Справа №2-1174/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

25
травня 2007 року    Бердянський
міськрайонний суд Запорізької області у складі:       головуючого -судді Пустовіт З.П. при
секретарі - Гоноболіній О.І.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердянську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1до відкритого акціонерного товариства „Азовські мастила та
оливи", третя особа ОСОБА_2, про поновлення на роботі, стягненні
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2006 року позивач звернулась до суду з позовом
до ВАТ «Азовські мастила та оливи» (далі ВАТ «Азмол»), який доповнила в травні
2007 року, в якому просила поновити її на посаді економіста
ремонтно-механічного цеху №31, стягнути з ВАТ «Азмол» заробітну плату за час
вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В позові зазначала, що
вона з 11.07.1996 року працювала економістом спочатку будівельно-монтажного
цеху, з 18.09.1998 року -ремонтно-будівельного цеху, а з 01.08.2001 року була
переведена економістом ремонтно-механічного цеху. Наказом №136 від 06.11.2006
року була звільнена з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає своє звільнення
незаконним, оскільки вона, будучи головою цехового комітету профкому, була
звільнена з порушенням вимог ст. 43 КЗпП України: без попередньої згоди
цехового комітету профспілки та без згоди профкому ВАТ «Азмол». При повторному
зверненні до профспілкових організацій на вимогу суду, профком підприємства
знову відмовив адміністрації в дачі згоди на звільнення. Відповідно до п. 15
постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів» відмова профкому в згоді на звільнення є
підставою для поновлення на роботі. Крім цього, при її звільненні відповідачем
були порушені вимоги ст.49-2 КЗпП України, а саме: відповідач до моменту
засідання профкому не надав доказів, що він не має можливості перевести її на
іншу роботу. Із штатного розкладу від 01.11.2006 року, наданого відповідачем,
видно, що до її звільнення була вакантна посада розподілювача робіт, яку їй не
було запропоновано. Відповідачем також були порушені вимоги ст. 42 КЗпП України
щодо її переважного права на залишення на роботі, оскільки вона має дві вищі
освіти, працювала за спеціальністю більше десяти років, проживає одна та не має
інших членів сім'ї із самостійним заробітком. Крім цього, адміністрацією
підприємства не враховано, що до виходу на пенсію їй залишилось менше 4-х
років, вона є інвалідом 3 групи. Незаконним звільненням відповідач завдав їй
моральної шкоди, яка виразилась в тому, що вона, маючи групу інвалідності, не
має права на надання їй статусу безробітної, а в передпенсійному віці вона не в
змозі самостійно працевлаштуватись. Із-за душевних переживань у неї

погіршився
стан здоров'я, вона змушена просити кошти в борг у знайомих та родичів. За
місяць до звільнення у неї передчасно помер батько, тому ці дві події стали для
неї тяжким ударом. Моральну шкоду вона оцінила в 5000 грн. та просила стягнути
її з відповідача.

У судовому засіданні позивач та її представник за дорученням ОСОБА_3
підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Представник відповідача за дорученням Глубоких LB. позовні вимоги
не визнала та пояснила, що у зв'язку із скороченням обсягів виробництва на
підприємстві відповідно до наказу №92 від 11.03.2005 року була розпочата робота
по впорядкуванню чисельності робітників та створена комісія, до складу якої
входив і голова профкому підприємства. На виконання цього наказу за
результатами засідань комісії з участю голови профкому був розроблений графік з
упорядкування чисельності робітників по конкретним підрозділам і посадам,
включаючи і посаду економіста цеху №31. Наказом №310 від 29.08.2006 року, який
був погоджений з головою профкому, була скорочена штатна одиниця економіста
цеху №31, яку займала ОСОБА_1 Про те, що вона була головою цехкому,
адміністрація підприємства узнала із виписки з протоколу засідання
адміністрації і профкому з питання її звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України.
Оскільки голова профкому, погодивши наказ про скорочення ОСОБА_1 та не
повідомивши адміністрацію, що вона є головою цехкому, завідомо позбавив
адміністрацію можливості дотриматись вимог ст. 252 КЗпП України, тому
адміністрація визнала відмову профкому на звільнення необгрунтованою та на
підставі ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності» звільнила ОСОБА_1 без згоди профкому. Представник відповідача
вважає посилання позивача на ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України безпідставними,
оскільки наявність групи інвалідності, а також те, що вона проживає одна і до
пенсії залишилось більше 3-х років, не зазначені в статті 42 КЗпП України як
підстави для переважного залишення на роботі, до того ж посада економіста в
цеху №31 була одна. Додатково пояснила, що в наданому суду штатному розкладі
від 01.11.2006 року начальником відділу кадрів була допущена помилка: посада
розподілювача робіт не вводилась з.01.11.06р. та на момент звільнення ОСОБА_1
не була вакантною, оскільки її з 2003 року займала ОСОБА_4, в підтвердження
чого суду були надані копія трудової книжки ОСОБА_4 та структура цеху №31.
Вважає, що при звільненні ОСОБА_1 адміністрацією підприємства була дотримана
процедура скорочення, отримано згоду цехкому на її звільнення, а відмова
профкому ВАТ «Азмол» є необгрунтованою, просила в задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, в своєму листі №60/8324
від 26.12.2006 року просив розглянути справу за його відсутності.

