УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24
жовтня 2007 року                                                                                       м.  Одеса

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в
складі:

головуючого                            Ткачук О.О.

суддів                             Косогор Г.О. Ісаєвої
Н.В.

при
секретарі                           Ісаєвої
Ю.С.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.
Одесі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м.  Одеси від 25 квітня 2007 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,  ОСОБА_5 про
визнання договору дарування недійсним та визнання права власності,  за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
визнання права власності,  усунення
перешкод у користуванні власністю та вселення,
за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права власності та
усунення перешкод у здійсненні права власності,

встановила:

У жовтні
2004 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4,  ОСОБА_5 про визнання договору дарування
недійсним та визнання права власності.

У
судовому засіданні ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав повністю та просив їх
задовольнити,  посилаючись на слідуючи
обставини.

У 1956
році ОСОБА_6 було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку
на підставі рішення Іллічівського виконкому м.
Одеси від 26.03.1955 року за № 222.

Отримавши
ділянку під будівництво площею 0.15 га,
ОСОБА_6 розпочав будівництво будинку. ОСОБА_1 в той час хворів
туберкульозом та знаходився на обліку у тубдиспансері Іллічівського району
м.  Одеси.

Позивач
посилався на те, ,  що у неповнолітньому
віці він допомагав батькам будувати будинок під АДРЕСА_1. Вказаний будинок був
зданий в експлуатацію у 1963 році та оформлений на батька - ОСОБА_6.

До
армії,  так і після повернення з армії у
1968 році,  ОСОБА_1 постійно проживав і у
теперішній час проживає у зазначеному будинку. На протязі всього часу він
допомагав батькам утримувати будинок та всі будівлі у належному стані.

Справа
№22ц-4312/2007 р.                                Головуючий
1 - ої інстанції Демченко
О.М.

Категорія: 13                                                  Доповідач: Ткачук
О.О.

У
батьків,  крім ОСОБА_1,
були також дві дочки,
які уклали шлюби та змінили прізвища на прізвища своїх чоловіків:
ОСОБА_4 та ОСОБА_5,  які мають власні
квартири та проживають окремо від ОСОБА_1 Обидві дочки отримали від батьків
великий посаг,  переїхали проживати до
своїх чоловіків,  а ОСОБА_1 залишився
проживати в батьківському будинку.

У 1982
році ОСОБА_1 одружився і його дружина була зареєстрована в будинку за адресою:
АДРЕСА_1,  на правах ч.1ена родини.

Після
смерті матері - ОСОБА_7,  ОСОБА_4 почала
приходити до батька - ОСОБА_6,  та пропонувати
йому допомогу,  щоб батько підписав
договір дарування на її ім'я.

Незважаючи
на те,  що крім позивача за первісним
позовом ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1,
проживала його дружина,  п'ятеро
їх дітей,  троє з котрих були
неповнолітніми,  ОСОБА_6 під тиском дочок
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оформив в Сьомій державній нотаріальній конторі м.  Одеси договір дарування спірного
будинку,  в якому ОСОБА_1 проживав зі
своєю багатодітною родиною,  виділивши
дочкам 83/100 частин спірного будинку,  а
собі залишив 17/100 частин. Позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 батько не
залишив нічого,  незважаючи на те,  що відповідно рішення Маліновського районного
суду м.  Одеси від 27 квітня 2001
року,  він був вселений в житлове
приміщення будинку АДРЕСА_1,  так як до
цього він проживав в літній кухні без газу,
води.

Таким
чином,  позивач вважає,  що його батько подарувавши дочкам 83/100
частин будинку порушив всі конституційні права ОСОБА_1 та його неповнолітніх
дітей,  які народились в спірному будинку
та набули право власності на цей будинок,
а ОСОБА_1,  як їх батько,  має право власності на частину будинку на той
підставі,  що він допомагав батькам
будувати спірний будинок як своєю працею,
так і грошима,  і тому спірний
будинок являється їх спільною сумісною власністю. Договір дарування був
укладений з порушеннями закону,  так як
не були враховані інтереси неповнолітніх дітей.

За таких
підстав,  ОСОБА_1 вважав,  що його батько ОСОБА_6 попав під вплив дочок
ОСОБА_4 та ОСОБА_5,  та під їх тиском подарував їм майже весь будинок з земельною
ділянкою,  який був виділений для
забезпечення нормального життя дитині,
хворій туберкульозом,  тобто для
ОСОБА_1

Тому
позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просив визнати договір дарування від 29
липня 2004 року будинку за адресою: АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 - недійсним,  а також визнати за ним право власності на
вказаний спірний будинок.

Відповідачка
за первісним позовом ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_1 у судовому засіданні не
визнала,  та звернулась з зустрічним
позовом до ОСОБА_1 в якому вказувала,  що
29 липня 2004 року був укладений договір дарування,  згідно якого ОСОБА_6 подарував,  а ОСОБА_4 та її рідна сестра ОСОБА_5 прийняли
в дар,  в рівних частках кожна,  83/100 частини житлового будинку з надвірними
спорудами,  розташованого за адресою:
АДРЕСА_1. Вказаний будинок належав ОСОБА_6 на праві приватної власності на
підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для
будівництва індивідуального житлового будинку,
зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН». Вона просила визнати за нею право
власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами,  розташованого у АДРЕСА_1,  та усунути порушення її права власності
,  вселити її в спірний будинок,  та зобов'язати ОСОБА_1 не перешкоджати її в
користуванні житловим будинком.

Відповідачка
ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_1 у судовому засіданні також не визнала,  та просила суд відмовити у їх
задоволенні,  посилаючись на їх
безпідставність та необґрунтованість. Вона також звернулася з зустрічним позовом
до ОСОБА_1 ,  в якому просила визнати за
нею право власності на 50/100 частин житлового будинку з надвірними
спорудами,  розташованого у АДРЕСА_1,  та усунути порушення її права власності,  вселити її в спірний будинок,  та зобов'язати ОСОБА_1 не перешкоджати її в
користуванні житловим будинком.

Рішенням
Маліновського районного суду м.  Одеси
від 25 квітня 2007 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4,  ОСОБА_5
було  відмовлено,   зустрічні
позовні  вимоги     ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_1 було задоволено у повному обсязі..

На дане рішення принесені
апеляційні скарги ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3,
в яких ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та
передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача,  яка доповіла зміст оскаржуваного
рішення,  доводи апеляційних скарг та
заперечення на них,  вивчивши матеріали
справи,  перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду,  судова
колегія вважає,  що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно  ст. 308 ЦПК України,  апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції без зміни,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального
та процесуального права.

Згідно  ст.  10
п. 3 ЦПК України,  кожна сторона повинна
довести ті обставини,  на які вона
посилається,  як на підставу своїх вимог
та заперечень,  а суд згідно  ст.  11
п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі
наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції було вірно
встановлено,  що згідно Договору про
надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 20 серпня
1956 року,  ОСОБА_6 у безстрокове
користування було надано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1,  площею 600 кв.м.  Вказана земельна ділянка була надана ОСОБА_6 з
метою будівництва житлового будинку.

Як вбачається з витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме майно,
виданого КП «ОМБТІ та РОН» 27.07.2004,
на підставі вказаного договору про надання у безстрокове користування
земельної ділянки ОСОБА_6 був власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності зі  ст.
319 ч. 1 ЦК України,  власник володіє,  користується,
розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

29 липня 2004 року був укладений
договір дарування,  згідно якого ОСОБА_6
подарував,  а ОСОБА_5 і ОСОБА_4 прийняли
в дарунок в рівних частках кожна 83/100 частини житлового будинку з надвірними
спорудами,  розташованого в
АДРЕСА_1,  який складається в цілому з
одного черепашникового житлового будинку під літ. «А»,  загальною житловою площею 33.1 кв.м. ,  та надвірних споруд під літерами: «Б» -
гараж-сарай,  «В» - вбиральня,  «Г» - сарай,
1-3 - огорожа,  І -мостіння,  розташованих на земельній ділянці площею 600
кв.м.  Вказані 83/100 частини житлового
будинку належали дарувальнику на праві приватної власності на підставі Договору
про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на праві особистої власності,  посвідченого державним нотаріусом Першої
Одеської державної нотаріальної контори 20 серпня 1956 року,  номер запису 827. Зазначений договір
дарування було посвідчено державним нотаріусом Сьомої Одеської державної
нотаріальної контори.

