№ 2-466/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07
червня 2007 року                Костянтинівський
міськрайонньїй суд Донецької області

в складі:

головуючого
судді                                 Дзюба
Н.А.

при
секретарі                                         Мумчан
Г.П.

за участю:

позивача                                                ОСОБА_1

представників
відповідача                   Ніколаєва
О.С.  Скоблякової О.В.

представника
позивача                        ОСОБА_2

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Костянтинівка справу за позовом ОСОБА_1до Державного підприємства
«Донецька залізниця» Міністерства транспорту і зв'язку України про поновлення
на роботі,  стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,  -

ВСТАНОВИВ:

16
лютого 2007 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у справі
про поновлення на роботі,  стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Свої
позовні вимоги обґрунтовував тим,  що з
15.10.1993 року працював на станції Костянтинівка ДП "Донецька
залізниця" Міністерства транспорту і зв'язку України,  наказом по підприємству від 09.10.2006 року
звільнений з роботи за власним бажанням.
Вважав звільнення з роботи незаконним,
просив поновити його на роботі,
стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну
шкоду,  завдану незаконним
звільненням,  у розмірі 5000 грн.

05.03.2007
року ОСОБА_1  подав додаткову позовну
заяву,  в якій просить поновити йому
строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі,  стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди. Посилався на те,  що цей строк він пропустив з поважних
причин,  а саме через хворобу.

У
судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримав свої позовні вимоги і просив поновити його на роботі,  стягнути середній заробіток за час вимушеного
прогулу та моральну шкоду,  завдану
незаконним звільненням,  у розмірі 5000
грн. Посилався на ті ж самі обставини,
що й у позовній заяві. Вказував також,
що звільнення його з роботи є наслідком упередженого ставлення до нього
з боку адмінстрації станції Костянтинівка.

Представник
відповідача Ніколаєв О.С.  у судовому
засіданні позовні вимоги позивача не визнав і просив відмовити у задоволенні
позову. Пояснив,  що ОСОБА_1  звільнений за власним бажанням відповідно
до  ст.
38 КЗпП України і в зв'язку з тим,
що він є інвалідом III групи адміністрація звільнила його з тієї дати,  яку він вказав у заяві про звільнення.
Вважаючи,  що його звільнено
незаконно,  протягом двох тижнів позивач
до адміністрації з заявою про відклик заяви про звільнення за власним бажанням
не звертався,  а також до теперішнього
часу не звертався з питання оплати лікарняного. В день звільнення ОСОБА_1  не вийшов на роботу,  знаходився у нетверезому стані,  від медичного огляду відмовився,  і не бажаючи бути звільненим за прогул,  виявив бажання звільнитися за власним
бажанням,  про що власноручно написав
заяву,  вказав дату,  ознайомився з наказом на звільнення,  підписав його,  при цьому не повідомив,  що він знаходиться на лікарняному. Наступного
дня для повного розрахунку не з'явився,
в зв'язку з чим посвідчення і робочий одяг забрали працівники станцій у
нього вдома. В цей день він також знаходився у

нетверезому
стані. Раніше також мало місце з'явлення на роботі ОСОБА_1  у нетверезому стані. Вважав,  що місячний строк для звернення до суду з
зазначеним позовом ОСОБА_1  пропустив без
поважних причин,  тому просив в задоволенні
позову відмовити у зв'язку з пропуском строку звернення до суду без поважних
причин.

Представник
відповідача Скоблякова О.В. в судовому засіданні дала пояснення,  аналогічні поясненням Ніколаєва О.С,  доповнивши пояснення тим,  що розрахунок зі ОСОБА_1 був проведений в
день написанням ним заяви про звільнення за власним бажанням,  тобто 09.10.2006 року - був ознайомлений з
наказом,  отримав трудову книжку,  про що свідчить його особистий підпис на
наказі і особистій картці обліку,  а
остаточний розрахунок,  тобто виплата
заробітної плати,  був проведений
наступного дня - 10.10.2006 року. При написанні заяви про звільнення за власним
бажанням з боку працівників станції ніякого тиску та погроз позивачеві не було.

Вислухавши
пояснення сторін,  свідків,  дослідивши надані сторонами докази суд
вважає,  що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню з наступних підставах.

Суд встановив
наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач
ОСОБА_1 працював
на станції Костянтинівка ДП "Донецька залізниця" Міністерства
транспорту і зв'язку України з 15.10.1993 року слюсарем-ремонтником III
розряду. Вказана обставина визнана сторонами у справі.

Наказом
начальника станції Костянтинівка від 09.10.2006 року № 36/ЛС ОСОБА_1  звільнений з займаної посади на підставі  ст.  38
КЗпП України за власним бажанням.

Трудові
спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав
припинення трудового договору розглядаються безпосередньо в районних,  міських чи міськрайонних судах.

При
визнанні звільнення працівника незаконним на користь працівника з підприємства
на підставі  ст.  235 КЗпП України підлягає стягненню середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

Відшкодування
власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові передбачене  ст.
237-1 КЗпП України і проводиться у випадку,  якщо порушення його законних прав привели до
моральних страждань,  втраті нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від його додаткових зусиль для організації свого
життя.

У
справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосерердньо до суду в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки або з дня відмови від їх
одержання -  ст.  233 КЗпП України.

У разі
пропуску з поважних причин строків звернення до суду,  суд може поновити ці строки ( ст.  234 КЗПП України).

В
судовому засіданні встановлено,  що
06.10.2006 року позивач з'явився на роботу у нетверезому стані в зв'язку з чим
начальником станції був відсторонений від роботи,  про що був складений акт. В зв'язку з роботою
по графіку п'ятиденного робочого тижня 07 та 08 жовтня 2006 року були
вихідними. 09.10.2006 року позивач на роботу не з'явився в зв'язку з чим
заступником начальника станції Приходько О.В. була написана доповідна записка
на ім'я начальника станції. Адміністрація станції,  знаючи,
що позивач є інвалідом III групи,  з метою
з'ясування причини невиходу на роботу,
вирішила відвідати його вдома. Комісія в складі помічника начальника
станції з кадрових питань,  голови
профкому і начальника станції з притягненням працівників лінійного відділу
міліції прибула по місту проживання ОСОБА_1 ,
де було виявлено,  що останній
знаходиться у нетверезому стані і по цій причині не вийшов на роботу. Від
медичного огляду відмовився і попросив не звільняти його за прогул та пияцтво у
зв'язку з тим,  що він звільниться за
власним бажанням.  Про те,  що він знаходиться на лікарняному,  ОСОБА_1
комісію не попереджав. В той же день ОСОБА_1  власноручно написав заяву про звільнення за
власним бажанням,  його заява була
задоволена і наказом № 36/ЛС від 09.10.2006 року був звільнений,  з яким був ознайомлений,  про що свідчить його підпис на наказі і в
особистій картці обліку.

Ці
обставини в судовому засіданні підтвердили представники відповідача,  свідок ОСОБА_3,  а також частково сам позивач,  який не заперечував ці події,  але вважав,
що заяву про звільнення він писав внаслідок погроз з боку адміністрації
станції Костянтинівка.

Судом встановлено,  що заяву про звільнення за власним бажанням
ОСОБА_1  написав щоб не бути звільненим
за  ст.
40 КЗпП України,  а в п. 12
Постанови Пленуму Верховного суду № 9 від. 06.11.1992 року (з наступними
змінами) зазначено,  що подача заяви з
метою уникнути відповідальності не може розглядатися як змушення,  в п. 17 цієї ж постанови вказується,  що не допускається звільнення в період
знаходження у відпустці або тимчасової непрацездатності,  що передбачено  ст.
ст.  40,  41 КЗпП України та в інших випадках,  якщо звільнення робиться за ініціативою
адміністрації,  а не за власною
ініціативою.

Суд
критично відноситься до пояснень ОСОБА_1  в тій частині,  що при отриманні трудової книжки його змусили
поставити дату 09.10.2006 року,  а в
дійсності він її отримав 17.10.2007 року,
так як в своїх поясненнях він звернувся за юридичною допомогою
раніше,  маючи на руках трудову книжку.

