№  2-52/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

«13» квітня 2007
року Іллічівський районний суд М. Маріуполя під головуванням судді Гімон М.
М.  при секретарі Гірман І.Г.,  адвокатів ОСОБА_5. та ОСОБА_6.,  розглянувши у відкритому судовому засіданні в
М. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4
про визнання угоди дійсною,  стягнення
суми вкладу та прибутку , -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні
2006 р. позивачі звернулись із вказаним позовом до суду,  зазначивши на його обґрунтування що у травні
2006 р. вони уклали із відповідачами ОСОБА_3. і ОСОБА_4 усний договір про
пайову участь у вирощувані бахчових культур на землях ВАТ „ММК ім.
Ілліча",  для чого внесли ОСОБА_3. 6
тис.  грн. За умовами договору прибуток
від реалізації вирощеної сільськогосподарської продукції повинен був ділитися
на три рівні частки. У процесі спільної роботи виникли конфлікти і 15.08.06 р.
ОСОБА_3 вигнала їх з поля,  після чого
відповідачі самостійно вбирали врожай та продавали вирощену продукцію,  а отримані гроші привласнили,  не повернувши навіть вклад позивачів. Просили
стягнути з відповідачів внесену ними суму 6
тис.  грн. та пеню за несвоєчасне
виконання грошового зобов'язання в сумі 180
грн. а також судові витрати.

У ході
розгляду справи позивачі доповнили позовні вимоги,  зазначивши,
що в результаті збору та продажу вирощеного врожаю після 15.08.06 р. відповідачи
отримали дохід в сумі 40596
грн.,  привласнивши собі та не
повернувши позивачам їх вклад та 1/3
частину прибутку. Тому просили визнати дійсним договір про сумісну
діяльність та стягнути з відповідачів солідарно на свою користь вклад в сумі 6 тис.  грн.,
пеню в сумі 180 грн. та
долю прибутку в сумі 5272
грн.,  а також судові витрати.

В
судовому засіданні позивачі та їх представники позов підтримали,  пояснивши,
що перебували у добрих сусідських стосунках з ОСОБА_3,  яка запропонували їм участь на дольових
умовах у вирощувані бахчі. Вони дали згоду,
але для цієї діяльності з вимоги ОСОБА_3 також був залучений ОСОБА_4
Вони усно уклали угоду,  що ОСОБА_3,  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за згодою свого чоловіка
ОСОБА_2 втрьох вкладуть гроші для вирощування бахчі на землі агроцеху ВАТ „ММК
ім. Ілліча" у рівних частинах і потім після реалізації вирощеної продукції
отримають по 13 частині прибутку. Про особисту фізичну участь учасників у
діяльності питання не обговорювалось. З травня 2006 р. почались роботи по посіву та прополюванню бахчі,  а також огірків та дині,  які ОСОБА_3 у невеликій кількості посіяла в
полі. На прополку ОСОБА_3,  ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 вклали по 6 тис.  грн.,
потім пішов врожай огірків і вони почали збір та продаж,  із виручених грошей в сумі 4500 грн.,  які вони поділили на трьох,  позивачі отримали свою частину. Після цього
із-за виниклих сварок ОСОБА_3,  ОСОБА_4
та ОСОБА_1 вирішили поділити їх поле на 3
частини щоб кожний продовжував вирощувати та продавати врожай окремо,  що і було зроблено. 15.08.06 р. ОСОБА_3
спровокувала сварку на полі,  застосувала
до ОСОБА_1 фізичну силу і вигнала з поля.

2

Після
цього ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 перестали бувати на полі та збирати і
продавати врожай. Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зібрали врожай із всього поля і
розділили прибуток,  позивачі просили
стягнути із них свій вклад,  а також 13
частину прибутку.

