АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

Новодворської
О.І.,  Жданової B.C.,
Біляєвої О.М.

розглянувши
в попередньому судовому засіданні в м.
Донецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства "АТЕК"
про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Апеляційного суду м.  Києва від
27 липня 2005 року.

встановила:

У жовтні
2004 року ОСОБА_1 звернулася
з позовом суд до відповідача про стягнення компенсації за невикористану
відпустку,  одноразової вихідної
допомоги,  недоплати по листках
непрацездатності,  та середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
посилаючись на те,  що вона
працювала у відповідача з 1966 року. У 1995 році під час виконання трудових
обов'язків була травмована і стала інвалідом 2 групи. 17.01.1997 року
відповідач звільнив її з роботи,  але
кінцевий розрахунок не провів і трудову книжку не видавав до 27.10.2001
року,  їй не були виплачені: компенсація
за 86 днів відпускних,  за 30 днів згідно
листків непрацездатності,  а також
одноразова вихідна допомога 1254.25 грн. Усе це призвело до порушення її
нормальних життєвих зв'язків,
необхідності звернення до суду,
втрати робочого часу для урегулювання цих питань.

Під час
розгляду справи позивачка збільшила та доповнила свої вимоги й остаточно
просила стягнути на її користь одноразову вихідну допомогу,  виходячи із середньомісячного заробітку 50.15
грн. х 25 % втрати професійної працездатності,
з урахуванням індексу інфляції в розмірі 1555, 40 грн.,  невиплачені кошти за лікарняними в розмірі
268 грн. 59 коп.,  середній заробіток за
час затримки розрахунку за час затримки розрахунку - 16385, 39 грн.,  а також просила стягнути моральну шкоду в
розмірі 5000 грн.

Справа №
33ц- 2130кс-07                        Категорія
ЦП: 3

Головуючий у
першій інстанції Твердохліб В.А. Доповідач
Новодворська О.І.

Рішенням
Святошинського районного суду м.  Києва
від 13.06.2005 року позов задоволений частково. З відповідача на користь
ОСОБА_1 стягнуто 7334, 63 грн.,  із яких
6003, 85 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку за період з
28.05.1997 року по 13.06.2005 року,  330,
78 грн. - вихідна допомога,  кошти за
невикористану відпустку та неоплачені листки непрацездатності з урахуванням
індексу інфляції,  а також 1000 грн.
моральної шкоди.

Рішенням
Апеляційного суду м.  Києва від 13 жовтня
2005 року рішення місцевого суду скасоване,
позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнути на її користь із ЗАТ
"АТЕК" заборгованість по відпускних у розмірі 146 грн. 50 коп.,  заборгованість по лікарняних листках у
розмірі 70 грн. 15 коп.,  всього 216 грн.
65 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи
у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки
розрахунку та моральної шкоди,
апеляційний суд виходив із того,
що 17.01.1997 року позивачка була звільнена з роботи. На підставі
рішення Ленінградського районного суду м.
Києва від 06.06.2001 року дата звільнення змінена на 27.05.1997 року.

Звертаючись
до суду з позовом 29.10.2004 року,
позивачка вказувала,  що з нею не
був проведений кінцевий розрахунок,  при
звільненні не виплачені всі належні їй суми за невикористану відпустку та за
час перебування на лікарняному листку.

Згідно ж
до положень  ст.  233 КЗпП України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в
тримісячний строк із дня,  коли він
дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Установлено,  що позивачка після звільнення звернулась до
суду через сім років. Поважності причин пропуску тримісячного строку не
привела,  а тому в задоволенні позовних
вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку їй
відмовлено у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Про порушення її
прав позивачці було відомо ще в 1997 році,
чого не заперечувала сама позивачка,
про що свідчить і рішення Ленінградського районного суду м.  Києва від 06.06.2001 року.

Відмовляючи
у задоволенні позовних про відшкодування моральної шкоди,  яка передбачена  ст.
237-1 КЗпП України,  судом
зроблено висновок,  що вказана норма
набрала чинності з 13.01.2000 року і зворотної сили не має.

Відповідно
до ч. 2  ст.  324 ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Встановлено і це
вбачається з матеріалів справи,  рішення
апеляційного суду ухвалено з додержанням судом апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,  а
також відсутні передбачені ч. 1  ст.  338 ЦПК України підстави для обов'язкового
скасування судового рішення.

Наведені у
касаційній скарзі доводи висновок суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись  ст.
ст.  332,  336 ЦПК України,  колегія суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Донецької області

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1    відхилити.

Рішення
Апеляційного суду м.  Києва від 13 жовтня
2005 року залишити без змін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.