Справа № 22-ц-932/2007 р.
у 1 інстанції Витвицький В.В.
Доповідач Соколовський В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2007 року                                                                м.
Івано-Франківськ

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської
області в складі:

головуючого-судді                       Соколовського
В.М.,

суддів:                                           Меленко
О.Є., Пнівчук О.В.,

секретаря                                      Пожар
Р.В.,

з участю        апелянта                 ОСОБА_1., його адвокатаОСОБА_8,

представника відповідача           ОСОБА_2.-ОСОБА_6.,
їх адвоката ОСОБА_7.,

відповідача                                   ОСОБА_3,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення
Калуського міськрайонного суду від 12 червня 2007 р.,-

встановила:

ОСОБА_1звернувся
в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4та ОСОБА_5про
визнання договору дорування квартири недійсним, визнання укладення сторонами
договору купівлі-продажу квартири і визнання права власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1, а також позивач просив поновити йому строк на звернення до
суду з позовом як пропущений з поважних причин в зв"язку з його хворобою
та тривалим лікуванням у медичних закладах.

Рішенням
Калуського міськрайонного суду від 12 червня 2007 року ОСОБА_1. поновлено строк
на звернення до суду з позовною заявою та відмовлено йому в задоволенні
зазначеного позову за недоведеністю зазначених вимог.

На дане
рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що постановлене
рішення не відповідає дійним обставинам справи і вимогам закону, таким, що
постановлене з порушенням норм процесуального права при неправильному
застосуванні норм матеріального права. Зокрема, вважає, що суд безпідставно
задоволив клопотання відповідача ОСОБА_3про допит на його стороні свідків,
оскільки, таке клопотання було заявлено при завершенні розгляду справи, коли
були відомі та розкриті всі позиції сторін, чим було порушено процесуальний
закон. Також судом безпідставно було відмовлено в його клопотанні про
витребування судом інформації про наявність і рух коштів, як гривневих, так і
валютних, на рахунках відповідача ОСОБА_3в "Промінвестбанку",
починаючи з листопада 2002 року. Не взято судом до уваги і те, що він з
дружиною заробив кошти в Італії для придбання квартири та спільного проживання
в ній. Однак, дружина уклала з відповідачами ОСОБА_3замість договору
купівлі-продажу - договір дарування їй квартири, з метою сплати меншої суми
податку. За квартиру дружина реально заплатила відповідачам ОСОБА_3спільно
зароблені з ним гроші, про що йому в послідуючому

2

повідомила.
Отже, це підтверджує, що квартира була куплена, а не подарована відповідачами.
Тому свідчення про те, що ОСОБА_5. зустічався з його, апелянта, дружиною і
планував спільно з нею проживати є неправдивими і такими, що не відповідають
дійсності, які суд безпідставно взяв за основу, постановляючи рішення. І
навпаки, суд проігнорував основним та належним доказом по справі - це
повідомленням з Івано-Франківської філії "Приватбанку", згідно якого
на ім"я ОСОБА_3в Калуському відділенні № 1 "Приватбанку"
19.11.2002 року, тобто саме в день укладення договору дорування спірної квартири,
було відкрито валютний депозитний вклад на суму 4000 доларів США, що свідчило
про удаваність договору дарування, який було укладено з метою приховати
укладення договору купівлі-продажу спірної квартири.

В
зв"язку з цим, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення його позовних вимог.

В
судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його адвокатОСОБА_8 вимоги апеляційної
скарги підтримали з вище наведених мотивів та просили задовольнити в повному
об"ємі.

Представник
відповідачки ОСОБА_2. -ОСОБА_6., їхній адвокатОСОБА_7. та відповідач ОСОБА_3 вимоги скарги
не визнали, вважають її безпідстаною, а рішення- законним і обгрунтованим, яке
просили залишити в силі, а в скарзі відмовити.

Вислухавши
доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Постановляючи
рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1., суд виходив з того,
що договір дарування квартири НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1, який було укладено
між ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5., як
дарувателями, з однієї сторони та ОСОБА_2., як обдарованою, з другої сторони,
відповідає вимогам закону, які ставляться до таких угод, і є дійсним. Тому
відсутні підстави, які недоведені позивачем в судовому засіданні, що дана угода
є удаваною і укладена з метою приховати договір купівлі-продажу квартири.

Проте з
таким висновком суду погодитись не можна, оскільки, він є передчасним і не
відповідає обставинам справи.

