Справа НОМЕР_22-586/2007
р.                 Головуючий у 1
-ій інстанції Барков В J.
11.                                                 Судця
- доповідач Дяченко В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

10 липня 2007
року.

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційний суд Донецької області у
складі:

Головуючого -
Песоцької Л.І.

Судців                                              -
Дяченко В.М., Лупінової Л.М.

При
секретарі - Фік К.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Маріуполі
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і Товариства з обмеженою
відповідальністю "Азов-Тріумф", третя особа приватний нотаріус
Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору міни та переведення прав покупця за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 10 травня 2007 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні
2004 року позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідачів.

Вказувала,
що 4 березня 2004 року приватним нотаріусом ОСОБА_4 було нотаріально посвідчено
і зареєстровано в реєстрі за №779 договір міни. За умовами цього договору ТОВ
"Азов-Тріумф" (далі ТОВ) передало у власність ОСОБА_2 належні йому на
підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу від 22 березня 1995
року 13/50 частин нежилого приміщення, розташованого у будинку АДРЕСА_1, в
обмін на виконані Хмілевською роботи, передбачені договором №7 від 2 грудня
2003 року. Вартість цієї частини нежилого приміщення визначена за домовленістю
сторін у сумі 30213 грн. Співвласниками цього нежилого приміщення є ОСОБА_3 у
23/100 його частки і вона - позивачка ОСОБА_1, у 51/100 його частки, яка
належить їй на підставі біржового контракту НОМЕР_1 від 6 квітня 2001 року і
належним чином зареєстрована в Маріупольському БТІ. Посилаючись на те, що
спірне нежиле приміщення знаходиться у спільній частковій власності і не'поділене
в натурі, а при відчужені своєї частки ТОВ у письмовій формі не повідомило всіх
інших учасників спільної часткової власності про свій намір продати свою частку
сторонній особі з зазначенням ціни та інших умов, на яких продається частина.
Такого повідомлення вона - позивачка, не отримувала і тому заяви про відмову
від здійснення права привілеєвої купівлі частки майна, що обмінюється не
писала. Вважаючи, що цими діями було порушене її переважне право на купівлю
частки майна, яке належало ТОВ, позивачка просила суд визнати дії нотаріуса при
посвідченні зазначеного договору міни незаконними, визнати недійсним зазначений
договір міни і перевести на неї права та обов*язки покупця 13/50 частки
спірного нежилого приміщення.

У січні
2005 року позивачка уточнила і доповнила свої позовні вимоги. Вказувала, що в
процесі розгляду справи їй стало відомо, що ще у грудні 2003 року ТОВ
звернулося до Агенції нерухомості "Бонус" у м. Маріуполі з метою
продати свою частку нежилого приміщення і у зв'язку з цим у газеті НОМЕР_2 за
ІНФОРМАЦІЯ_1 року цієї агенції "Бонус" було опубліковано   відповідну
заяву.   Як   пояснила
у   судовому   засіданні
відповідачка

ОСОБА_2,
дізнавшись про цей продаж, вона зустрілася з директором ТОВ ОСОБА_6, оглянула
приміщення і домовилася із ним про його продаж за більш низьку ціну і внесла в
агентство завдаток, а згодом оформила договір оренди цього приміщення. У
зв'язку з цим приміщення було знято з торгів і завдаток було повернуто ОСОБА_2.
У січні 2004 року позивачці стало відомо про намір ТОВ продати свою частину
нежилого приміщення і вона звернулася з цього приводу до агенції
"Бонус" з проханням пояснити, яким чином відбувається цей продаж без
повідомлення співвласників. Після цього відповідачі зняли приміщення з торгів і
уклали договір оренди, маючи намір обійти переважне право співвласників на
купівлю цієї частки. З урахуванням цих обставин позивачка вважає, що договір
про надання послуг був укладений між відповідачами лише для того, щоб в
подальшому укласти договір міни, а останній було укладено для приховання іншого
правочину - договору купівлі-продажу, з посиланням на вимоги ст. 235 ЦК України,
позивачка просила суд визнати договір міни удаваним, тобто таким, що укладений
з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, та перевести на
неї права та обов*язки покупця частки нежилого приміщення.

Рішенням
Приморського районного суду м. Маріуполя від 10 травня 2007 року в задоволенні
позову було відмовлено.

Не
погоджуючись з цим рішенням і посилаючись в апеляційній скарзі на неповне
з*ясування судом обставини, що мають значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального
права, оскільки суд вирішив не всі її позовні вимоги, позивачка просить
апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції, а справу направити на
новий розгляд у той же суд.

