Справа №2-1573/2007
РІШЕННЯ
Іменем України

01 червня
2007   року   Фрунзенський районний суд м. Харкова в
складі: головуючого - судді Сілантьєвої Е.Є. при секретарі - Лугінець Т.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в залі суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до статутного територіального галузевого об'єднання
„Південна залізниця" про поновлення порушеного права та відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до СТГО
„Південна залізниця" в якому просив визнати його пасажиром елєктропотягу
Бєлгород - К. Лопань, а також пасажиром на станції К. Лопань. В обґрунтуванні
свого позову позивач зазначив, що він 18.07.2003 року повертався з м. Бєлгород
до м. Харків, у касі залізничного вокзалу позивачеві безкоштовного квитка не
видали, оскільки на думку позивача в Росії не існує безкоштовних квитків. При
проїзді в поїзді позивач пред'являв "Посвідчення про право на
пільги". Після перетинання границі в електричці не було роз'їзних касирів.
Оскільки електропоїзд йшов до ст. К. Лопань, позивач вийшов з нього з
наміром продовжити свій шлях до Харкова на електропоїзді К. Лопань - Харків.
Однак на ст. К. Лопань на платформі одержав каліцтво й на машині "швидкої
допомоги" був доставлений у лікарню. Акту про нещасний випадок складено не
було. Як думає позивач, відповідач зобов'язаний був скласти акт про нещасний
випадок, у зв'язку з тим, що пасажиром є особа, що здійснює проїзд без квитка,
по посвідченню, що дозволяє право безкоштовного проїзду в електропоїздах. Крім
того, як вказує позивач, законодавство не передбачає видачу безкоштовних
квитках в електропоїздах. Таким чином, позивач просить зобов'язати відповідача
визнати, що він 18.07.2002 року був пасажиром як електрички Бєлгород - Козача
Лопань, так і на ст. К. Лопань.
Також просить відшкодувати моральний збиток у розмірі 1000 грн, оскільки
відповідачі умисно не складали акт про нещасний випадок, що призвело до
душевних страждань позивача.

У судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги, та
просив їх задовольнити.

Представник
відповідача заперечувала проти позову та пояснила, що позивач не надав жодного
доказу того, що він був пасажиром електропоїзду Бєлгород - Козача Лопань. Крім
того, пояснила, що відповідно до п. 1.8 наказу міністерства транспорту України
від 2.07.1998 року № 298 „Про затвердження Правил перевезень пасажирів, багажу,
вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України": „Пасажир -
фізична особа, яка користується залізничним транспортом на підставі особистого
проїзного документа або є членом організованої групи осіб, яка проїздить на
підставі придбаного групового проїзного документа. Названі особи вважаються
пасажирами з моменту придбання квитка на поїзд до моменту завершення поїздки.
Пасажирами також вважаються особи, що здійснюють поїздку за посвідченням, якщо
це передбачено законодавством України". Таким чином, умовою для визнання
позивача пасажиром є пред'явлення ним особисто проїзного документа, що надає
йому право на проїзд. Крім того, відповідно відзиву відповідача, згідно з
п.1.8. вищевказаних Правил, „пасажир транзитний - пасажир, що здійснює
пересадки оформлені в пункті першопочаткового відправлення", але позивач
не надав ніяких документів. Також представник відповідача просить відмовити у
стягненні моральної шкоди, оскільки вина підприємства відсутня.

Свідок ОСОБА_2 у
судовому засіданні зазначили, що вона є жінкою позивача. 16.07.2002 року
позивач був у Ленінграді, за своїми справами. В цей день їй подзвонила мати
позивача, та сказала, що дуже погано себе
почуває, про що свідок зразу повідомила позивача, та тот виїхав до Харкова. Також свідку відомо,
зі слів позивача, що 18.07.2002 року на платформі, виходячи з елєктропотягу, її
чоловік упав та отримав травму. Про находження його у лікарні, їй стало відомо
20 липня 2007 року. Аналогічні свідчення надала суду свідок ОСОБА_3

Суд, вислухавши
сторони по справі, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не
підлягає.

Судом
встановлено, що позивач є учасником боєвих дій (посвідчення серії НОМЕР_1).
Відповідно до ст. 12 п. 7 Закону України „про статус ветеранів війни, гарантіях
їх соціального захисту" ОСОБА_1 має право безоплатного проїзду залізничним транспортом
приміського напрямку. Представник відповідача також не заперечує про цей факт.
Відповідно рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19.09.2003 року у
позові ОСОБА_1до територіального галузевого об'єднання „Південна
залізниця" про відшкодування

2

шкоди було
відмовлено. Також було встановлено, що нещасний випадок, а саме падіння
позивача на залізничне полотно ст.
К. Лопань, трапилося внаслідок необережності позивача, а також була
встановлена невинність відповідача. Відповідно до ст. 61 обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній справі, що набрали законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до
ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не надав
суду доказів про те, що він був пасажиром електропоїзду Бєлгород - Козача
Лопань 18.07.2002 року. Суд ставиться критично до показань свідків
ОСОБА_2,ОСОБА_3, оскільки як вбачається з
їх пояснень обставини отримання травми позивачем, їм відомо тільки з його слів.
Надані позивачем квитки на поїзда, та електропоїзда в яких не вказано
місце відправлення, прізвища пасажира, данні про пільги не є належним доказом
по справі. В разі незгоди позивача з формою квитків, то йому належить
звертатися з окремим адміністративним позовом.

Посилання відповідача
на відмову у задоволенні позову на підставі спливу позовної давності не може
бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідно до ст. 257
ЦК України загальна
позовна давність встановлюється у три роки.

Згідно ст. 267
ч. 2 ЦК України
заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної давності. Але відповідно до ст. 268 ч. 1
а. З ЦК України
позовна давність не поширюється на вимогу відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Таким чином, посилання
представника відповідача про відмову у задоволенні позову внаслідок пропуску
позовної давності суперечить діючому законодавству.

Відповідно до
ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичної особі неправомірними діями чи бездіяльністю
відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як встановлено у
судовому засіданні, вини відповідача в отримання травми позивачем відсутня,
тому і відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Надані позивачем
епікриз про лікування в кардіологічному відділенні в/ч А-3306 свідчить
про наявність у нього захворювань, але не вказує про причиний зв'язок між
захворюваннями та діями відповідача.

На підставі
викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11,, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК
України, Наказу міністерства транспорту України від 2.07.1998 року № 298 „Про
затвердження Правил перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти
залізничним транспортом України", ст. 267, 268, 1167 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні
позову ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.

Рішення може
бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський
районний суд м. Харкова.

Заява про
апеляційне оскарження рішення суду може бути подане протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Апеляційна
скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження або протягом десяти днів з дня проголошення рішення без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження.