РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

КОПІЯ

"18"
травня 2007 року                                                                        м.Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду Хмельницької області

в складі:
головуючої - судді Кізюн О.Ю.

суддів: Варвус Ю.Д., Ващенка С.Є. при
секретарі Липко А.Ю.

з участю: апелянтки ОСОБА_1, її представника
ОСОБА_2 представника відповідача Голодриги О.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні справу № 22ц - 862 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Теофіпольського районного суду від 13 березня 2007 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до Теофіпольського територіального центру соціального обслуговування
пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян про поновлення на роботі,
стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши
доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги,

встановила:

25 січня 2007
року ОСОБА_1 звернулась
в суд з зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що
працювала у Теофіпольському територіальному центрі соціального обслуговування
пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян на посаді соціального
працівника. Наказом № 140 від 29.12.2006 року її було звільнено з займаної
посади на підставі п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання посадових
обов'язків без поважних причин та порушення правил внутрішнього трудового
розпорядку.

Звільнення
вважає незаконним, тому просила поновити її на посаді соціального працівника та
стягнути середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу. Крім того,
позивачка просила стягнути й моральну шкоду в розмірі 3000 грн., завдану їй
незаконним звільненням з причин, які насправді не мали місця, оскільки вона
завжди сумлінно ставилась до роботи, що підтверджується зверненнями громадян,
яких вона обслуговувала та публікацією в газеті.

Рішенням
Теофіпольського районного суду від 13 березня 2007 року позовну заяву ОСОБА_1
до Теофіпольського територіального центру соціального обслуговування
пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян про поновлення на роботі,
стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди
залишено без задоволення.

В своїй
апеляційній скарзі ОСОБА_1
вважає рішення суду незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове
рішення по суті заявлених нею позовних вимог. Зазначає,

Головуючий у
першій інстанції - Дручкова С.П.                                            Справа №22ц-862

Доповідач -Кізюн
О.Ю.                                                                                     Категорія № 39,40,41

2

що суд не прийняв до уваги пояснень пенсіонерів, яких
вона обслуговувала, про відсутність з їх сторони нарікань на її роботу; що за
період роботи жодних скарг на її адресу не поступало, а також те, що згідно її
робочого журналу кількість відвідувань громадян відповідає встановленим
вимогам.

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги
та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Відповідно до
ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими.

Відповідно до
положень п.3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений
строк, може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу
у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього
трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського стягнення.

Згідно наказу №
140 від 29.12.2006 року ОСОБА_1
звільнена з посади соціального працівника Теофіпольського територіального
центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних
громадян з 29.12.2006 року по п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне
невиконання посадових обов'язків без поважних причин, порушення правил
внутрішнього трудового розпорядку.

Вирішуючи спір,
суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 з зазначених
підстав є законним, оскільки після застосування 12 липня 2006 року до ОСОБА_1 дисциплінарного
стягнення у вигляді догани, остання продовжувала систематично допускати
порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, не виконувала обов'язків,
покладених на неї посадовою інструкцією, що підтверджується актами від
13.09.2006 року, 14.11.2006 року та від 28.12.2006 року.

Разом з тим,
такий висновок суду першої інстанції не узгоджується з матеріалами справи та
вимогами закону.

Згідно
роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п. 18 постанови №9 від 6 листопада
1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді
справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав
проведено звільнення працівника згідно з наказом, і перевіряти їх відповідність
законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з
якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Відповідно
до п.22 цієї ж постанови судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно
проявилось порушення, що стало причиною до звільнення, чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового договору за п.3 ст. 40 КЗпП, чи додержані
власником або уповноваженим ним органом правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень.

Так, зі змісту
наказу № 140 від 29.12.2006 року про звільнення ОСОБА_1 вбачається, що
розірвання трудового договору з ОСОБА_1 адміністрація Теофіпольського територіального центру
пов'язувала з результатами перевірки її роботи від 28.12.2006 року, а також
наявністю у неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани від 12.07.2006 року.

Наведене
підтверджується також витягом з протоколу №2 засідання профспілкового комітету
Теофіпольського територіального центру від 09.02.2007 року (а.с. 33),
поясненнями директора Теофіпольського територіального центру в засіданні апеляційного
суду та його письмовими запереченнями на позовну заяву ОСОБА_1 ( а.с. 12).

Вбачається, що
згідно наказу № 68 від 12.07.2006 року ОСОБА_1 оголошено догану
за невиконання посадових обов'язків, порушення правил внутрішнього трудового
розпорядку, які були виявлені за результатами перевірки роботи ОСОБА_1 від 05.07.2006
року і полягали в тому, що ОСОБА_1
як соціальний працівник надає підопічним непрацездатним громадянам малу
кількість соціально-побутових послуг, не дотримується графіка відвідування цих
громадян.

3

Законність
накладення цього дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 суд першої
інстанції належними чином не перевірив.

Разом з тим, в
засіданні апеляційного суду встановлено, що дане дисциплінарне стягнення
винесено з порушенням вимог ст. 149 КЗпП, оскільки до застосування
дисциплінарного стягнення адміністрація Теофіпольського територіального центру
не зажадала від ОСОБА_1
письмового пояснення.

Окрім того, при
перевірці роботи ОСОБА_1
05.07.2006 року комісією було опитано 9 осіб, яких обслуговує ОСОБА_1 Згідно складених
актів від 05.07.2006 року вбачається, що всі опитані особи задоволені її
роботою як соціального працівника (а.с. 46-50).

Оскільки
дисциплінарне стягнення у вигляді догани було накладено на ОСОБА_1 з порушенням вимог закону, тому виходячи зі змісту п.3
ст. 40 КЗпП, у Теофіпольського територіального центру не було підстав для звільнення її
за систематичне невиконання посадових обов'язків без поважних причин та
порушення правил внутрішнього трудового розпорядку.

Крім того,
колегія суддів вважає, що обставини викладені у акті від 28.12.2006 року, з
якими відповідач пов'язував неналежне виконання ОСОБА_1 в цей день
покладених на неї посадових обов'язків, в ході судового розгляду не знайшли
свого підтвердження.

Так, заперечуючи
проти викладених у акті обставин, ОСОБА_1 вказувала, що о 8-ій годині 28.12.2006 року перебувала на
ринку не в зв'язку із зайняттям приватною торгівлею, а з метою придбання
продуктів для підопічних непрацездатних громадян. Після відвідування ринку вона
протягом робочого часу відвідувала своїх підопічних.

Ці пояснення
ОСОБА_1 об'єктивно
узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами. Зокрема, в засіданні
апеляційного суду представник відповідача не заперечував, що відповідно до
графіка роботи соціального працівника передбачено придбання продуктів для
підопічних непрацездатних громадян з 8 до 10 години. Факт відвідування
позивачкою підопічних їй непрацездатних громадян 28.12.2006 року і належного
виконання нею своїх обов'язків соціального працівника підтверджується свідоцькими
показаннями ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також частково підтверджується й актом
перевірки від 28.12.2006 року.

Посилання
відповідача на те, що ОСОБА_1
в цей день припинила роботу о 14год.35 хв. також не є переконливими.

З огляду на
викладене вбачається, що у відповідача не було достатніх підстав для розірвання
трудового договору з ОСОБА_1
, тому вона підлягає поновленню на посаді соціального працівника
Теофіпольського територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів
та одиноких непрацездатних громадян.

Відповідно до
положень ст. 235 КЗпП на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного
прогулу, який відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати
обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи
ОСОБА_1, що
передували її незаконному звільненню.

Згідно довідки
про доходи ОСОБА_1
за період з 1.07.2006 року по 29.12.2006 року, виданої Теофіпольським
територіальним центром 17.01.2007 року, вбачається, що в жовтні 2006 року
розмір виплат становив 254,50 грн., в листопаді 2006 року - 514,23 грн.

Виходячи із цих
виплат, розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 за час
вимушеного прогулу з 29.12.2006 року по 18.05.2007 року, становить 1759 грн. 74
коп.

Судова колегія
також вважає, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України ОСОБА_1 має право на
моральне відшкодування в зв'язку з незаконним її звільненням відповідачем,
оскільки таке звільнення призвело до моральних страждань з приводу втрати нею
нормальних життєвих зв'язків та змусило застосовувати додаткові зусилля для
організації свого життя та своєї сім'ї. Тому, враховуючи обставини справи,
розмір морального відшкодування в сумі 200 грн. на думку суду буде достатнім
для компенсації моральних втрат позивачки.

4

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309,
313, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити .

Рішення Теофіпольського районного суду від 13 березня
2007 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.

Поновити ОСОБА_1
на посаді соціального працівника Теофіпольського територіального центру
соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян.

Стягнути на
користь ОСОБА_1 з Теофіпольського територіального центру соціального
обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2006 року по 18 травня 2007
року у розмірі 1759 грн. 74 коп.( зазначена сума визначена без утримання
прибуткового податку й інших обов'язкових платежів), а також 200 грн. моральної
шкоди.

Стягнути з
Теофіпольського територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів
та одиноких непрацездатних громадян на користь держави 51 грн. судового збору.

Стягнути з
Теофіпольського територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів
та одиноких непрацездатних громадян витрати з інформаційно - технічного
забезпечення розгляду справи в сумі 7 грн. 50 коп.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання ним законної сили.