
та відшкодування витрат на їх ремонти та переобладнання.

Також
вірно відмовлено районним судом у задоволенні позовних вимог позивача про
відшкодуванні моральної шкоди оскільки він не довів такого.

Доводи
апеляційної скарги стосовно того, що висновки суду не відповідають факти­чним
обставинам справи, є безпідставними, так як спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи
викладене, колегія судів вважає, що рішення суду в частині вирішення первісного
позову є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбача­ється.

Оскільки
правильність вирішення зустрічного позову не оскаржувалось, то ця час­тина
рішення районного суду не була предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від
16 липня 2007 року - залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох міся­ців.