Згідно  ст. . 215 ЦК України,  підставою
недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами
вимог,  які встановленні  ст. . 203 ЦК України.

ОСОБА_1,  як у позовній заяві,  так і у апеляційній скарзі в обґрунтування
своїх вимог про визнання недійсним договору дарування посилається на ч. 6  ст.
203 ЦК України.
Суд першої інстанції правільно не взяв до уваги вищевказані посилання,  оскільки ч.6
ст.  203 ЦК України ставить
лише вимогу до право чинів,  що
вчиняються батьками ( усиновителями) малолітніх,  неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд
першої інстанції вірно вказав в рішення,
що у власника домобудівні ОСОБА_6 на момент укладення угоди
малолітніх,  неповнолітніх чи
непрацездатних дітей не було.

Згідно
пояснень нотаріуса Сьомої державної нотаріальної контори м.  Одеси Мельник Людмили Василівни,  яка була допитана в якості свідка у суді
першої інстанції,  договір дарування від
29 липня 2004 року був посвідчений нею згідно бажання власника спірного будинку
ОСОБА_6,  ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від дару не
відмовлялись. При оформленні договору дарування був наданий витяг про
реєстрацію права власності,  всі сторони
були присутні у нотаріуса  особисто. При
укладенні договору дарування власником будинку був ОСОБА_6,  згода інших зареєстрованих в будинку осіб
потрібна не була. Також свідок пояснила

суду,  що якщо б їй і було відомо про рішення
суду,  яким за ОСОБА_1 було визнано право
користування спірним житловим будинком,
в оформленні договору дарування вона би не відмовила,  так як вказане рішення суду не є для цього
юридичною підставою.

Таким
чином,  суд першої інстанції вірно вказав
у рішенні,  що підстав для визнання
вказаного договору дарування від 29 липня 2004 року недійсним не
вбачається,  так як на момент укладання
договору дарування ОСОБА_6 був єдиним власником подарованого ним майна
(спірного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1),
цей договір не порушував інтереси та права інших осіб і являв собою
законне волевиявлення власника спірного будинку. Крім того,  згідно вимог закону,  цей договір дарування був нотаріально
посвідчений.

За таких
обставин,  суд зробив вірний
висновок,  що позовні вимоги позивача за
первісним позовом ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору дарування від 29
липня 2004 року,  по якому ОСОБА_6
подарував,  а ОСОБА_5 і ОСОБА_4 прийняли
в дарунок в рівних частках кожна 83/100 частини житлового будинку з надвірними
спорудами,  розташованого в АДРЕСА_1 -
задоволенню не підлягали.

Крім
того,  враховуючи те,  що Згідно договору дарування від 29 липня
2004 року ОСОБА_6 подарував,  а ОСОБА_5 і
ОСОБА_4 прийняли в дарунок в рівних частках кожна 83/100 частини житлового будинку
з надвірними спорудами,  розташованого в
АДРЕСА_1,  суд першої інстанції вірно
визнав,  що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 стали
повноправними власницями по 41, 5/100 частин вказаного спірного домоволодіння.

Відповідно
з заповітом № 910930 від 02 вересня 1999 року,
ОСОБА_6 на випадок його смерті зробив таке розпорядження: все своє
майно,  де б воно не знаходилось,  та з чого б воно не складалось і взагалі все
те,  що на день його смерті буде належати
йому,  та на що він за законом матиме
право,  в тому числі належний йому
житловий будинок з надвірними спорудами,
розташований в АДРЕСА_1,
заповідав ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в рівних частках кожній.

