АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХ ВАЛА

ІМЕНЕМ                                                             УКРАЇНИ

18 жовтня     2007 року

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого
-   Галушко Л.А.,

суддів -                  -Кварталової А.М. , Плавіч
Н.Д.

при секретарі -  Сідоренко Ю.М.

За
участю позивача                 -ОСОБА_1
ОСОБА_2

ОСОБА_3

Представника
відповідачки - Свідрак В.В.

Адвоката-                                         ОСОБА_4

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду
м.  Одеси від 14.06.2007 року по справі
за позовом ОСОБА_2,  ОСОБА_1 до КИ „ОБТИ
та РОН" про зобов'язання реєстрації права власності нерухомого майна,  за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,  ОСОБА_1- про визнання права власності та
виплати грошової компенсації,  та за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2,  ОСОБА_1 про
визнання недійсними договорів дарування,
доручення,  визнання права
власності, -

В СТАНОВ ИЛА:

24
грудня 1999 року з (наступними змінами та доповненнями )ОСОБА_6 звернувсь до
суду з позовною заявою в котрій просив суд визнати договір дарування 2100
частин б. АДРЕСА_1 дійсним та зобов'язати КП «ОМБТИ та РОН зареєструвати на
його ім'я вказану частину нерухомого майна. Свої доводи обґрунтовував тим,  що згідно договору-дарування від 16 березня
1999 являється власником частки спірного будинку,  однак КП «ОБТИ та РОН» відмовляється в його
реєстрації.

В січні
2002 року позивач одночасно просив суд зобов'язати сплатити грошову його
компенсацію за частку в спільному майні ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Справа
№22ц-2552-07        Головуючий 1-ї інстанції - Гаєва Л.В.

Категорія-
26                   Доповідач-Галушко
Л.А.

2

З
аналогічним позовом звернувся і ОСОБА_1
та просив суд зареєструвати на його ім'я 5100 частин спірного будинку,  посилаючись на те,  що згідно договору дарування від 04.12.1998
року є його власником,  а за частку в
спільному майні ОСОБА_3 та ОСОБА_5 стягнути грошову компенсацію.

В березні 2000 року з позовними вимогами звернулась ОСОБА_5 в яких просила
суд визнати недійсними договори на 2100 та 5100 частин спірного будинку подарованих
її батьком - ОСОБА_7 та доручення від 19 листопада 1998 року. Свої вимоги
обґрунтовувала тим,  що останній часто
хворів,  нічого не бачив та за станом
здоров'я,  при підписанні договору
дарування та доручення,  не розумів
значення своїх дій та не міг керував ними. В листопаді 2000 року ОСОБА_5
змінила вимоги та просила суд визнати вищезазначені угоди з підстав  ст. 48 ЦК
України,  в редакції 1963 року,  посилаючись на те,  що вони не відповідають закону,  оскільки її батько не був власником 700 частин
спірного будинку,  а тому не міг нею
розпоряджатись на власний розсуд. В червні 2005 року позивачка в порядку  ст. 103 ЦПК України просила суд визнати за
нею право власності на 13 частину спірного домоволодіння та стягнути за її
частину компенсацію з врахуванням вартості земельної ділянки.

В ході
апеляційного розгляду відмовилась від вимог щодо стягнення грошової
компенсації. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.10.2007 року
відмова від вимог в частині виплати грошової компенсації за частку в спільному
майні прийнята,  рішення Приморського
районного суду м.  Одеси від 14.06.2007
року в цій частині скасовано та провадження закрито.

В лютому
2001 році звернулась до суду з позовними вимогами ОСОБА_3 в яких просила суд
визнати за нею право власності на 16 частину спірного будинку. Свої вимоги
обґрунтовувала тим,  що спірний будинок
являвсь сумісною власністю її батьків. Після смерті матері відкрилась спадщина
на 12 її частини. Оскільки спадкоємцями за законом були: вона ,  її сестра -ОСОБА_3 та батько - доля кожного в
спадковому майні становить по 16 її частини.

В серпні
2001 році ОСОБА_3 звернулась до суду з вимогами про визнання права власності на
12 частину спірного дачного будинку. Вимоги обґрунтовувала тим,  J що за власні
кошти та власною працею його відремонтувала. Одночасно просила суд вирішити
питання щодо поділу його в натурі.

Рішенням
Приморського районного суду м.  Одеси від
14 червня 2005 року позовні вимоги ОСОБА_2,
ОСОБА_1 задоволені.
Суд зобов'язав КП «ОМБТИ та РОН» зареєструвати 2U00
частин дачного будинку за ОСОБА_2,  а
5100-за ОСОБА_1 Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_1 на її користь
22864 грн.,  а з ОСОБА_2-9145 грн.70
коп.3а 16 частину спадкового майна.

Вимоги
ОСОБА_5 задовольнив частково. Стягнув на її користь грошову компенсацію за 16
частину спадкового майна в сумі:з ОСОБА_2-9145 грн.70 коп.,  з ОСОБА_1-22864 грн.30 коп. В інших
вимогах-відмовив.

В
апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з направленням
справи на новий розгляд посилаючись на порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема апелянт посилається та те,  що вартість грошової компенсації не
відповідає її дійсній вартості з урахуванням ринкових цін та на те,  що суд,
у разі неможливості поділу майна,
не вирішив питання щодо встановлення порядку його користування.

