Справа №
22 ц -5092                                                    Голов.
в 1-й інстан. Івашура В.О.
12                                                                        Доповідач
УХВАЛА

іменем                                                               України

14 серпня 2007
року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого   Пономарьової О.М.

суддів                                 Бабенка П.М. ,  Бондаренко Л
Л.,

при секретарі  Артамоновій CO..,  за участю представника позивача ОСОБА_1  відповідачки
ОСОБА_2 ,      розгля­нувши у
відкритому   судовому засіданні в місті Донецы у справу за  позовом ОСОБА_3  до
ОСОБА_2,    ОСОБА_4 про
виселення,  усунення перешкод у користуванні
приміщенням ,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням  Ворошиловського  районного суду м.  Донецька
від  27 квітня  2007 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 .

Відповідачі
ОСОБА_2 разом з малолітньою донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виселені із кімнати
АДРЕСА_1 ,  зобов'язано відповідачів не
чинити перешкоди ОСОБА_3  у користуванні
приміщенням.

В
апеляційній скарзі відповідачі,  просять
рішення скасувати та ухвалити нове,  яким
в задоволені позову ОСОБА_3  відмовити,  оскільки судом першої інстанції були допущені
порушення норм матеріального права,
висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянти
зазначили,  що суд задовольняючи
позов,  необгрунтовано застосував до
виниклих правовідносин вимоги глави 6 ЖК України,  які не розповсюджуються на будинки,  які мають статус гуртожитку,  і не перевірив чи є спірний будинок
гуртожитком.

Суд
повинен був керуватися  ст. . 132 ЖК України яка передбачає
виключний перелік випадків виселення з гуртожитку та що ні один вказаний
випадок у цій статті закону виселення без надання їм іншого жилого приміщення
на них не розповсюджується . їх безпідставно виселено з гуртожитку без надання
іншої жилої площі.

На їх думку суд також безпідставно застосував до виниклих правовідносин
вимоги

ст. ст. 316, 400, 1212 ЦК України,   ст. . 48 Закону України ,  Про власність",  не  врахував,  що

між ними
та позивачем виникли правовідносини,  які
випливають з прав та обов'язків сторін -*а договором найму жилого
приміщення,  які повинні регулюватися
нормами житлового,  а не цивільного
права.

Суд також
не врахував , що позивач,  який придбав.
у власність гуртожиток,  гарантував у
договорі купівлі -продажу забезпечити збереження прав громадян , які мешкають у
гуртожитку відповідно до вимог законодавства,
але своїх гарантій не виконав.

Суд не
врахував,  що відповідачку ОСОБА_2
виселено з гуртожитку як мати-одиначку з малолітньою дитиною,  чим порушені вимоги ;т.. 125 ЖК України.

В
судовому засіданні    відповідачка
ОСОБА_2    доводи апеляційної скарги
підтримала.

Відповідач
ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився,
повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином,  просив розглянути справу у його відсутності.

Представник
позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги,  просила її відхилити,  рішення суду -залишити без змін,  вказуючи,
що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального
права.

Вислухавши
доповідь судді ,  пояснення сторіч ,
дослідивши матеріали справи,  перевіривши
доводи апеляційної скарги,  апеляційний
суд вважає,  що апеляційна скарга підлягає
відхиленню,  а рішення суду залишенню без
змін з наступних підстав.

Відповідно до  ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і

залишає рішення
без змін,  якщо визнає,  що суд першої інстанції ухвалив,  рішення з додер­жанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом
першої інстанції встановлено,  що
відповідачі. в трудових відносинах з АТЗТ „1-й Донецький
авторемзавод",  якому раніше належав
гуртожиток,  не знаходилася. Ордер на
право вселення в гуртожиток їм не видавався Відповідачці надавалася в тимчасове
користування одне койко-місце у гуртожитку за АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 вселився у
гуртожиток самовільно .

Згідно
договору-купівлі-продажу від 27 січня 2006 року змінився власник гуртожитку.

Новий
власник гуртожитку ОСОБА_3  не дає згоди
на проживання відповідачів ,  не має
наміру укладати договір на користування приміщенням,  тому відмова відповідачів від звільнення
зайнятого ними приміщення є неправомірне ю та порушує права власника. Цей
висновок узгоджується з матеріалами справи.

Правовідносини
сторін урегульовані Законом України „Про власність" та  ст.
127-132 ЖК України,  які регулюють
порядок надання гуртожитків у період роботи чи навчання. Відповідачі не
заперечували проти того,  що вона ніколи
не знаходилися в трудових відносинах з АТЗТ „1-й Донецький
авторемзавод",  якому раніше належав
гуртожиток.

Згідно зі  ст.  128, 129 ЖК України жила площа в гуртожитку
надається за спільним рішенням адміністрації підприємства,  установи,
організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та
відповідного профспілкового комітету,  і
на його підставі громадянинові видається спеціальний ордер,  який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

Суд
першої інстанції встановив,  що ордер на
право вселення на надану жилу площу відповідачам не видавався. За таких
обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те,  що відповідачі вселилась у спірну кімнату з
порушенням установленого порядку і тому підлягає виселенню.

Надані
відповідачем докази,  а також дозвіл
підприємства на тимчасове проживання в гуртожитку відповідачки ОСОБА_6 не
свідчить,  що відповідачі були вселені в
гуртожиток в установленому законом порядку.

Доводи
відповідачів про те,  що вони не
підлягають виселенню з гуртожитку беч надання іншого жилого приміщення не
грунтуються на законі.

З
матеріалів справи вбачається,  що
ОСОБА_3  є власником гуртожитку (а.с. 14)
на підставі договору купівлі - продажу.

Відповідно
до вимог  ст.  48 Закону України , Про власність"
власник має право вимагати усунення будь-яких порушень свого права,  хоч 5и ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Посилання відповідачки на те,  що
ст.  48 Закону України „Про
власність" не передбачає задоволення вимог про виселення є
помилковим,  оскільки вказана норма
передбачає усунення будь-яких порушень права власності,  у тому числі й шляхом виселення.

Посилання
суду першої інстанції на норми Цивільного Кодексу України ,  а саме
ст.  ст.  316, 400,
1212,  є помилковими,  але не впливають ш висновки суду про
підставність заявленого позову.

Доводи
апеляції про те,  що суд не врахував
вимог  ст. . ст.  125,
132 ЖК України , якими не передбачено підстав для їх виселення з
гуртожитк),  в тому числі одиноких
матерів з дітьми ,  не грунтуються на
законі,  оскільки  ст. . 125 ЖК України передбачені підстави для
виселення із службових приміщень,  а  ст. . 132 ЖК України - виселення працівників
підприємства,  якому належить гуртожиток
та осіб,  які навчалися в учбових
закладах та вибулих з них.

Також
безпідставні доводи апеляцій про те,  що
позивач порушив умови договору купівлі-продажу щодо гарантій про збереження
прав осіб,  які мешкають у гуртожитку
оскільки рішенням третейського суду від 28.02.06 року , яке набрало законної
сили,  визнало

недійсним       п.8 про вказані гарантії. Посилання
відповідачів на те, що це рішення не зареєстровано в БТІ,  тому є недійсним,  не грунтується на законі.( а.с.  13-15).

Розглядаючи
позов,  суд першої інстанції всебічно
повно і об'єктивно дослідив надані сторонами докази,  дав їм належну правову оцінку та дійшов
правильного висновку про підставність вимог позивача.

Таким
чином , доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального чи процесуального законодавства,  що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

За таких
обставин апеляційну скаргу слід відхилити,
а рішення суду -залишити без змін.

Керуючись  ст.
ст.  303,  п.1
ч.1     307,      ст. 308 ,
313-    315     ЦПК України,  апеляційний суд,

УХВАЛИВ

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_4   відхилити.

Рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 27 квітня 2007 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту
її проголошення,  але

може бути оскаржена безпосередньо до Верховного суду
України протягом двох місяців з дня

набрання
нею законної сили.