категорія 23                                                         Головуючий
1 інстанції Руденко Л.М.
Справа № 22-60512007 р.                                 Доповідач
РІШЕННЯ

Іменем України

16 жовтня 2007 року

Апеляційний суд
Донецької області у складі:

головуючого судді                              Курило В.А.

суддів                                      Шамрило
Л.Г. Санікової О.С.

при секретарі                          Таранець
В.О., Степаненко В.Б.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Слов"янського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня
2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства
„Святогірське багатогалузеве об"єднання комунального господарства",
третя особа ОСОБА_2, про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною
пригодою.

В С Т А Н О В И В:

В червні 2007
року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до Комунального
підприємства „Святогірське багатогалузеве об"єднання комунального
господарства", третя особа ОСОБА_2, посилаючись на те, що 31 січня 2006
року об 12 год. 30 хв.
зі сторони оздоровчого комплексу „NORD" у напрямку автодороги м. Святогірськ-ст.
Святогірськ рухався автомобіль ЗІЛ 433362 реєстраційний номер НОМЕР_1, який
належить Комунальному підприємству "Святогірське багатогалузеве об'єднання
комунального господарства", під керуванням водія ОСОБА_2, працюючого
водієм у відповідача. При виїзді на автодорогу
м. Святогірськ - ст. Святогірськ водій ОСОБА_2 не надав дорогу автомобілю „LEXUS LS 430"
реєстраційний номер НОМЕР_2 під
його керуванням, який належить йому на праві особистої власності, котрий
рухався зі сторони ст. Святогірськ у напрямку м. Святогірська, та скоїв з ним
зіткнення.   Його   автомобіль
отримав   механічні   пошкодження.   Просив

2

стягнути з відповідача на його користь
витрати на ремонт автомобіля у сумі 48377,60 грн., моральну шкоду у сумі 20000
грн. та судові витрати у сумі 1262,28 грн.

Рішенням
Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2007 року
позов ОСОБА_1 ,до Комунального підприємства "Святогірське багатогалузеве
об"єднання комунального господарства", третя особа ОСОБА_2 про відшкодування
шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, залишений без задоволення.

В апеляційній
скарзі позивач посилається на порушення норм матеріального права, просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким справу направити на новий розгляд.
Вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтується на неправильно
встановлених обставинах справи.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи
і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановлянням нового
рішення з таких підстав.

Відповідно до п.
3 і 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду
обставинам справи і порушення або неправильне застосування норм матеріального
права.

Згідно ч. 2 ст.
309 ЦПК України норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відмовляючи
позивачу ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивач
не довів в суді вини ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді.

Але з таким
висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки він не
відповідає обставинам справи.

Судом першої
інстанції встановлено, що автомобіль „LEXUS
LS 430" реєстраційний номер НОМЕР_2
належить ОСОБА_1 на праві особистої власності, що підтверджено свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 12.02.2005 року. Автомобіль ЗІЛ
433362 реєстраційний номер НОМЕР_1 належить Комунальному підприємству
"Святогірське багатогалузеве об"єднання комунального
господарства", що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного
засобу НОМЕР_4.

31.01.2006 року,
о 12 год.30 хвил., ОСОБА_1 керував автомобілем „LEXUS LS
430" реєстраційний номер НОМЕР_2 та рухався по авто дорозі м. Святогірськ
- ст. Святогірськ зі сторони ст. Святогірськ у напрямку м. Святогірська. Водій
ОСОБА_2 виїжджав на вищевказану автодорогу автомобілем ЗІЛ 433362 , яка веде до
оздоровчого комплексу „NORD" м. Святогірська і яка є основною дорогою з
другорядної дороги. При завершенні ОСОБА_2 маневру виїзду на автодорогу м. Святогірськ -
ст. Святогірськ автомобіль ЗІЛ 433362 та автомобіль „LEXUS LS 430"
зіткнулися.

3

Звертаючись в
суд з позовом про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, позивач
посилався на те, що у дорожньо-транспортній пригоді винним є ОСОБА_2, який,
виїжджаючи на основну дорогу, не переконався у безпеці свого маневру, не
пропустив його автомобіль, який рухався по основній дорозі. Він не мав,
можливості запобігти зіткнення транспортних засобів через те, що дії ОСОБА_2
для нього були несподіваними. Коли він побачив автомобіль відповідача, останній
стояв на перехресті доріг і не рухався. Тому він був впевнений, що водій
ОСОБА_2 пропустить його автомобіль. Але, коли він наблизився до нього,
автомобіль ОСОБА_2 почав рухатися, чим утворив певні перешкоди для нього. Він
приймав міри до зупинки автомобіля та інші міри аби запобігти зіткнення, але
зіткнення все ж таки трапилось і його автомобіль отримав механічні ушкодження.

Заперечуючи
проти задоволення позовних вимог, представник відповідача і третя особа ОСОБА_2
в суді стверджували, що ОСОБА_2 дійсно при виїзді на основну дорогу, зупинив
свій автомобіль. Він впевнився в тому, що по основній дорозі автомобілі не
рухалися і почав рухатися, виконуючи лівий поворот. Автомобіль позивача він не
бачив. Тому у дорожній пригоді винним є сам потерпілий.

Перевіряючи
доводи і заперечення сторін, суд першої інстанції призначав по справі судову
автотехнічну експертизу.

Згідно висновку
автотехнічної експертизи № 2120U8 від 15 листопада
2006 року за наявністю даної дорожньої обстановки водій автомобіля ЗІЛ 433362
А.С. ОСОБА_2, перед поновленням руху та виїзду на перехрестя, повинен був
впевнитися у безпеці та надати дорогу транспортному засобу, який наближався до
даного перехрестя проїзної частини головної дороги, незалежно від його
подальшого руху, тобто він повинен був діяти відповідно до п. 10.1, п. 16.11
Правил дорожнього руху.

Водій ОСОБА_2,
за наявністю цієї дорожньо-транспортної пригоди мав технічну можливість
запобігти скоєння дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог п. 10.1, п. 16.11 Правил дорожнього руху.

Такі ж самі
висновки містяться і у висновках додаткової автотехнічної експертизи №451 від
18.04.2007 року.

В засіданні суду
апеляційної інстанції експерт Данів В.Є. підтвердив, що водій ОСОБА_2 порушив
п.10.1 п.16.11 Правил дорожнього руху і ці порушення знаходяться у причинному
зв"язку з дорожньо-транспортною пригодою.

Суд апеляційної
інстанції вважає висновки експерта і його пояснення в суді достовірним доказом
через те, що вони грунтуються на Правих дорожнього руху.

Відповідно до п.
10.1 Правил дорожнього руху перед початком руху, перебудуванням і любою зміною
напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не утворить
перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

4

Згідно п. 16.11 Правил дорожнього руху на перехресті нерівнозначних

доріг родій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі,

повинен уступити дорогу транспортному засобу, що наближається до

вказаного перехрестя проїжджих частин, незалежно від напрямку їх

подальшого руху.                                               ,

Як встановлено
судом, водій ОСОБА_2 рухався на транспортному засобі, що був полагодженим, у
світлий час дня і тому мав в однобічному порядку обирати режим руху, виконуючи
вимоги п.10.1 І 16.11 Правил дорожнього руху.

Доводи ОСОБА_2
про те, що він, виконуючи маневр, не бачив автомобіль позивача, судом
апеляційної інстанції не приймаються. Як пояснив експерт в судовому засіданні
суду апеляційної інстанції , водій ОСОБА_2 відповідно до п. 10.1 Правил
дорожнього руху і в цьому випадку мав забезпечити безпечний рух для себе і інших
учасників дорожнього руху, навіть якщо для цього необхідно було користуватися
сторонньою допомогою.

Таким чином,
факт вини водія ОСОБА_2 у дорожньо-транспортні пригоді доведений.

Суд першої
інстанції, розглядаючи справу, не врахував вказаних доказів, тому його висновки
не відповідають обставинам справи.

З висновку
№45118 від 18.04.2007 року додаткової автотехнічної експертизи вбачається
також, що при обставинах, вказаних водієм ОСОБА_1 він мав технічну можливість
запобігти зіткнення транспортних засобів екстреним гальмуванням із зупинкою
автомобіля до місця зіткнення, тобто виконанням вимог п. 12.3 Правил дорожнього
руху.

Відповідно до п.
12.3 Правил дорожнього руху у випадку виникнення небезпеки для руху або
перешкоди, які водій об"єктивно здатний виявити, він повинен негайно
прийняти міри до зменшення швидкості навіть до зупинки транспортного засобу чи
безпечного для інших учасників руху об"їзду перешкоди.

Як пояснив
експерт в судовому засіданні, під час відтворення судом першої інстанції
обстановки події з участю сторін по справі, дороги, по якій рухалися водії
ОСОБА_1 і Труш С.Є. мали добрий огляд. Водії побачили один одного на відстані
близько 170 м, що на думку суду було достатньо ОСОБА_1 для виконання вимог п.
12.3 Правил дорожнього руху і прийняття мір до зменшення швидкості свого руху
аби запобігти зіткнення транспортних засобів.

Тому суд вважає,
що і в діях позивача є невідповідність вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху,
що призвело до дорожньо-транспортної пригоди.

Разом з тим,
апеляційний суд вважає, що ступень вини водія ОСОБА_2 є більшим, ніж ступень
вини водія ОСОБА_1 і відповідає 70%.

Відповідно до п.
3 ч. 1 ст. 1188 ЦПК України шкода, завдана внаслідок взаємодії джерел
підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за
наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано

5

шкоди, розмір
відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають
істотне значення.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції не застосував вказану норму закону, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що
судом апеляційної інстанції ступень вини потерпілого - позивача по справі
визначений у 30 %, а ступень вини іншого учасника дорожньої пригоди - водія
ОСОБА_2 у 70 %, розмір відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної майну
потерпілого, має бути зменшений на 30%.

Відповідно до
висновку спеціаліста - автотоварознавця №1/9/02/06 від 9 лютого 2006 року
вартість ремонту автомобіля позивача складає 33776.74 грн. Втрата товарного
виду складає 14186.76 грн. Загальна сума шкоди, завданої пошкодженням
автомобіля позивача, складає 33776.74 + 14186.76 грн. = 47963.50 грн.
(а.с.9-29).

Саме вказана
сума матеріальної шкоди заподіяна позивачу. Висновки спеціаліста-товарознавця
сторонами не оспорені, тому підстав для сумніву щодо них у суду апеляційної
інстанції не має.

Згідно ч. 1 ст.
1172 ЦК України
юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання
ним своїх трудових (службових) обов"язків.

Судом
встановлено, що на час дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_2 перебував у
трудових відносинах з відповідачем по справі Комунальним підприємством
„Святогірське багатогалузеве об'єднання комунального господарства" і
заподіяв шкоду позивачеві під час виконання ним своїх трудових обов'язків. Тому
відповідальність по відшкодуванню завданої позивачеві шкоди внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди на підставі ст. 1172 ЦК України має бути
покладено на вказаного відповідача -Комунальне підприємство „ Святогірське
багатогалузеве об"єднання комунального господарства".

Враховуючи
наявність вини позивача у дорожньо-транспортній пригоді, йому підлягає
відшкодування матеріальна шкода у такому розмірі:

47963.5 х 70% = 33574.45 грн.

Відповідно до ч.
1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадів, встановлених частиною другою цієї статті.

Звертаючись в
суд з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що
пошкодженням його автомобіля йому заподіяно і моральну шкоду. Зокрема,
автомобіль є його власністю і коштовним майном. Він зазнав серйозних пошкоджень
і потребував ремонту. Оскільки автомобіль використовувався як засіб
пересування, а також для ведення бізнесу, позивач у зв"язку з ремонтом
автомобіля вимушений був вирішувати питання як пересування так і ведення
бізнесу. Все це потребувало додаткових зусиль позивача для організації і свого
життя і своєї праці. Через те, що спір в суді розглядався тривалий час, позивач
вимушений був приймати додаткові

6

зусилля і для організації ремонту автомобіля
і його оплати. Все це безумовно призвело до порушення звичного образа життя
позивача, тобто до моральних страждань. Позивач для відшкодування моральної
шкоди просив суд стягнути 20000 грн.

Апеляційний суд
вважає, що вказані позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з
принципу розумності і об"єктивності, відсутності тяжких наслідків аварії,
можливості відновлення прав і інтересів позивача шляхом стягнення грошової суми
для відшкодування матеріальної шкоди і ремонту автомобіля. Крім того,
апеляційний суд враховує і наявність ступеню вини позивача у дорожній пригоді,
тому визначає для відшкодування суму у 2000 грн.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, що мали
бути застосовані, зробив висновки, що не відповідають обставинам справи ,
ухвалив незаконне рішення, яке у відповідності до п. п. 4, 3 ч. 1 ст. 398 ЦПК
України є підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Оскільки позовні
вимоги ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції задовольняються частково, відповідно
до ст. 88 ЦПК України підлягають частковому задоволенню вимоги і про
компенсацію судових витрат.

Судом
встановлено, що позивач оплатив судовий збір в сумі 483.77+17 грн., 30 грн.
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 70 грн. - за
надання допомоги адвоката, 700 грн. за проведення оцінки матеріальної шкоди (
а.с.2-3,40, 30). А всього його витрати склали 1300.77 грн. Задовольняючи частково
позовні вимоги, суд у відповідності до ст. 88 ЦПК України стягує на користь
позивача з відповідача 70% судових витрат, що дорівнює: 1300.77 х 70% =910.50
грн.

Одночасно суд
встановив, що відповідач також поніс певні витрати на проведення судових автотехнічних
експертиз 217 грн. 92 коп. і 261.50 грн., а всього 479.42 грн.(а. с 158, 117). На
підставі ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача необхідно
стягнути частину вказаних витрат, яка відповідає ступеню його вини у дорожній
пригоді і дорівнює:

479.42 х 30% = 143.83 грн.

Керуючись ст.ст.
304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу задовольнити частково. Рішення Слов"янського міськрайонного суду
Донецької області від 7 червня 2007 року скасувати. Задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_1 частково.

Стягнути з
Комунального підприємства „Святогірське багатогалузеве об'єднання комунального
господарства" на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди
33574.45 грн. ( тридцять три тисячі п"ятьсот сімдесят чотири гривні 45
коп.), судових витрат 910.50

7

грн. (дев"ятьсот десять грн. 50 коп.) і
на відшкодування моральної шкоди дві тисячі .гривень. В задоволені решти вимог
ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з
ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства „ Святогірське багатогалузеве
об"єднання комунального господарства" на відшкодування судових витрат
143.82 грн. (сто сорок три гривні 82 коп.).

Рішення суду
апеляційної інстанції набирає законної сили з часу його проголошення і може
бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня проголошення рішення суду апеляційної інстанції.