Свідок
ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що йому як голові профкому підприємства
надійшов лист адміністрації з проханням розглянути питання щодо надання згоди
на звільнення ОСОБА_1 за ст. 40 п.1 КЗпП України та ще одного працівника. Він
скликав профком, запросив начальника відділу кадрів, начальника цеху та ОСОБА_1
За результатами розгляду листа адміністрації профком на дав згоди на звільнення
ОСОБА_1, оскільки була порушена ст. 252 КЗпП України, ст. 41 Закону України
«Про професійні спілки...» щодо наявності попередньої згоди первинної
профспілкової організації, тобто цехкому, оскільки ОСОБА_1 була його головою.
Крім цього, при винесенні такого рішення профкомом було прийнято до уваги, що
ОСОБА_1 проживає сама, є інвалідом 3-ї групи, розмір пенсії за

інвалідністю
складає 280 грн., до виходу на пенсію за віком їй залишилось 3 роки 8 місяців.
Незважаючи на відмову профкому, ОСОБА_1 була звільнена з роботи. У зв'язку з
цим він звернувся з листом до адміністрації підприємства щодо надання
роз'яснення, чому ОСОБА_1 була все таки звільнена, на який отримав відповідь,
що ст. 252 КЗпП України не була порушена, оскільки адміністрації не було
відомо, що вона була головою цехкому. Вважає, що адміністрація знала про цю
обставину, оскільки профком щорічно пише службові записки на ім'я голови
правління на вільний вхід і вихід голів цехкомів. Щорічно обласна профспілка
проводить навчання, у зв'язку з чим голови цехкомів звільняються на 2 дні із
збереженням заробітної плати, про що видаються відповідні накази, які візуються
начальником ВК, ВОПтаЗ, юридичним відділом. ОСОБА_1 як голова цехкому займалась
оформленням листків непрацездатності, графіками відпусток, путівками на
оздоровлення, на цих документах нею ставився напис «голова цехкому» та її
підпис. Виписка з протоколу засідання профкому була надана адміністрації
26.10.06р. і до звільнення ОСОБА_1 вона мала змогу повторити процедуру, тобто
спочатку звернутись до цехкому за отриманням попередньої згоди на звільнення.
На засіданні профкому адміністрація не надала документів про те, що ОСОБА_1
відмовилась від запропонованої посади. Чому їй не була запропонована посада
розподілювача робіт, яка вводилась з 01.11.2006 року, йому незрозуміло.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що на засіданні профкому вони спочатку заслухали
начальника відділу кадрів з листом адміністрації щодо надання згоди на
звільнення ОСОБА_1, потім начальна цеху ОСОБА_8,
який не мав претензій до ОСОБА_1 ні по роботі як економіста, ні як голови
цехкому. Профком вирішив не надавати згоду на звільнення, оскільки
адміністрацією була порушена процедура отримання такої згоди, тобто питання
щодо звільнення не було вирішене на засіданні первинної профспілкової
адміністрації цеху №31.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що одиниця економіста була
скорочена у зв'язку із зменшенням обсягу робіт. Було видано наказ про скорочення
одиниці в серпні 2006 року, з яким було ознайомлено ОСОБА_1 На протязі двох
місяців її неодноразово викликали до відділу кадрів і в присутності начальника
відділу праці та заробітної плати їй пропонувалась робота
укладчика-пакувальника в цеху, де спеціально створені місця для інвалідів.
Іншої роботи не пропонували. Після двох місяців адміністрація подала листа щодо
згоди на звільнення на профком підприємства. Про те, що ОСОБА_1 була головою
цехкому, адміністрації стало відомо на засіданні профкому, тому відмова
профкому на звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП України була визнана
необгрунтованою. В штатному розкладі станом на серпень 2006 року була тільки
посада економіста, а з 01.11.2006 року вводилась посада розподілювача робіт,
але ця посада ОСОБА_1 не була запропонована, оскільки вже пройшло засідання
профкому.

