Справа № 22-1054/2007 р                              Головуючий
суддя 1 інстанції: Котик Л.О.
Суддя-доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

6
листопада 2007 року                                                                               м.
Рівне

Колегія
суддів   судової   палати
у   цивільних   справах
апеляційного   суду

Рівненської області в складі:

головуючого судді: Вагилевича В.С,

суддів: Шеремет
A.M., Хилевича С.В.,

при секретарі:               Томашевській
І.М.,

з участю сторін,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу Володимирецької
селищної ради на рішення Володимирецького районного суду від 30 липня 2007 року
в справі за позовом ОСОБА_1 до Володимирецької селищної ради про стягнення
витрат на поліпшення майна, -

встановила:

19 лютого 2007
року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Володимирецької селищної
ради про стягнення витрат на поліпшення майна.

Рішенням
Володимирецького районного суду від 30 липня 2007 року стягнуто з
Володимирецької селищної ради на користь ОСОБА_1 витрати на поліпшення майна в
розмірі 34890 гривень.

Стягнуто з
Володимирецької селищної ради на користь держави судовий збір в розмірі 348
грн. 90 коп. та на користь ОСОБА_1 судові витрати за інформаційно-технічне
забезпечення, понесені при подачі позовної заяви в сумі 30 грн.

Не погодившись з
рішенням суду Володимирецька селищна рада подала апеляційну скаргу. Вказує, що
позивач у відповідності до норм чинного законодавства не може бути визнаний
набувачем квартири. Зазначає що згідно ст. 388 ЦК України добросовісний набувач - це особа, яка за
відплатним договором придбала майно в особи, яка не мала права його
відчужувати. Позивач жодних відплатних угод, в тому числі з відповідачем,
внаслідок яких міг би отримати у власність квартиру не укладав, а тому не може
взагалі вважатися набувачем квартири.

Відповідно до ч.
3 ст. 58 Закону України "Про виконавче провадження" зберігач, якщо
ним призначено не боржника або члена його сім'ї, одержує за зберігання майна
винагороду, розмір якої встановлюється за угодою зберігача з державним
виконавцем. У випадку, що є предметом даної справи, особою, що здала майно на
збереження, є Державна виконавча служба у Володимирецькому районі, а не
Володимирецька селищна рада, а тому саме виконавча служба має нести витрати на
збереження квартири, а не відповідач по справі.

Крім того, суд
першої інстанції так і не навів достатніх підстав для застосування саме ч. 4
ст. 390 ЦК України.
Відшкодування витрат, необхідних для утримання та збереження майна,
визначається ч. 3, а не ч. 4 ст. 390 ЦК
України.

Вказує, що ні
норми раніше діючого нормативно-правового акту, ані діючий ЦК України, не
містять норм про можливість відшкодування будь-яких витрат на поліпшення майна
особі, що зберегла в себе майно без достатньої правової підстави.

Просить
скасувати рішення Володимирецького районного суду від 30 липня 2007 року.

2

Перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення
учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням
нового рішення по справі з наступних підстав.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що 16 січня 2003
року на виконання ухвали Володимирецького районного суду від 16 липня 2007 року
про надання ОСОБА_1 житла позачергово, ДВС у Володимирецькому районі проведено
опис та арешт квартири АДРЕСА_1 і передано позивачу на збереження. 4 листопада
2003 року Володимирецький районний суд постановив рішення, яким зобов'язав
Володимирецьку селищну раду видати ОСОБА_1 ордер на вищезгадану квартиру. Саме на
цих підставах, позивач, як добросовісний набувач, став проживати у квартирі
АДРЕСА_1, попередньо зробивши там ремонт. Витрати на його проведення були
потрібні для збереження майна, а саме квартири, яка була передана ОСОБА_1
згідно акту опису й арешту майна від 16 січня 2003 року.

З такими висновками колегія суддів не погоджується.

Згідно ч. 4 ст.
390 ЦК України
добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним
поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання
йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна,
добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат
у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Як вбачається з
матеріалів справи ОСОБА_1 вселився в квартиру АДРЕСА_1 без достатніх на те
правових підстав, оскільки ордер на дане жиле приміщення йому не надавався.

Відповідно до
ст. 58 ЖК України ордер на жиле приміщення є єдиною підставою для вселення в
надане жиле приміщення.

За таких
обставин колегія суддів приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до задоволення
не підлягає.

На підставі
наведеного, керуючись ст. 390 ЦК
України, ст. 58 ЖК України, ст. ст. 11, 303, 304, 309, 313, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Володимирецької
селищної ради задовольнити. Рішення Володимирецького районного суду від 30
липня 2007 року скасувати. У задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до Володимирецької селищної ради про стягнення
витрат на поліпшення майна відмовити.

Рішення   суду
апеляційної   інстанції   набирає
законної   сили   з
моменту проголошення.

Сторони мають
право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції та рішення
апеляційного суду протягом двох місяців з дня набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.