Справа № 22ц-7088/2007                               Головуючий по 1-й інстанції:
суддя
- 34                                                   Доповідач:
суддя - Стратіло В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31
жовтня 2007 року                                                     м.
Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі головуючого: Шабанової В.О., суддів: Стратіло В.І.
та Резникової Л.В., при секретарі Кошмак Т.С., з участю позивачки ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2.,

представника
органу опіки та піклування Єслюкової Л.В..

розглянувши
у відкритому судовому у засіданні у приміщенні апеляційного суду у місті Донецьку
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського міського суду
Донецької області від 20 липня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визначення місця проживання дитини та утримання аліментів, -

ВСТАНОВИВ :

У квітні
2007 року позивачка ОСОБА_1 І. звернулась з позовом до відповідача ОСОБА_2.
вказуючи, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, який розірвано 30 травня
2003 року. Від сумісного життя у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти постійно проживали з нею та перебували були
на її вихованні.

При
розірванні шлюбу за рішенням суду на її користь на утримання сина з відповідача
були стягнуті аліменти. Однак фактично їх шлюбні відносини було припинено у
1997 році, але свідоцтво про розірвання шлюбу вона отримала лише 30.05.2003 p.,
оскільки поведінка відповідача та відношення його до неї та дитини на краще не
змінилися, що призвело до розпаду сім'ї.

Вона з
дітьми постійно проживала у належній їй на праві власності квартирі за адресою
АДРЕСА_1 а відповідач проживав у своїх батьків за іншою адресою.

1 квітня
2007 року відповідач проїхав за своїми речами і забрав з собою сина, тоді як
між ними не було досягнуто згоди про те, що син буде проживати з ним.

Посилаючись
на вказане, позивачка просила ухвалити рішення, яким визначити місце проживання
сина у неї, передавши його їй на виховання

Крім
того, у травні 2007 року позивачка подала заяву про стягнення аліментів з
відповідача на утримання двох дітей: сина та дочки у розмірі 13 частини його
доходу (заробітку) з дня подання заяви до досягнення повноліття

Рішенням
Дзержинського міського суду Донецької області від 20 липня 2007 року позов
задоволено. Суд визначив місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання

позивачки за
адресою: АДРЕСА_1 а також стягнув з відповідача на користь позивачки аліменти
на утримання дітей: сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини його
заробітку, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму, встановленого на
дитину відповідного віку на кожного, починаючи з 14 травня 2007 року до
досягнення кожним повноліття та переглядом у зв'язку з цим розміру
аліментів.

На
вказане рішення від відповідача надійшла апеляційна скарга, де апелянт вказує, що
дане рішення ущемляє його права як батька, а тому він з рішенням не згодний.

При
цьому апелянт виходив з того, що на момент розгляду справи син проживав разом
із ним, в судовому засіданні син також виявив бажання проживати разом з
батьком. В матеріалах справи є висновок психолога, де вказано, що син бажає
жити разом з батьком, а також йдеться про те, що це не вплине на його відносини
з матір'ю та сестрою. Також вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги
його характеристики з місця проживання та з місця проходження служби. Суд не
врахував , що на теперішній час син продовжує проживати з ним і ні за яких умов
не бажає повертатися до матері., оскільки позивачка вигнала його з дому.
Стягуючи аліменти з моменту подання позову, суд не взяв до уваги, що з 1 квітня
2007 року син постійно проживає з ним, перебуває на його утриманні.

З
урахуванням наведеного апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції,
ухвалити нове рішення, яким визначити місцем проживання сина за місцем його
проживання за адресою: АДРЕСА_2, а в частині вимог щодо стягнення аліментів -
відмовити у задоволенні позову.

Від
позивачки, та від органу опіки та піклування письмових заперечень на скаргу не
надійшло.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга
підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно
до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних
міркувань.