Заслухавши
суддю-доповідача, представників позивачки ОСОБА_7 і ОСОБА_8, представника ТОВ
"Азов-Тріумф" Кадаву В.В., які підтримали доводи апеляційної скарги,
відповідачку ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_10, представника третьої особи
ОСОБА_9, які
заперечували проти скарги, перевіривши матеріали справи у межах апеляційного
оскарження і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без
зміни з таких підстав :

Згідно
зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм-матеріального та процесуального права і не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно
до ст. 2 ч.4 Закону України „Про приватизацію невеликих державних підприємств
(малу приватизацію)" від 6 березня 1992 року, якщо в нежилих приміщеннях
будинку, що є державно власністю, розміщується два або більше державних чи
заснованих на оренді державного майна підприємств, то у разі прийняття рішення
про приватизацію одного чи кількох із них, займані ними приміщення, за
відсутності заборони на приватизацію цього будинку, приватизуються разом з
іншим майном підприємства після закріплення за названими співкористувачами
займаних ними приміщень на праві повного господарського відання, оперативного
управління або на договірних засадах.

Згідно
зі ст. 715 ч.ч. 1,5 ЦК України,
за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій
стороні у власність один товар в обмін на інший товар і договором може бути
встановлений обмін майна на роботи (послуги).

Згідно
зі ст. 235 ЦК України,
удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину,
який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді
вчинили.

Судом
встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ТОВ
"Азов-Тріумф" набуло право власності на 13/50 часток нежитлового
приміщення у будинку АДРЕСА_1, яке складається з нежитлової будівлі літ. А-3 на
третьому поверсі цього будинку та приміщення №4 без сходових кліток, загальною
площею 335,7 кв. м, внаслідок приватизації державного майна цілісного майнового
комплексу державного підприємства сфери послуг „Індодяг" на підставі
нотаріально посвідченого 11 липня 2003 року договору купівлі-продажу від 31
січня 1995 року. 2 грудня 2003 року між ТОВ "Азов-Тріумф" і
відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір послуг, за умовами якого остання
зобов'язалася виконати роботи з відновлення бухгалтерського обліку товариства
за 2002-2003 роки і надати консультаційні послуги з питань оподаткування, а
товариство було повинно сплатити їй за ці послуги 32500 грн., але за
домовленістю сторін могла бути і інша форма оплати. Свої зобов'язання за цим
договором ОСОБА_2 повністю виконала і за актом прийому-передачі виконаних робіт
від 19 лютого 2004 року передала їх товариству. В свою чергу ТОВ
"Азов-Тріумф" за нотаріально посвідченим договором міни від 4 березня
2004 року передало у власність ОСОБА_2 в обмін на виконані роботи належні йому
13/50 часток зазначеного нежитлового приміщення.

Виходячи
із змісту вказаних норм Закону України „Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)" і п. 1.2 договору купівлі-продажу від 31
січня 1995 року, ст. 4 Закону України „Про власність", суд першої
інстанції дійшов висновку, що товариство на законних підставах було власником
об'єкту приватизації -спірного нежитлового приміщення, яке є самостійним
об'єктом права власності і не може вважатися спільною власністю, а тому
товариство мало право на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися
ним без згоди інших власників частин цього приміщення. Враховуючи також, що
позивачкою не було надано суду доказів, які б підтверджували, що сторони при
укладанні договору міни переслідували іншу мету, бажали приховати цим договором
договір купівлі-продажу або уклали договір купівлі-продажу, суд першої
інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

З такими
висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися, оскільки
вони відповідають обставинам справи, наданим доказам і нормам матеріального та
процесуального права.

Зважаючи
на наведене, колегія суддів не може прийняти до уваги, як безпідставні, доводи апеляційної
скарги про те, що судом взагалі не були розглянуті позовні вимоги щодо визнання
незаконними дій нотаріуса, оскільки, згідно уточнень позивачки до своєї
позовної заяви (т.1 а.с. 102-104), вона такі вимоги не заявила, а, згідно
довіреності на право ведення справи (т.1 а.с. 66), свого представника ОСОБА_8
позивачка правом збільшення своїх позовних вимог не наділяла.

Інші
доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність прийнятого по
справі рішення, тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції,
як таке, що відповідає вимогам ст.ст. 10,60,212,213 ЦПК України, на підставі
ст. 308 ЦПК України, підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга
позивачки - відхиленню.

Керуючись
ст.ст. 303,307,308,313,314 ЦПК України, колегія судців -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення
Приморського районного суду м. Маріуполя від 10 травня 2007 року залишити без
зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом
двох місяців з цього моменту шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до
Верховного Суду України.