АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем   України

31 жовтня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного
суду Житомирської області

в складі:

головуючого
- судді                  Жизневської А.В.

суддів:                                         Малахової
Н.М. ,  Матюшенко І.В.

при секретарі
судового

засідання                                    Лаговській
О.О.,

розглянувши у
відкритому   судовому засіданні в залі
суду в м.  Житомирі

апеляційну    скаргу
ОСОБА_1   на    рішення

Коростенського
міськрайонного суду Житомирської області
від 2 жовтня

2007 року у
справі за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні
будинком,  виселення,  -

встановила:

Рішенням
Коростенського міськрайонного суду від 2.10.2007 року у задоволені позову
ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю позовних вимог.

В
апеляційній скарзі апелянт просить скасувати вказане рішення,  ухвалити нове про задоволення його позову.
Зазначає,  що судом невірно застосовано
норми матеріального права,  а саме -
житлового,  оскільки відповідач не мала
правових підстав на користування належним йому жилим приміщенням,  користується ним незаконно,  не є членом його сім'ї.

Перевіривши
доводи апеляційної скарги,  апеляційний
суд вважає,  що вона підлягає до
задоволення,  з наступних підстав.

Позивач
звернувся до суду із позовом про захист своїх прав,  як власника будинку АДРЕСА_1,  з підстав,
передбачених  ст. 391 ЦК України,   ст.
ст. 48, 49 Закону України «Про власність».

Відмовляючи
у задоволені позову,  суд виходив з
того,  що об'єктом власності є жиле
приміщення,  а тому спірні правовідносини
мають регулюватися нормами житлового законодавства,  положеннями
ст.  ст. 9, 116, 157 ЖК України,  а не ЗУ
«Про власність»,  на який послався
позивач.

Однак,  такий висновок суду є помилковим.

З матеріалів
справи вбачається,  що будинок АДРЕСА_1

Справа
№22ц/2239                                Головуючий
у суді 1-ї інстанції Ольшевська Н.В. і

Категорія
11                                           Суддя-доповідач
Жизневська А.В.

після смерті ОСОБА_3 у 1992 році належить його сину
ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 5.03.1999 року (а.сп.7).

Відповідач
ОСОБА_2 є дружиною померлого у 2004 році ОСОБА_2 - брата позивача. Але спадщину
після смерті батька ОСОБА_2 не приймав і не оформляв. ОСОБА_1"та його брат
проживали окремо,  мали різні сім'ї і
ніколи не проживали однією сім'єю у спірному будинку. Відповідач і по даний час
зареєстрована у належній їй квартирі в м. Коростені. Вказане підтвердили
сторони у судовому засіданні у суді І інстанції та в ході апеляційного
розгляду.

У
відповідності до 4.2  ст. 64 ЖК України -
до членів сім'ї наймача належать дружина наймача,  їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути
визнано й інших осіб,  якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Оскільки
ОСОБА_2 ніколи не була членом сім'ї позивача,
вселилася в будинок не в установленому порядку,  а зайнявши його,  не дає можливості ОСОБА_1 користуватися
ним,  як власнику цього будинку,  то у суду не було підстав застосовувати
положення  ст.  ст. 9, 116, 157 ЖК України. Суду належало
керуватися  ст.  16, 391 ЦК
України,  розділом УП ЗУ «Про
власність»(втратив чинність на підставі Закону від 27.04.2007р. №997-У,  але був чинний на момент виникнення спірних
правовідносин) та  ст.  ст. 64, 65, 109 ЖК України.

За таких
обставин суд невірно застосував норми матеріального права та безпідставно
відмовив у задоволенні позову. Тому рішення не може залишатися без зміни,  а підлягає скасуванню з ухваленням нового про
задоволення позову та виселення ОСОБА_2 із спірного будинку.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
309,  313,  314,
316 ЦПК  України,  колегія

суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення
Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 2 жовтня 2007 року
скасувати,  ухваливши нове. Позов ОСОБА_1
про усунення перешкод у користуванні жилим будинком задовольнити. Виселити
ОСОБА_2 з жилого будинку АДРЕСА_1.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути
оскаржено у касаційному порядку протягом двох місяців безпосередньо до
Верховного Суду України.