УХВАЛА

Іменем України

07
листопада 2007 року                                                                                             м.
Одеса

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в

складі:

головуючого:
Федорової А.Є.,

суддів : Мизи
Л.М. ,  Процик М. В.,

при секретарі
Непомнящій О.О.,

розглянувши у
судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Овідіопольського районного суду Одеської області від 16

липня 2007 року
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання  договору  дарування
недійсним  та  визнання
права

власності на
будинок,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2007
року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
дарування та визнання права власності на будинок.

Позивач
зазначав,  що 18 серпня 1994 року за
договором дарування він подарував своєму сину-відповідачу ОСОБА_1 жилий будинок
АДРЕСА_1,  сподіваючись,  що відповідач буде довічно його утримувати.
Договір дарування був укладений як договір довічного утримання,  однак усі роки відповідач не утримує його і
відмовляється добровільно скасувати договір дарування.

Посилаючись
на те,  що договір дарування був
укладений внаслідок обману,  позивач
просив визнати його недійсним на підставі
ст.  57 ЦК України.

Відповідач позов
не визнав.

Рішенням
Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 липня 2007 року позов
задоволено на підставі статей 216, 235, 392 ЦК України. Постановлено визнати договір дарування житлового
будинку від 17 серпня 1994 року недійсним і визнати право власності ОСОБА_1 на
цей будинок.

В
апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове
рішення,  мотивуючи тим,  що висновки суду не відповідають обставинам
справи та наданим доказам,  судом
порушені норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши
доповідача,  перевіривши матеріали справи,  доводи скарги,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Головуючий
в першій ін ст. : Кириченко
П.Л.                                      Справа №
22ц-4467/07

Доповідач:
Федорова А.Є.                                                                      Категорія
ЦК-13

Відповідно
до  ст.  213 ЦПК
рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.  Суд зобов'язаний вирішити справу згідно із
законом,  виконавши всі вимоги цивільного
судочинства,  ухвалити рішення на основі
повно й всебічно з'ясованих обставин,  на
які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

Ці вимоги закону
суд не виконав.

Задовольняючи
позов про визнання угоди недійсною на підставі
ст.  235 ЦК України,  суд виходив з того,  що договір дарування,  укладений між сторонами,  є удаваним,
який приховав іншу угоду,  а саме:
договір довічного утримання,  який
позивач мав намір вчинити. Одночасно суд зазначив,  що позивач не передав у дар спірний
будинок,  а відповідач дар не прийняв .

Однак
зазначених висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального і
процесуального права,  що призвело до
неправильного вирішення справи.

Всупереч
вимогам  ст.   ст.
213,  214 ЦПК України суд не
встановив усіх обставин справи,  якими
обґрунтовувалися позовні вимоги і які мають значення для вирішення справи,  не перевірив їх доказами та неправильно
застосував норми матеріального права.

Так,  суд фактично не перевірив і не встановив
правових підстав позовних вимог про визнання договору дарування недійсним,  порушивши також принцип диспозитивності
цивільного судочинства,
передбачений  ст.  11 ЦПК.

Як
вбачається з позовної заяви та матеріалів справи,  позивач просив визнати договір дарування
недійсним на підставі  ст.  57 ЦК
України,  посилаючись на те,  що фактично він був обманутий,  (а.с. 4)

Однак ці
вимоги суд не розглянув,  обставини,  на які посилався позивач в обгрунтування
своїх вимог,    не з'ясував і не
перевірив їх доказами.

Всупереч
вимогам  ст.  11 ЦПК України суд за своєю ініціативою
змінив правові підстави позову,  визнавши
договір дарування недійсним на підставі
ст.  235 ЦК України 2003
року,  яка встановлює правові наслідки
удаваного правочину. Таких вимог позивач не заявляв,  правові підстави позову не змінював.

Згідно  ст.
ст.  10, 60 ЦПК кожна сторона повинна
довести ті обставини,  на які вона
посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам,  які беруть участь у справі,  їх права та обов'язки,  попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках,  встановлених цим Кодексом.  Доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Ці
вимоги закону суд також не виконав. Незважаючи на те,  що позивач не надав суду жодного доказу в
обґрунтування позовних вимог,  а
відповідач позов не визнав,  суд вирішив
спір лише на підставі пояснень сторін,
обгрунтував свої висновки на припущеннях.

