Справа № 22 ц-5332                                         Головуючий
в 1-й інстанції Івашура В.О.
12                                                               Доповідач
УХВАЛА

іменем        України

07
серпня 2007 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого   Пономарьової О.М.

суддів  Бабенка П.М. ,  Бондаренко Л .І.,

при
секретарі   Артамоновій C.O. за
участю представника позивача-ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку справу за позовом ОСОБА_2  до
ОСОБА_3     про  усунення
перешкод  у користуванні
приміщенням та виселенні,  зустрічним
позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_2  про визнання права користування жилим
приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 14 травня 2007 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_2
,  позивачку виселено з кімнати № 211 гуртожитка,  розташованого за адресою АДРЕСА_1 та її
зобов'язано не чинити перешкод позивачеві у реалізації права власності на
будівлю гуртожитку. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В
апеляційній скарзі відповідачка просить рішення скасувати та ухвалити
нове,  яким в задоволені позову
ОСОБА_2  відмовити,  задовольнити її позов , оскільки судом першої
інстанції були допущені порушення норм матеріального права,  висновки суду не відповідають обставинам
справи.

В судове
засідання позивачка не з'явилася,
повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином.

Представник
позивача ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги,  просила її відхилити,  рішення залишити без змін.

Вислухавши
доповідь судді,  пояснення представника
позивача , дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає,  що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,  а
рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно
до  ст. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додер­жанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом
першої інстанції встановлено,  що
відповідачка з 18.08.1994 року працювала в АТЗТ „1-й Донецький
авторемзавод",  якому раніше належав
гуртожиток. . Відповідачці надавалася у відповідності до рішення профсоюзного.
комітету 1-го Донецького авторемзавода від 31.08.1994 року тимчасове
користування одне койко-місце у гуртожитку за адресою м.  Донецьк вул.
Р.Люксембург,  2а.,  після 1995 року реєстрація у гуртожитку
продовжувалася кожний рік лише не підставі заяви відповідачки. Спільного рішення
профкому та адміністрації заводу на реєстрацію не було.

З
01.02.1999 року відповідачка була звільнена з вказаного підприємства у зв'язку
з переводом у Дочірнє підприємство „ „Донецькавторемсервіс" АОЗТ 1-й Донецький
авторемонтний завод". З вказаного часу вона працівником власника
гуртожитку не була.

Згідно
договору купівлі-продажу від 27 січня 2006 року змінився власник гуртожитку.

Новий
власник гуртожитку ОСОБА_2  не дає згоди
на проживання відповідачки не має наміру укладати договір на користування
приміщенням,  тому відмова відповідачки
від звільнення зайнятого ними приміщення є неправомірною та порушує права власника.
Цей висновок узгоджується з матеріалами справи.

Правовідносини
сторін урегульовані Законом України „Про власність" та   ст.
127-132 ЖК України,  які регулюють
порядок надання гуртожитків у період роботи чи навчання.

Згідно
зі  ст.
128, 129 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним
рішенням адміністрації підприємства,
установи,  організації чи органу
кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового
комітету,  і на його підставі
громадянинові видається спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Суд
першої інстанції встановив,  що ордер на
право вселення на надану жилу площу відповідачці не видавався. За таких
обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те,  що відповідачка вселилась у спірну кімнату з
порушенням установленого порядку і тому підлягає виселенню.

Надані
відповідачкою докази,  а також дозвіл
підприємства на тимчасове проживання в гуртожитку відповідачки ОСОБА_3  не свідчить,
що відповідачка була вселена в гуртожиток в установленому законом
порядку. Права на проживання в гуртожитку вона після звільнення з вказаного
підприємства не має.

Доводи
відповідачки про те,  що вони не
підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не
ґрунтуються на законі.

З
матеріалів справи вбачається,  що
ОСОБА_2  є власником гуртожитку (а.с. 9)
на підставі договору купівлі - продажу.

Відповідно
до вимог  ст.  48 Закону України «Лро власність"
власник має право вимагати усунення будь-яких порушень свого права,  хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Посилання відповідачки на те,  що  ст.  48 Закону України „Про власність" не
передбачає задоволення вимог про виселення є помилковим,  оскільки вказана норма передбачає усунення
будь-яких порушень права власності,  у
тому числі й шляхом виселення.

Посилання
суду на норми Цивільного Кодексу України ,
а саме  ст.  ст.
316, 400,  1212 є
помилковими,  але не впливають на
висновки суду про підставність заявленого первісного позову.

Доводи
апеляції* про те,  що суд не врахував
вимог  ст.  ст.
125,  132 ЖК України , якими не
передбачено підстав для їх виселення з гуртожитку не ґрунтуються на
законі,  оскільки  ст. 125 ЖК України передбачені підстави для
виселення із службових приміщень,  а  ст. 132 ЖК України - виселення працівників
підприємства,  якому належить гуртожиток
та осіб,  які навчалися в учбових
закладах та вибулих з них.

Розглядаючи
позов,  суд першої інстанції всебічно
повно і об'єктивно дослідив надані сторонами докази,  дав їм належну правову оцінку та дійшов
правильного висновку про обґрунтованість вимог первісного позивача та
безпідставність позову ОСОБА_3  про
визнання за нею права користування жилою площею у гуртожитку.

Таким
чином ,  доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального законодавства,
що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких
обставин апеляційну скаргу слід відхилити,
а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись  ст.
ст.   303,  п.1
ч.1     307,      ст. 308
,  313-     315
ЦПК України,  апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 .   відхилити.

Рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 14 травня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна
скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана протягом двох місяців з дня
набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до Верховного
Суду України.