УХВАЛА

Іменем України

24
жовтня 2007 року                                                                                                  м.
Одеса

Колегія  суддів  судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області в

складі:             головуючого  Федорової А.Є.,

суддів:                                      МизиЛ.М.
,       Вадовської Л.М. ,

Процик М.
В.,    Кварталової A.M.,

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору
дарування недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_1на рішення Оріхівського
районного суду Запорізької області від 26 липня 2005 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2005 року,

ВСТАНОВИЛА:

У червні
2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору дарування будинку. Позивач зазначав,
що 8 жовтня 2004 року він купив у ОСОБА_2 за 4000 грн. жилий будинок
АДРЕСА_1. Однак відповідачка сумісно з нотаріусом без його згоди оформили
договір дарування замість договору купівлі-продажу і зазначили в договорі суму
2000 грн.,  що не відповідає сумі,  яку він передав відповідачці за будинок.

Посилаючись
на те,  що він є інвалідом 11 групи,  сліпим,
при укладенні угоди мав потребу у допомозі представника товариства
сліпих,  не мав наміру укладати договір
дарування,  цій договір був укладений під
впливом обману,  тяжкої для нього
обставини і є незаконним,  позивач просив
задовольнити позов на підставі  ст.   ст. 230, 233 ЦК України.

Рішенням
Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2005 року в
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою
апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2005 року рішення
Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2005 року залишено
без змін.

У
касаційній скарзі,  посилаючись на
неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм
процесуального права,  позивач ОСОБА_1
просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд.

Касаційна
скарга підлягає задоволенню зі скасуванням рішення суду першої інстанції та
ухвали апеляційного суду з таких підстав.

Головуючий
в першій ін ст. : Щербань Л.С.                                    Справа
№ 33ц-1102/2007

Доповідач
Федорова А.Є.                                                                  Категорія
ЦП- 27

Відповідно
до  ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується
передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно
майно(дарунок) у власність. Договір,  що
встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку
дію майнового або немайнового характеру,
не є договором дарування

Судом
встановлено,  що у жовтні 2004 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була досягнута домовленість про купівлю-продаж будинку,  який належав ОСОБА_2 на праві власності,  за 4000 грн. 08 жовтня 2004 року сторони
уклали договір дарування замість договору купівлі-продажу з ціллю сплати державного
мита у меншому розмірі.

Відмовляючи
в задоволення позову,  суд першої
інстанції,  з висновками якого погодився
й апеляційний суд,  виходив з того,  що договір дарування укладений між сторонами
на підставі волевиявлення сторін без примушування та обману,  відповідно до діючого законодавства.

Проте
таких висновків суд дійшов всупереч наданим у справі доказам,  чим порушив вимоги статей 15, 15-1, 40, 62,
202, 203 ЦПК України 1963 року,  що діяли
в період розгляду справи.

Так,  згідно
ст. 15-1 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою
осіб,  в межах заявлених ними вимог і на
підставі наданих сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі,
доказів.

З
матеріалів справи вбачається,  що
позивачем були заявлені позовні вимоги про визнання угоди недійсною на підставі
статей 230, 233 ЦК України
у зв'язку з тим,  що відповідачка та
нотаріус навмисно ввели його в оману щодо обставин,  які мають істотне значення ,  а саме оформили договір дарування,  замість договору купівлі-продажу,  за який він уплатив відповідачці 4000 грн. Крім того,  позивач зазначав про незаконність договору
дарування.,  а також про те,  що угода вчинена під впливом тяжкої для нього
обставини і на вкрай невигідних умовах,
оскільки відповідачка передала йому будинок непридатний для житла.

Позовних
вимог про розірвання договору дарування,
як про це зазначено у рішенні суду,
позивач не заявляв і ці вимоги суд не розглядав. Ухвалення рішення про
відмову в позові про розірвання договору дарування не відповідає вимогам  ст.
15-1 ЦПК України і порушує   права
позивача.

Разом з
тим,  суд не звернув увагу на те,  що позов поданий з різних правових
підстав,  позовні вимоги не уточнив; не
сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи,  прав і обов'язків сторін; докази,  на які посилався позивач в позовної
заяві,  не перевірив.

Встановивши,  що позивач сплатив відповідачці за продаж
будинку 4000 грн,  що підтвердила в
судовому засіданні відповідачка,  суд не
дав цим обставинам належної оцінки,  не
з'ясувавши відповідність такого договору вимогам  ст.
717 ЦК України.

Оскільки
угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками,  передбаченими законом,  суд повинен був належним чином з'ясувати
обставини,  на які посилався
позивач,  і з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Суд
також не сприяв здійсненню прав позивача з урахуванням стану його здоров'я. Не
звернувши увагу на те,  що позивач уклав
договір про надання юридичної допомоги
в суді з адвокатом ОСОБА_3(а.с. 14, 15),
суд розглянув справу за

відсутності
представника позивача,  не
з'ясувавши,  чи має позивач - інвалід 11
групи,  сліпий,  особисто здійснювати  процесуальні права без юридичної допомоги.

Відповідно
до  ст.
213 ЦПК України ( ст.  202 ЦПК
1963 р.) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення,  яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. .
Обгрунтованим є рішення,  ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

Ці вимоги закону
суд не виконав.

Апеляційний
суд в порушення вимог  ст.  303 ЦПК України належним чином не перевірив
усі доводи апеляційної скарги,  не
звернув уваги на допущені судом першої інстанції порушення закону й залишив
рішення без змін.

Відповідно
до вимог  ст.  335 ЦПК України суд касаційної інстанції не
може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,  що не були встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним,  вирішувати питання про
достовірність або недостовірність того чи іншого доказу,  про перевагу одних доказів над іншими.

За таких
обставин,  ураховуючи,  що судові рішення постановлені з порушенням
норм матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного вирішення спору,  відповідно до ч.2 статті 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись  ст.
ст. 335, 336, 338 ч.2 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1задовольнити .

Рішення
Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2005 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2005 року
скасувати,  а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.