з

Дослідивши
матеріали справи,  заслухавши учасників
судового процесу,  обговоривши доводи
апеляційної скарги,  судова колегія
дійшла висновку,  що апеляційна скарга
підлягає задоволенню ,  рішення підлягає
скасуванню з направленням на новий розгляд з наступних підстав.

Відповідно
до вимог  ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та обгрунтованим.
Законним є рішення,  яким суд,  виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом.  Обгрунтованим є рішення,  ухвалене на основі повного і всебічно
з'ясованих обставин,  на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтвердженими тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в заявлених вимогах ОСОБА_5 щодо визнання незаконними договору
дарування та доручення районний суд виходив з вимог  ст.
115 ЦК України,  оскільки згода
про спосіб виділу не досягнута,  суд
вважав,  що так як поділити майно в натурі
неможливо ,  власникам спільної часткової
власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3,  стягнув
грошову компенсацію за їх долю за цінами 2001р

В
судовому засіданні апеляційного суду Одеської області ОСОБА_5 відмовилась від
заявлених вимогах щодо грошової компенсації.

Ухвалою
апеляційного суду Одеської області від 18.10.2007 року прийнята відмова ОСОБА_5
від вимог щодо отримання грошової компенсації за її долю в часті в спільному
майні,  прийнята судовою колегією.
Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 14.06.2005 року в цій частині скасовано та провадження по
справі закрито.

Матеріалами
справи встановлено,  сторонами по справі
не оспорюється,  що спірне майно
являється подружнім майном ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,
котра померла раніше свого чоловіка-ІНФОРМАЦІЯ_1,  та після її смерті відкрилась спадщина на 1
2 її частини. Спадкоємцями котрої були дві її доньки та чоловік.

У відповідності
до  ст. 549 , 529 ЦК України,  в редакції 1963 року доля ОСОБА_7  від 7100 складала 46 частини,  а доля ОСОБА_5 та ОСОБА_3 становила по 16
частини.

За таких
обставин,  колегія суддів дійшла
висновку,  що в частку ОСОБА_7 подаровану
позивачам,  ввійшли і долі ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 ,  а тому,  ОСОБА_7
не являючись власником 7100 частин спірного домоволодіння,  котрим розпорядивсь на власний розсуд та
подарував своїм онукам відповідно 2100 та 5100.

Районний
суд прийшов до помилкового висновку,  що
договори дарування відповідають вимогам закону,
оскільки в цих частках є доля як ОСОБА_3 так і ОСОБА_9,  а тому не можна в цій частині погодитись з
рішенням суду,  оскільки ОСОБА_7 розпорядивсь на
власний розсуд часткою ,  котра не
належала йому на праві власності. Похідним є і незаконність рішення щодо
зобов'язання органів КП «ОБТІ та РОН» зареєструвати за позивачами 2100 та
5100 частин спірного майна,  оскільки
районний суд не визначив долю в спільному майні,  котра належала ОСОБА_7,  та якою він міг би розпорядитись на власний
розсуд.

В своїй
постанові Пленум Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7( зі змінами
внесеними постановами від 25.12.1992 року№13 та від 25 травня 1998 року №15)
Про практику застосування судами законодавства,
що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок, п.6
передбачає,  що при вирішенні питання про
виділ в натурі часток житлового будинку,
що є спільною частковою власністю,

4

судам належить мати на
увазі,  що виходячи зі змісту  ст. 115 ЦК
України це можливо,  якщо кожній зі
сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним
виходом(квартиру). Виділ може мати місце за наявності технічної можливості
переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділити частки будинку в
натурі неможливий,  суд вправі за
заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими
приміщеннями(квартирами,  кімнатами) такого
будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення(кухні,  коридор,
тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної
часткової власності. Порядок користування може бути встановлено також між
учасниками спільної сумісної власності.

При
неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку
користування ним власнику,  що
виділяється,  за його згодою
присуджується грошова компенсація. При цьому розмір грошової компенсації
розуміється дійсна вартість будинку,  за
яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості.

На ці вимоги закону районний суд не звернув увагу та не вирішив питання чи
можливо встановити порядок користування в спільному майні,  не встановив дійсну вартість майна за котру
можна було б його продати в даному населеному пункті.

В
судовому засіданні представник ОСОБА_5 пред'явив копію позовних вимог щодо
встановлення порядку користування спільним майном та земельною ділянкою.

Вимоги
щодо розподілу спільного майна заявляла і ОСОБА_3,  однак вони не були предметом розгляду в суді
першої інстанції та районний суд не дав їм належної оцінки.

Без
вирішення питання про можливість встановлення порядку користування спільним
майном,  що є похідним від заявлених
вимог,  не можна визнати рішення
районного суду законним та обгрунтованим,
оскільки ОСОБА_5 відмовилась від отримання компенсації за свою частку в
спільному майні,  а в частку позивачів
ввійшла частка в спільному майні самої ОСОБА_5

Відповідно
до вимог  ст.  311 п.5 ЦПК України рішення підлягає скасуванню
з направленням на новий розгляд,  якщо
суд розглянув не всі вимоги та цей недолік не був і не міг бути усунений
прийняттям додаткового рішення судом першої інстанції.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307 ч. 1 п.5,
315,  317,  319 ЦПК України,  судова колегія судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_5 задовольнити. Рішення Приморського районного суду м.   Одеси від
14.06.2005 року скасувати,  справу
направити на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,  однак може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.