Відповідачка
ОСОБА_3. і її
представник в судовому засіданні позов не визнали,  пояснивши,
що дійсно ОСОБА_3,  ОСОБА_4 и ОСОБА_1 у травні
2006 р.
уклали договір про сумісну діяльність з вирощування бахчевих культур,  для чого кожна сторона повинна була робити в
рівних частках вклади для вирощування,
приймати участь у діяльності та реалізації врожаю,  після чого на отримання 13 частини прибутку.
В ході роботи почалися конфлікти між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з її чоловіком,  вони навіть розділили поле і вирішили окремо
збирати врожай,  але 15.08.06 р. чоловік
ОСОБА_1 був замічений у крадіжці,  у
зв'язку виник конфлікт і він з ОСОБА_1 втікли з поля,  після чого перестали працювати і цікавитись
справами. Вона вважає,  що ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 побачили,  що врожай у 2006 році
буде паганий через пагані погодні умови,
тому за власною ініціативою вийшли із договору,  хоча вона пропонували їм продовжувати
працювати. Врожай дійсно виявився паганим,
свою частину бахчі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продавали та гроші знов вкладували
у роботу. В кінці сезону вони практично ніяких грошей не отримали,  закінчивши його із величезними збитками.
Вимоги позивачів вважали безпідставними.

Відповідач
ОСОБА_4 також позов не визнав та підтвердив доводи ОСОБА_3.,  давши суду аналогічні пояснення.

Суд,  вислухавши сторони,  свідків,
дослідивши письмові докази,
дійшов висновку,  що позов не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно  ст.  626 ЦК України,  договором є домовленість двох або більше
сторін,  спрямована на встановлення,  зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків. До договорів,  що укладаються
більш як двома сторонами (багатосторонні договори),
застосовуються загальні положення про договір,  якщо це не суперечить багатосторонньому
характеру цих договорів.

В
судовому засіданні встановлено,  що
позивачка ОСОБА_1 Н.С зі згоди ОСОБА_2 Ю.П. уклала з ОСОБА_3. і ОСОБА_4 усний
договір про спільну діяльність з вирощування в 2006 році сільськогосподарської продукції,  що підтверджено сторонами та поясненнями.свідків.

Для цієї
діяльності кожна із сторін договору об' єднала свої грошові вклади в розмірі по
6 тис. грн.
загальною сумою 18 тис.
грн.,  тобто доля кожної сторони
становить 1/3.

Згідно  ст.  1131 ЦК України,  договір про спільну діяльність укладається у
письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність,  у тому числі координація спільних дій
учасників або ведення їхніх спільних справ,
правовий статус виділеного для спільної діяльності майна,  покриття витрат та збитків учасників,  їх участь у результатах спільних дій та інші
умови визначаються за домовленістю сторін,
якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Зі
змісту  ст.  218 ЦК України вбачається,  що оскільки законом не передбачено,  що недодержання сторонами письмової форми
правочину має наслідком його недійсність,
то у суду немає підстав для прийняття рішення про його дійсність,  а відповідно немає правових підстав для
задоволення позову у цій частині.

Згідно  ст. 1132 ЦК України окремою формою договору про спільну діяльність є
договір простого товариства. За договором простого товариства сторони (учасники)
беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання
прибутку або досягнення іншої мети.

В
судовому засіданні встановлено,  що
сторони як учасники простого товариства до 15.08.2006 р. сумісно діяли для досягнення спільної мети - вирощування
врожаю та отримання прибутку,  і на
вказаний час повністю

3

витратили
внесені ними вклади,  здобувши у сумісну
власність сільськогосподарські культури,
яки вони виростили. При цьому сторони почали реалізацію продукції і
розділили частину отриманого доходу -4500грн.

Проаналізувавши
пояснення сторін та свідків,  дослідивши
матеріали про відмову в порушенні кримінальної справи,  суд дійшов висновку,  що через ставшуюся у цей день сварку між
сторонами,  15.08.2006 року позивачка
ОСОБА_1 за згодою свого чоловіка ОСОБА_2
в односторонньому порядку розірвали договір про сумісну діяльність з
відповідачами і висунули вимоги про повернення внесеної нею у спільне майно
грошової суми.

Згідно  ст. 651 ЦК
України,  розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,  якщо
інше не встановлено договором або законом.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або
частково,  якщо право на таку відмову
встановлено договором або законом,
договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно  ст.  1141 ЦК України,  договір простого товариства може бути
припинено зокрема у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі
простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників,  якщо домовленістю між учасниками не передбачено
збереження договору щодо інших учасників.

Як
встановлено в судовому засіданні,
відповідачі не були згодні із одностороннім розірванням договору з боку
позивачів і така можливість одностороннього розірвання договору не була
передбачена їх домовленостями та не передбачена законом.

Згідно  ст. 653 ЦК
України,  у разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення
того,  що було виконане ними за
зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору,  якщо інше не встановлено договором або
законом.