Заслухавши позивача, його представника, представника відповідача, свідків,
вивчивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає
задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що позивача, яка з
липня 1996 року працювала на ВАТ «Азмол» економістом, наказом №136 від
06.11.2006 року було звільнено з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення
чисельності), що підтверджується копією наказу №136 від 06.11.2006 p., копією трудової
книжки позивача.

Судом було
з'ясовано, що згідно з наказом № 310 від 29.08.206 року з 01.11.2006р.
скорочувалась штатна одиниця економіста ремонтно-механічного цеху №31, про що
позивач була попереджена 31.08.2006 року, що підтверджується копією наказу №310
від 29.08.2006р.

23.10.2006 року ОСОБА_1 відмовилась від запропонованої
роботи укладчика-пакувальника, оскільки за своїм станом здоров'я не могла
знаходитись в приміщенні, де розливають хімічні речовини та працює прес, про що
написала письмову заяву.

Судом встановлено, що з 01.11.2006 року замість посад економіста та
прибиральника службових приміщень було введено посаду ще одного заступника
начальнику цеху та посаду розподілювача робіт, що підтверджується завіреними
копіями штатних розкладів від 01.08.2006р. та від 01.11.2006 року.

Незважаючи на те, що ОСОБА_1 було звільнено з посади 06.11.2006 року,
посада розподілювача робіт їй запропонована не була.

Суд не приймає до уваги пояснення представника
відповідача Глубоких LB. стосовно того,
що в штатному розкладі, який запроваджувався з 01.11.2006 року, сталася помилка
при його комп'ютерному наборі та про те, що дану посаду з 2003 року вже займає
працівник ОСОБА_10, оскільки її пояснення суперечать даним штатного розкладу
від 01.08.2006р., в якому ця посада не була зазначена, а також поясненням
свідка - начальника відділу кадрів ОСОБА_9 яка підтвердила
в судовому засіданні, що з 01.11.06р. була введена посада розподілювача робіт,
але ОСОБА_1 вона не пропонувалась, оскільки вже пройшло засідання профкому. Суд
також не бере уваги як письмові докази комп'ютерну розпечатку структури цеху
№31 та копію трудової книжки ОСОБА_4,
оскільки вони не завірені відповідним чином та суперечать іншим доказам у
справі.

Судом з'ясовано та не заперечувалось представником
відповідача, що ОСОБА_1 було звільнено без звернення до первинної профспілкової
організації цеху №31, головою якої вона була з 1996р., та отримання від нього
згоди, а також без згоди вищої профспілкової організації - профкому ВАТ «Азмол»
( протокол №20 від 24.10.2006р.).

При повторному зверненні адміністрації підприємства на
вимогу суду за отриманням попередньої згоди до цехкому №31 та профкому ВАТ
«Азмол», встановлено, що останній, згідно виписки з протоколу засідання
профспілкового комітету ВАТ «Азмол» №30 від 27 квітня 2007 року повторно
відмовив адміністрації в наданні згоди на звільнення за ст.40 п.1 КЗпП України
ОСОБА_1, незважаючи на те, що на засіданні цехового комітету профспілки від
20.04.2007 року було прийнято рішення щодо надання згоди на її звільнення. Дані
обставини підтверджуються виписками з протоколу №4 від 20.04.2007 року №30 від
27.04.2007р. Підставою для відмови в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за п.1
ст.40 КЗпП України профком ВАТ „Азмол" зазначив те, що на засідання
профкому адміністрацією не надано документів в обґрунтування необхідності
скорочення одиниці економіста цеху №31, не враховано її переважне право на
залишення на роботі, не в повній мірі виконано обов'язки щодо пропозиції їй
іншої роботи -розподілювача робіт, введеної з 01.11.06р. замість посади
економіста, та на яку було переведено прибиральницю. Тому посилання
представника відповідача на те, що рішення профкому є необгрунтованим, і
адміністрація мала право звільнити ОСОБА_1 без його згоди, суд вважає
безпідставними, оскільки рішення містить обґрунтування прийнятого ним рішення.

Згідно ч.І ст.43 КЗпП України розірвання трудового
договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації
підприємства, установи, організації) 2-5, 7 статті 40 може бути проведено лише
за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Відповідно до ч.З ст.252 КЗпП України звільнення членів
виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому
числі структурних підрозділів), його керівників, крім випадків додержання
загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного
органу, членами якої вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної
спілки (об'єднання профспілок).

Згідно із вимогами ч.2 ст.40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених
у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як видно із матеріалів справи та встановлено судом, відповідач,
звільняючи ОСОБА_1, на порушення вимог ч.2 ст.40 КЗпП України не запропонував
їй іншу вакантну посаду - розподілювача робіт, хоча позивач за своєю
кваліфікацією та досвідом могла виконувати роботу на зазначеній посаді. Крім
цього, позивача, яка з 1996 року обиралась головою цехового комітету, було
звільнена з роботи без отримання згоди профспілкового комітету ВАТ «Азмол», що
є порушенням вимог ч.І ст.43, ч.3 ст.252 КЗпП України.

За таких обставин суд приходить висновку про те, що
позивач ОСОБА_1 була звільнена з роботи з порушенням встановленого законом
порядку, тому підлягає поновленню на роботі із стягненням середнього заробітку
за час вимушеного прогулу відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, сума якого з
урахуванням отриманої вихідної допомоги в розмірі 1093,94 грн. становить
6661,15 грн. за 6 місяців та 17 днів.

((1278,25+1192,02) : 2 х 6 міс.) +
((1278,25+1192,02) : (30+31)) х 17 - 1093,94 = 6661,15 грн.

Згідно ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в
незаконному звільненні обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу,
тому 6661, 15 грн. підлягають стягненню на користь ВАТ «Азмол» із третьої особи
- голови правління ВАТ «Азмол» ОСОБА_2, який підписав наказ про звільнення
позивача.

Суд не находить підстав для задоволення вимог позивача щодо відшкодування
моральної шкоди в розмірі 5000 грн., оскільки в її обґрунтування суду не було
надано доказів. Крім цього, суд вважає, що стаття 237-1 КЗпП України не
передбачає компенсацію моральної шкоди обов'язково в грошовій формі. Саме по
собі визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі є достатньо
справедливою компенсацією за будь-яку моральну шкоду. З огляду на ці обставини
та враховуючи такі принципи як справедливість, збалансованість між інтересами
позивача і колективу ВАТ «Азмол», у якому відновлені її трудові відносини, суд
вважає, що в задоволенні її вимог в частині стягнення моральної шкоди слід
відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, п.1 ч.І ст. 40, ч.2 ст.40, ст.ст. 43, 49-2, 232, 233, 235, 237, 237-1,
252 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1до відкритого акціонерного товариства
„Азовські мастила та оливи", третя особа ОСОБА_2, про поновлення на
роботі, стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1на посаді економіста ремонтно-механічного цеху №31 ВАТ
„Азовські мастила та оливи".

Стягнути з ВАТ „Азовські мастила та оливи" на користь ОСОБА_1середній
заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6661 грн. 15 коп. та витрати з
інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі ЗО грн., а всього
6691 грн. 15 коп.

В задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 5000
грн. відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2на користь ВАТ „Азовські мастила та оливи" 6661
грн. 15 коп.

Стягнути з ВАТ „Азовські мастила та оливи" судовий збір в доход
держави в сумі 66 грн. 61 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягненні заробітної плати сумою
платежів за один місяць в розмірі 1235,14 грн. підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до
апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд
шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з
подачею її копій до апеляційної інстанції або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК
України.