Судом
встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2. є подружжям (а.с. 9) і шлюб між ними не
розірвано. З 15 липня 1999 року по 24 вересня 2002 року вони виїжджали на
заробітки за кордон (а.с. 84-86). Після їх повернення, дружина позивача, який
тяжко захворів і з 25 жовтня 2002 року знаходився на лікуванні, уклала з
відповідачами ОСОБА_319 листопада 2002 року договір дарування, згідно якого
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5подарували, а ОСОБА_2прийняла у дар належну
дарувателям на праві приватної власності квартиру НОМЕР_1, в будинку АДРЕСА_1 (
а.с.6). Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_8. та
зареєстровано в реєстрі за № Д- 2226.

Згідно
повідомлення Івано-Франківської філії "Приватбанку" від 29.03.2007
року (а.с. 141), на ім"я ОСОБА_3, жителяАДРЕСА_2 в Калуському відділенні №
1 Івано-Франківської філії "Приватбанку" 19 листопада 2002 року було
відкрито валютний депозитний вклад на суму 4000 доларів США.

Статтею
58, частиною 2 ЦК України
(в редакції 1964 року), яка діяла на момент виникнення даних правовідносин,
було визначено: якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана
угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі.

Відповдно
до ст. 59, ч .1 зазначеного вище Кодексу було встановлено, що угода, визнана
недійсною, вважаєтьс недійсною з моменту її укладення.

Статтею
224 ЦК України
( в редакції 1964 року) передбачалося, що за договором купівлі-продажу
продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

3

Отже, за
таких обставин у суду не було підстав відмовляти у позові ОСОБА_1., поскільки,
як вважає колегія суддів, між сторонами в дійсності було укладено договір
купівлі-продажу квартири, за яку відповідачі Кривошеї отримали грошову суму в
4000 доларів США, що
підтверджується відкритим валютним депозитним вкладом на ім"я ОСОБА_3у "Приватбанку".

Окрім
того, як слідує із пояснень позивача та відповідачів, ОСОБА_5., з яким ніби-то
мала певні відносини ОСОБА_2., є одруженим, має на утриманні малолітню дотину і
вони проживають однією сім"єю.

ОСОБА_2.
з 2003 року і по даний час знаходиться за кордоном, з ОСОБА_1. не розлучена.
Дані факти не заперечили і сторони по справі. Тому це дає підстави вважати, що
між ОСОБА_3та ОСОБА_2не було ні родинних, ні будь-яких інших відносин, які б
давали підстави ОСОБА_3подарувати безоплатно ОСОБА_2. квартиру, яка була їх
приватною власністю.

Колегія
суддів вважає, що між сторонами було укладено угоду з метою приховати іншу
угоду, тобто насправді було укладено договір купівлі-продажу квартири, а тому
до удаваної угоди застосовуються правила, що регулюють угоду купівлі-продажу,
тобто те, що сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно
до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з
них мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд
за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Стаття
69 цього ж Кодексу передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна,
що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання
шлюбу, а статтею 70 визначено, що у разі поділу майна, що є об"єктом права
спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Тому
підлягає до задоволення і позовна вимога ОСОБА_1. про визнання за ним права
власності на 1/2 частину спірної квартири.

В
зв"язку з вище наведеним, висновок суду першої інстанції про недоведеність
позовних вимог ОСОБА_1. не відповідає обставинам справи, що дає колегії суддів
підстави скасувати постановлене рішення з ухваленням нового рішення про
задоволення позову ОСОБА_1. в повному об"ємі.

При
цьому колегія суддів враховує та вважає правильним висновок суду про поважність
причин пропуску строку ОСОБА_1. на звернення до суду в зв"язку з його
хворобою, що підтверджено медичними документами, тому позивачу вірно поновлено
цей строк, з чим погоджується і колегія суддів.

На
підставі ст.ст. 58,ч .2; 59, ч.1; 224 ЦК
України (в редакції 1964 року), ст.ст. 60,69,70 СК України, керуючись
ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення
Калуського міськрайонного суду від 12 червня 2007 року скасувати і ухвалити
нове рішення.

Позов
ОСОБА_1задовольнити.

Визнати
недійсним договір дарування квартири НОМЕР_1, в будинку АДРЕСА_1, укладеного 19
листопада 2002 року між дарувателями ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5та обдарованою
ОСОБА_2і посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом ОСОБА_9. в
реєстрі за № Д-2226.

Визнати,
що 19 листопада 2002 року між ОСОБА_3,
ОСОБА_4., ОСОБА_5., як продавцями, та ОСОБА_2., як покупцем, було укладено
договір

4

купівлі-продажу
квартири НОМЕР_1, будинку АДРЕСА_1.

Визнати
за ОСОБА_1та ОСОБА_2право власності на квартиру НОМЕР_1, будинку АДРЕСА_1, по
1/2 частині за кожним.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_130 грн. понесених судових витрат, а в дохід держави
185 грн.50 коп. державного мита.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.