Свідок
ОСОБА_4 суду пояснила,  що проживає по
сусідству з позивачем і на початку жовтня 2006 року бачила як його силою
виводили з двору і силою змусили сісти в машину "таксі",  і зі слів дружини їй відомо,  що за декілька днів до цих подій ОСОБА_1  знаходився на лікарняному.

Ці
обставини спростовуються поясненнями самого ОСОБА_1 ,
який пояснив,  що в
автомобіль він сів добровільно,  а
дружини в цей час не було вдома,  і на лікарняний
він пішов в день цих подій,  тобто з
09.10.2006 року.

Таким
чином,  в судовому засіданні позивачем
доказів того,  що він заяву про
звільнення за власним бажанням писав внаслідок погроз з боку адміністрації
станції Костянтинівка,  не надано.

Разом з
тим судом встановлено,  що позивач
ОСОБА_1  пропустив встановлений  ст.
233 КЗПП України місячний строк для звернення до суду з заявою про
поновлення на роботі.

Так,  з наказом № 36/ЛС від 09.10.2006 року позивач
ознайомлений 09.10.2006 року,  тоді ж йому
вручено копію цього наказу,  а також
вручена трудова книжка,  про що свідчить
його особистий підпис на наказі і особистій картці обліку.

Таким
чином,  ОСОБА_1  мав право звернутися до суду з зазначеним
позовом у строк до 09.11.2006 року включно.

Відповідно
до роз'яснень,  даних постановою Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» (з наступними змінами),
встановлений статтею 233 КЗпП строк звернення до суду застосовуються
незалежно від заяви сторін. У разі пропуску передбачених  ст. 233 КЗпП строків звернення до суду за
вирішенням трудового спору суд,
відповідно до п.4 постанови з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного
строку,  а й усі обставини справи,  права та обов'язки сторін. При необґрунтованості
вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до
суду,  оскільки вони стосуються захисту
порушеного права. При обгрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку
звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням
трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин
суд наводить у рішенні мотиви,  чому він
вважає неможливим його поновити,  та
зазначає,  що відмовляє в позові саме з
цих підстав,  не аналізуючи в рішенні
обгрунтованості вимог по суті.

Посилання
позивача на погане самопочуття та звернення до Краснолиманської транспортної
прокуратури як на поважність пропуску строку звернення до суду з даним
позовом,  не можуть бути прийняті до
уваги судом з наступних підстав.

Так,  із копії листка непрацездатності
вбачається,  що ОСОБА_1  знаходився на амбулаторному лікуванні з
13.11.2006 року,  тобто вже після
закінчення місячного строку.

Звернення
ОСОБА_1 до Краснолиманської транспортної прокуратури,  як встановлено в судовому засіданні,  після надання йому юридичної допомоги
адвокатом,  також не може бути визнане
поважною причиною пропуску строку.

Таким
чином,  позивач не надав суду
доказів,  які б підтвердили,  що в визначений  ст.
233 КЗпП строк звернення з позовом до суду за вирішенням трудового спору
він хворів чи знаходився на лікуванні.

З
зазначених підстав суд приходить до висновку,
що строк для звернення з позовом до суду ОСОБА_1  пропустив без поважних причин,  підстави для його поновлення

відсутні,  тому даний строк не підлягає поновленню,  тому
в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з пропуском строку
звернення до суду за вирішенням трудового спору.

На
підставі  ст.  ст.
38,  232,  233,
235,  236,  237-1 КЗпП України,  постанови Пленуму Верховного Суду України від
06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,  керуючись
ст.  ст.  10, 15,
30,  60, 212-215 ЦПК України,  суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити
ОСОБА_1в поновленні строку для звернення до суду з позовом до Державного
підприємства «Донецька залізниця» Міністерства транспорту і зв'язку України про
поновлення на роботі,  стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

В
задоволенні позової заяви ОСОБА_1до Державного підприємства «Донецька
залізниця» Міністерства транспорту і зв'язку України про поновлення на
роботі,  стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовити в зв'язку з
пропуском строку звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних
причин.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької
області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі в десятиденний
строк з дня проголошення рішення заяви на апеляційне оскарження і подання після
цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги,  з подачею її копії до Апеляційного суду,  або в прядку,
передбаченому ч. 4  ст.  295 ЦПК України.