Згідно
зі  ст.
1235 ЦК України,  заповідач може
призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб,  незалежно від наявності у нього з цими
особами сімейних,  родинних
відносин,  а також інших учасників
цивільних відносин.

ОСОБА_6
помер 15 січня 2005 року,  про що
свідчить свідоцтво про смерть № НОМЕР_1 від 15 січня 2005 року,  та про що в книзі реєстрації актів про смерть
зроблено запис № 497.

Враховуючи
те,  що після укладення договору
дарування від 29 липня 2004 року у власності ОСОБА_6 залишалася 17/100 частин
спірного домоволодіння,  то відповідно
заповіту від 02 вересня 1999 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 успадкували по 8, 5/100
частини спірного домоволодіння кожна.

За таких
обставин,  суд правомірно визнав,  що спірне домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1,  належить в рівних частках
ОСОБА_5 та ОСОБА_4,  так як за договором
дарування від 29 липня 2004 року вони стали власницями по 41, 5/100 частин
домоволодіння кожна,  а також згідно
заповіту від 02 вересня 1999 року успадкували по 8, 5/100 частин спірного
домоволодіння кожна.

Суд
перевірив усі докази,  які навели
позивачі та відповідачі у підтвердження своїх вимог та заперечень,  навів у рішенні фактичні обставини,  які були встановлені судом при розгляді
справи,  вірно застосував правові норми,  що регулюють ці правовідносини,  та зробив вірний висновок про задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у повному обсязі,  та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1.

Судова
колегія не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те,  що суд начебто,  не розглянув вимоги про визнання права
власності на земельну ділянку,  рішення з
цього приводу не приймав,  власника цієї
земельної ділянки в особі Одеської міської ради до участі у справі не
залучав,  оскільки вимоги про визнання
права власності на земельну ділянку ним не заявлялися. Пояснення,  та доповнення до позову датовані ним 9
листопада 2005 року,  на які посилається
ОСОБА_1,  як на зміну позовних вимог,  біли ним надані суду саме як пояснення до
позову,  а не як доповнення позовних
вимог,  про що свідчить запис у протоколі
судового засідання від 30 листопада 2005 року ( а. с.  190),
де зокрема зафіксовано,  що на питання
головуючого «чи підтримує позивач свої вимоги»,
позивач відповів: «Позовні вимоги підтримую (пояснення додаються)».

Також
судова колегія не бере до уваги посилання в апеляційній с карзі на
те,  що суд не залучив до участі у справі
його дружину,  та дітей,  відносно яких вирішив питання про їх
права,  та обов'язки.

У
відповідності до вимог  ст. . 11 ЦПК
України,  суд першої інстанції вирішив
питання про права та обов'язки між сторонами спору,  тобто,
між ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4,  ОСОБА_5 в межах заявлених ними вимог.
Предметом цього спору було право власності на будинок. Ні дружина,  ні діти ОСОБА_1 не перебувають у
правовідносинах пов'язаних з предметом спору. Питання про їх право користування
будинком не було предметом розгляду,  а
рішення у справі між сторонами не має преюдиціального значення для їх прав і
обов'язків.

Також
судова колегія не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1,
ОСОБА_2,  ОСОБА_3.
на те,  що суд першої інстанції не
залучив до участі у справі КП «ОМБТІ та РОН» та Одеську міську раду,  хоча своїм рішенням вирішив питання про їх
права та обов'язки,  бо вказані особи
рішення суду першої інстанції не оскаржували,
а у апелянтів відсутні повноваження на представництво їх інтересів у
суді.

Інших
доводів,  маючих правове значення,  у апеляційній скарзі не наведено.

Таким
чином,  судова колегія дійшла до
висновку,  що суд першої інстанції в
межах заявлених вимог повно і всебічно розглянув справу,  дав належу оцінку наданим доказам,  постановив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись  ст.
308,  313-315 ЦПК України,  судова колегія ,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення
Маліновського районного суду м.  Одеси
від 25 квітня 2007 року - залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена на
протязі двох місяців з дня проголошення до Верховного Суду України.