Ухвалюючи
рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що
відповідно до висновку органу опіки та піклування, який базується на ретельному
з'ясуванні обставин справи, є доцільним встановити місце проживання
неповнолітнього сина ОСОБА_3
з матір'ю та сестрою. З урахуванням зазначених обставин суд не погодився із
виявленим у судовому засіданні бажанням хлопчика про його проживання разом із
батьком. Такі висновки суд обґрунтовував положенням Декларації прав дитини від
20 листопада 1959 року, що містять принцип, відповідно з яким дитина може бути
розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації, а згідно характеристик як
батько, так і мати характеризуються позитивно, сумлінно ставляться до виховання
дітей, мають самостійний заробіток, житлово-комунальні умови в них задовільні.
При вирішенні спору суд також виходив з того, що саме мати виявляє більшу увагу
і турботу   до дитини, може створити
належні умови для виховання,

враховуючи при
цьому почуття правильності неповнолітньої сестри ОСОБА_4 до брата та висновки
органу опіки та піклування про доцільність сумісного проживання дітей.

Вирішуючи
спір в частині стягнення аліментів, суд виходив з того, що відповідач
добровільно ніякої матеріальної допомоги позивачці на утримання дітей не надає.
При цьому суд врахував матеріальне положення сторін.

Розглядаючи
спір, апеляційний суд вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом
встановлено, підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечується,
дійсно сторони перебували у шлюбі з 23 вересня 1995 року. Від сумісного життя
народився син ОСОБА_3.ІНФОРМАЦІЯ_1.
Сторони однією сім'єю деякий проживали за адресою АДРЕСА_3 а з вересня
1996 року позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, де позивачка мешкає до
теперішнього часу. Ця квартира належить позивачці на праві приватної власності
на підставі договору дарування від 28 травня 1996 року (а.с. 18)

Крім
того, згідно зі свідоцтвом про народження НОМЕР_1, виданим 08 жовтня 2004 року
виконкомом Новгородської селищної ради м. Дзержинська, сторони є батьками
неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Отже, від
сумісного життя сторони мають двох неповнолітніх дітей.

Згідно
зі свідоцтвом НОМЕР_2 шлюб між сторонами розірвано 30 травня 2002 року (а.с.
12).

Сумісне життя
припинено і сторони проживають окремо з квітня 2007 року.

Згідно
до положень, що містяться у ч.2 ст.160 Сімейного кодексу України (далі СК
України) місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за
спільною згодою батьків та самої дитини.

Судом
встановлено, що після припинення сумісного проживання згоди між батьками щодо
місця проживання неповнолітнього сина, якому виповнилося десять років,
досягнуто не було.

Відповідно
до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли
згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними
може вирішуватися судом.

При
вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до ваги ставлення батьків
до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до
кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне
значення.

Суд
першої інстанції, вирішуючи спір, правильно посилався на Декларацію прав дитини
від 20 грудня 1959 року, яка мітить Принцип 6, відповідно з яким дитина може
бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації, тобто перевага надається
матері.

Конвенція
про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України
27.09.1991 року, виходячи з рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9
проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч
їх

бажанню, за
винятків випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

З
матеріалів справи вбачається, що і батько, і мати характеризуються позитивно,
обидва працюють, мають самостійні доходи, мають задовільні умови для проживання
дитини, сумлінно ставляться до виховання дитини, яка має прихильність до
кожного з них. Отже, сторони мають рівні можливості стосовно вирішення спору.

Не
зважаючи на те, що у судовому засіданні неповнолітній син сторін виявив бажання
проживати з батьком, суд першої інстанції правильно посилався на висновки
органу опіки та піклування, відповідно до яких місце проживання неповнолітнього
сина ОСОБА_3 доцільно визначити  матір'ю,
з якою проживає також молодша сестра останнього. При цьому суд врахував
прихильність дітей одне до одного, а також те, що саме позивачка виявляє більшу
увагу і турботу до сина ОСОБА_3
і тому обґрунтовано визнав доцільним визначити місце проживання сина саме з
матір'ю.

Оскільки
між сторонами не досягнуто згоди не тільки з питання місця проживання дитини, а
й у питанні утримання неповнолітніх дітей, суд першої інстанції обґрунтовано
стягнув з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання двох
неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини його заробітку, але не менш ніж 30%
від прожиткового мінімуму, встановленого на дитину відповідного віку, що не
суперечить вимогам чинного сімейного законодавства.

Таким
чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись
ст.ст.304, п.1 ст.307, 308, 313, п.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Дзержинського міського суду Донецької області від 20 липня 2007 року залишити
без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути
оскаржена протягом двох місяців з моменту набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.