З огляду
на вказану норму Закону та враховуючи,
що на 15.08.06 р. у
наслідок спільної діяльності стороні їх грошові вклади було повністю витрачено
з метою придбання сільськогосподарської продукції,  яка стала результатом їх сумісної діяльності
та їх сумісною власністю,  суд не вбачає
законних підстав для стягнення з відповідачів на користь позивачів їх грошового
вкладу,  оскільки позивачі вправі
вимагати лише відповідну частину сільськогосподарської продукції,  створеної ними на 15.08.06 р.

Згідно  ст.  1141 ЦК України,  у разі припинення договору простого
товариства поділ майна,  що є у спільній
власності учасників,  і спільних прав
вимоги,  які виникли у них,  здійснюється в порядку,  встановленому цим Кодексом.

Згідно  ст.  1134 ЦК України,  внесене учасниками майно,  яким вони володіли на праві власності,  а також вироблена у результаті спільної
діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною
частковою власністю учасників,  якщо інше
не встановлено договором простого товариства або законом.  Ведення бухгалтерського обліку спільного
майна учасників може бути доручено ними одному з учасників. В той же час,  згідно
ст.  1137 ЦК України,  порядок відшкодування витрат і збитків,  пов'язаних із спільною діяльністю
учасників,  визначається за домовленістю
між ними. У разі відсутності такої домовленості кожний учасник несе витрати та
збитки пропорційно вартості його вкладу у спільне майно.

Згідно  ст.  1139 ЦК України
прибуток,  одержаний учасниками договору
простого товариства в результаті їх спільної діяльності,  розподіляється пропорційно вартості вкладів
учасників у спільне майно,  якщо інше не
встановлено договором простого товариства або іншою домовленістю учасників.

Вирішуючи
позовні вимоги в частині стягнення долі у створеному у наслідок спільної
діяльності майна,  її вартості або
прибутку від спільної діяльності,
суд,  виходив із закріплених
в  ст.
ст.  10,
11 ЦПК

4

України
принципів змагальності й рівності прав сторін у поданні доказів,  а також розгляду спору в межах заявлених ними
позовних вимог і на підставі представлених ними доказів. При цьому суд
керувався вимогами  ст.  59
ЦПК України,  відповідно до якої
обставини справи,  які за законом повинні
бути підтверджені певними способами доказування,  не можуть підтверджуватися ніякими іншими
способами.

Позивачі
у судовому засіданні не навели яких-небудь об'єктивних і допустимих доказів на
підтвердження своїх розрахунків щодо розміру вартості долі у спільному майні
сторін та прибутку від спільної діяльності та економічних наслідків цієї
діяльності.

Визначити
розмір прибутку від реалізації вирощеної у наслідок спільної діяльності
продукції на підставі довідки ВАТ „ММК ім. Ілліча" про розмір виданої
ОСОБА_3. у якості оплати праці продукції в натурі суд позбавлений можливості по
перше в наслідок відсутності доказів про вартість цієї продукції на час її
видачі та про ціни,  за якими вона була
реалізована. По друге суд не має такої можливості,  оскільки відповідачи пояснювали,  і це не оспорювали позивачі,  що грошові кошти від реалізації наслідків
сумісної діяльності (врожаю) по мірі їх надходження знов витрачались на
виробництво для досягнення мети сумісної діяльності. За відсутності належних
бухгалтерських документів суд позбавлений можливості зробити обґрунтований
розрахунок економічних наслідків сумісної діяльності.

Тому,  у зв'язку із недоведеністю позовних вимог суд
відмовляє у їх задоволенні.

Керуючись  ст.  10,
60,  61,  212,
213,  215 ЦПК
України,   ст.  ст.
22,  626,  630,
638,  651,  653,
1130-1143 ЦК України,  суд,  -

ВИРІШИВ :

У
задоволені позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання угоди
дійсною,  стягнення суми вкладу та
прибутку -відмовити.

На
рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через
Іллічівський районний суд м.  Маріуполя.
Заява про апеляційне оскарження рішення може бути подано потягом 10 днів з дня
проголошення рішення,  а апеляційна
скарга повинна бути подана протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.

Апеляційна
скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо скарга подається у
строк,  встановлений для подання такої
заяви.

З повним
текстом рішення можливо ознайомитись в канцелярії Іллічівського райсуду після 17.04.2007p.