Крім
того,  суд неправильно застосував норми
матеріального права до цивільних відносин,
що виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року.

Вирішуючи
питання щодо права позивача на судовий захист,
суд керувався тим,  що позивач
дізнався про порушення свого права лише у грудні 2006 року,  звернувшись до сільради і отримавши довідку НОМЕР_1
від 11 грудня 2006 року. Тому суд вважав можливим поновити строк позовної
давності.

Між тим,  такий висновок суду не заснований на
матеріалах справи та законі.

Відповідно
до  ст. 76 ЦК України 1963р. перебіг встановленого  ст.  71
цього Кодексу строку позовної давності починається з дня виникнення права на
позов,  тобто з дня,  коли особа дізналася або могла дізнатися про
порушення свого права.

Довідка сільради про те,  що позивач
зареєстрований у спірному будинку,  на
яку

посилався суд в обґрунтування своїх висновків,  не містить б,
удь-яких відомостей про час,

коли позивачеві стало відомо про порушення свого права (а.с. 31). З
позовної заяви та

пояснень позивача в судовому засіданні вбачається,  що договір дарування був

укладений в 1994 р. і саме з цього часу відповідач не утримував позивача.
Ці обставини

мають суттєве значення для вирішення питання щодо права позивача на судовий
захист,

однак суд їх не перевірив і належної оцінки їм не дав.

Рішення
суду про визнання права власності позивача на спірний жилий будинок на
підставі  ст.  392 ЦК України у зв'язку з визнанням
недійсним договору дарування не відповідає вимогам закону,  оскільки визнаючи угоду недійсною,  суд,
якщо інше не передбачено законом,
своїм рішенням зобов'язує кожну із сторін повернути другій стороні все
одержане за угодою.

Задовольняючи
вимоги про визнання права власності на будинок,
суд не звернув увагу на те,  що
таки вимоги не були заявлені у встановленому
ст.  118, 119 ЦПК порядку і в
порушення  ст.  173 ЦПК зміна позовних вимог не викладена у
письмовій формі,  встановленої для
позовної заяви.

Крім
того,  як вбачається з матеріалів
справи,  відповідач,  заперечуючи проти позову,  подав до суду зустрічну позовну заяву про
визнання дійсним договору дарування спірного житлового будинку. Ця заява
прийнята судом і приєднана до справи (а.с.
19-20). Однак суд вимоги відповідача не розглянув і не вирішив питання
про задоволення або відмову в задоволенні цих вимог.

В
порушення вимог  ст.  158 ч.1,
169 ч. 1 п.1 ЦПК справу розглянуто за відсутності Овідіопольського
районного бюро технічної інвентаризації,
яке бере участь у справі в якості співвідповідача,  належним чином не повідомленого про час і
місце судового засідання і щодо якого рішення про виключення із числа
співвідповідачів не прийнято.

Відповідно
до ч.1 п.3, 5  ст. 311 ЦПК рішення суду
підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд,  якщо справу розглянуто за відсутності
будь-кого з осіб,  які беруть участь у
справі,  належним чином не повідомлених
про час і місце судового засідання; суд розглянув не всі вимоги і цей недолік
не був і не міг бути усунений ухваленням додаткового рішення судом першої
інстанції.

Таким
чином,  вирішуючи спір,  суд не створив необхідні умови для всебічного
й повного дослідження обставин справи,
не сприяв здійсненню прав сторін,
передбачених законом,  не
встановив дійсний характер правовідносин сторін,  не з'ясував належним чином їх права та
обов'язки,  обставини справи,  наявність порушення прав,  за захистом яких спрямоване звернення до
суду.

За таких
обставин рішення суду не можна вважати законним та обґрунтованим,  воно підлягає скасуванню з направленням
справи на новий розгляд. Підстави для ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись  ст.
ст. 3ОЗ,  307 ч. 1 п.5,  311 ч.1 п.п.3,  5,
313, 314 ч.1 п.2,  315, 317, 319
ЦПК України,  колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 липня 2007 року
скасувати,  справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців із дня
набрання законної сили.