Справа № 2-829/2007 р.
РІШЕННЯ

Іменем
України

м.Донецьк                                                                                                                  15 травня 2007
р.

Петровський
районний суд м. Донецька в складі: головуючий - суддя Фунжий О.А., при секретарі
Тітусь Н.В., за участю позивача ОСОБА_1., представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні
цивільні справу за позовною заявою

ОСОБА_1 до
державного підприємства „Донецька вугільна енергетична
компанія" про стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільнені, відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача одноразової допомоги, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільнені, відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду від 15 травня 2007 р. провадження за позовом в частині
стягнення одноразової допомоги закрито в зв'язку з відмовою позивача від
позову.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної
шкоди мотивовані тим, що наказом директора ВП „Шахта „Південнодонбаська №
3" від 20 жовтня 2006 р. позивача
звільнено з роботи за власним бажанням з 18 жовтня 2006 p., але остаточний розрахунок з ним проведено лише 28 листопада 2006 р. З наведених
підстав позивач просить суд стягнути з
відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, а
також 3 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням
його трудових прав.

В судовому засіданні позивач підтвердив позов, суду пояснив, що працював
робочим шахти „Південнодонбаська № 3".
17 жовтня 2006 р. він подав заяву про звільнення з роботи за власним
бажанням, в зв'язку з переходом на пенсію. Наказом директора шахти від 20 жовтня 2006 р. його звільнено з роботи з
виплатою вихідної допомоги. Але вказана допомога йому була виплачена лише 28 листопада 2006 р., в зв'язку з чим він просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, а
також 3 000 грн. в порядку відшкодування моральної
шкоди, завданої порушенням строків розрахунку при звільнені.

Представник позивача в судовому засіданні підтвердив позовні вимоги та їх обґрунтування.

Представник відповідача позов не визнав, в судовому засіданні пояснив, що
позивач після звільнення не звертався до відповідача із заявою про виплату
одноразової вихідної допомоги та пропустив встановлений
законодавством строк для звернення до суду за вирішенням
трудового спору.

-2-

Суд вважає, що
позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні належними документами встановлено, що позивач з 27
лютого 1995 р. перебував в трудових
відносних з відокремленим підрозділом „Шахта „Південнодонбаська №3" державного підприємства „Донецька вугільна
енергетична компанія".

Наказом директора ВП „Шахта „Південнодонбаська №3" від 20 жовтня 2006
р. позивача звільнено з роботи на підставі ст. 38
КЗпП з 18 жовтня 2006 р. з виплатою вихідної одноразової
допомоги, передбаченої п.10.12 колективного договору.

У відповідності зі ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення провести з
працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства, установи,
організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В судовому засіданні встановлено, що одноразова допомога виплачена
позивачеві 28 листопада 2006 p., чим порушені строки, зазначені у
ст. 116 КЗпП.

У відповідності
зі ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у
строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що є підставою для стягнення з відповідача
вказаного середнього заробітку.

Для визначення розміру середнього заробітку, суд застосовує Порядок
обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 з відповідними змінами та
доповненнями.

Згідно п. 2 зазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати
провадиться виходячи з виплат за останні 2
календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на
підприємстві, в установі, організації менше двох календарних
місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох
календарних місяців працівник не працював, середня
заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до
останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

В судовому засіданні встановлено, що останні 4 місяці перед звільненням
позивач не працював, тому для обчислення
середнього заробітку суд застосовує положення п. 4 вказаного Порядку, згідно якому у випадках, коли нарахування проводяться
виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини
працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених
йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового
(місячного) окладу.

За даними відповідача середньоденна тарифна ставка позивача складає 63 грн.
12 коп., яку суд приймає для розрахунку.

-3-

В судовому засіданні встановлено, що позивача звільнено з роботи 20
жовтня

2006   p., а остаточний розрахунок з ним
проведено 28 листопада 2006 p., тобто затримка

становить 27 робочих днів, а середній заробіток за цей час - 1 704 грн. 24
коп. (63,12 х 27),

які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у відповідності
зі ст. 117 КЗпП.

Прийняти до уваги заперечення представника відповідача про те, що позивач
після звільнення не звертався до відповідача із заявою
про виплату одноразової вихідної допомоги суд не може, оскільки таке не передбачено трудовим законодавством.

Дійсно, ст. 116 КЗпП передбачено, якщо працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Але в судовому засіданні
встановлено, що останні 4 місяці позивач взагалі не працював, заяву про
звільнення подав 17 жовтня 2006 p., його звільнено з роботи наказом від 20 жовтня 2006 р. і в
цей день він перебував на роботі, про що свідчить відмітка про ознайомлення з
наказом. Викладене свідчить про те, що підприємство
мало можливість провести з позивачем розрахунок 20 жовтня 2006 p., але розрахувалось з
ним лише 28 листопада 2006 р.

Прийняти до уваги заперечення представника відповідача про те, що позивач пропустив встановлений законодавством строк для звернення
до суду за вирішенням трудового спору суд не може,
оскільки у відповідності зі ст. 233 ч.2 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Вирішуючи спір про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням
строків розрахунку при звільнені, суд приймає до уваги наступне.

У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим
ним органом моральної шкоди працівнику провадиться
у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від
нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В судовому засіданні встановлено, що при звільнені позивача відповідач не
провів з ним розрахунку у строки,
передбачені ст. 116 КЗпП, чим порушив його законні права, що є підставою
для відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, суд вважає, що позивачем порушено строк для звернення до суду
за вирішенням трудового спору, передбачений ст. 233 КЗпП, оскільки остаточний
розрахунок відповідач провів 28 листопада 2006
p., а позивач
звернувся до суду із позовом 26 березня

2007   p., що є підставою для відмови у
задоволені позову про відшкодування моральної

шкоди.

При цьому суд приймає до уваги, що положення ст. 233 ч. 2 КЗпП до трудового
спору про відшкодування моральної шкоди не може
бути застосовано, оскільки воно стосується лише спорів про оплату праці.

Поновити вказаний строк у відповідності зі ст. 234 КЗпП суд не має
можливості, оскільки в судовому засіданні
позивач пояснив, що вказаний строк ним пропущено без поважних причин.

На підставі викладено, керуючись ст. 116-117, 233, 234, 237-1 КЗпП, ст.
213-215 ЦПК, суд

-4-

Вирішив:

Позов ОСОБА_1. задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства „Донецька вугільна енергетична
компанія" на користь ОСОБА_1 1 704 грн. 24 коп. - середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільнені.

У задоволені позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди
відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження цього рішення може бути подано до місцевого
суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на це рішення може бути подана в судову палату по
цивільних справах апеляційного суду Донецької
області через місцевий суд протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження.