РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2007 року

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді                                           Фастовця В.М.,

при секретарі                                                   Бандуровій В.І.,

з участю адвоката                                            ОСОБА_2,

представника відповідача                               ОСОБА_4,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
приватного підприємця ОСОБА_3 про
стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що за трудовим договором працював
у відповідача підмінним водієм на мікроавтобусі. 30 серпня 2003 р. відповідач
направив його без другого водія-напарника на мікроавтобусі „Мерседес-Бенц 212
ДКА" в селище Мілєкіно Запорізької
області, щоб привезти звідтіля вісім відпочиваючих, вимагаючи повернутися
до ранку наступного дня, оскільки вранці мікроавтобус повинен був вийти на
маршрут рейсом „Лисичанськ-Луганськ". Після виїзду позивач повернув його
до м. Лисичанськ для того, щоб перевезти по місту людей, в результаті чого за
відпочиваючими позивач поїхав тільки о 19-20
годині. По дорозі відповідач дав завдання забрати людей і в селище
Білосарайськ.

На прохання
залишитися на ніч і відпочити відповідач відмовляв, мотивуючи це необхідністю
вранці направити цей автобус в рейс до Луганську.

На місці
виявилося, що пасажирів було на 10
чоловік більше ніж передбачених законодавством місць в мікроавтобусі
„Мерседес-Бенц 212 ДКА.

Відповідач
телефоном наказав забрати усіх пасажирів, погрожуючи звільненням з роботи.
Приблизно о 00.30 годин 31.08.2004 р. позивач
вирушив назад в м. Лисичанськ.

Приблизно в 5.30 годин ранку в
районі м. Новодружеська позивач, будучи дуже втомленим, заснув за кермом,
з'їхав з проїзної частини автодороги
і скоїв наїзд на дерево. В результаті зазначеної аварії пасажири автобуса
отримали тілесні ушкодження, а позивач вироком Лисичанського міського суду від 15.02.2005 р. був визнаний
винним в скоєні злочину, передбаченого ч. 2
ст. 286 КК
України.

Вважає, що
відповідач порушив його трудові права, тим, що не дозволив позивачу відпочити
та примусив вночі втомленим повертатися в м. Лисичанськ. Відповідачем не були
створені безпечні і нешкідливі умови праці у якості водія, він вимагав
виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що
не відповідають законодавству про охорону праці.

Порушення
відповідачем законодавства призвело до моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації
свого життя. Зазначеними обставинами була завдана моральна шкода розміром 10 000 грн.

Також просив
поновити строк на звернення до суду, мотивуючи тим, що щодо нього була порушена
кримінальна справа, до якої відповідач писав характеристику на позивача,
відповідач намагався виступати у справі у якості потерпілого, міг клопотати про
призначення позивачу реальної міри покарання, потім оскаржував вирок, про
закінчення оскарження позивач дізнався тільки у лютому 2007 року, тому
позивач не міг звернутися до суду з позовом, бо це зашкодило б його інтересам.
Просив визнати пропуск строку поважним.

2

У судовому засіданні
позивач позов підтримав,  суду дав
пояснення,  аналогічні викладеним у
позові.

Відповідач
позов не визнав,  суду пояснив,  що позивач сам напросився їхати до
Мілєкіно,  з дороги його ніхто назад не
відкликав,  позивач самостійно поїхав на
Білосарайську косу та забрав там своїх знайомих,  за якими його не посилали. Потім він взяв
залишок групи відпочиваючих,  яких не
встиг забрати сам відповідач. Відповідач не примушував позивача їхати
вночі,  той сам спішив,  бо йому треба було йти вранці на роботу на
завод "Пролетарій". Окрім того,
позивач сам затримався на Білосарайській косі,  бо купався. Другий водій на таку відстань не
потрібен,  окрім того,  позивач брав із собою брата.

Представник
відповідача позов не визнала,  пояснення
відповідача підтримала,  доповнила,  що з огляду позивача після аварії не
вбачається,  що він йому була нанесена
моральна шкода внаслідок аварії.

У
судовому засіданні досліджені наступні докази: дорожній лист; письмові
заперечення; протокол медичного огляду позивача; вирок Лисичанського міського
суду від 15.02.05.; договір
трудової угоди; протокол допиту ОСОБА_6;
витяг з книги обліку прибутків та витрат відповідача.

Також у
судовому засіданні оглянута кримінальна справа №1-24/05 по обвинуваченню ОСОБА_1 за  ст. 286 ч.2 КК України - апеляція ОСОБА_3  на вирок суду; заперечення адвоката
ОСОБА_1 на
апеляцію; ухвала апеляційного суду про закриття апеляційного провадження;
касаційна скарга ОСОБА_3
; ухвала ВСУ.

Вислухавши
пояснення сторін,  представника
відповідача,  показання свідків,  дослідивши письмові докази у справі,  суд вважає позов таким,  що не підлягає задоволенню.

У
судовому засіданні встановлено,  що
позивач на підставі трудової угоди перебував у трудових відносинах з
відповідачем у справі у якості водія.

30 серпня 2003 року
відповідач,  порушуючи діюче
законодавство,  направив позивача у
міжміський рейс,  кінцевий пункт якого не
був облаштований нормальним місцем відпочинку водія для уникнення надурочних
робіт; внаслідок направлення позивача для поїздки у нічний час без передбачених
законодавством підстав були допущені надурочні роботи позивачем з перевищенням
передбаченого законодавством роботи в нічний час.

Вказані
порушення потягнули за собою 31
серпня 2003 року о 05-30 дорожньо-транспортну
подію мікроавтобуса під керуванням позивача,
внаслідок якого постраждали пасажири.

Порушенням
трудового законодавства позивачу була нанесена моральна шкода,  яка не підлягає стягненню з відповідача,  оскільки він пропустив строк для звернення до
суду.

Відмовляючи у
задоволенні позову,  суд виходить з
наступного.

Ст.
237-1 КЗпП України (далі Кодекс) відшкодування власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі,  якщо порушення його законних прав призвели до
моральних страждань,  втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого
життя.

Виконуючи
вимоги  ст. 153 Кодексу на всіх
підприємствах,  в установах,  організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці.

Забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений
ним орган.

Відповідно
до  ст. 62 Кодексу надурочні роботи,  як правило,
не допускаються. Надурочними вважаються роботи понад встановлену
тривалість робочого дня.

Власник
або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи лише у
виняткових випадках..:

1) при проведенні
робіт,  необхідних для оборони
країни,  а також відвернення громадського
або стихійного лиха,  виробничої аварії і
негайного усунення їх наслідків;

3

2)
при проведенні громадських необхідних робіт по
водопостачанню,  газопостачанню,  опаленню,
освітленню,  каналізації,  транспорту,
зв'язку- для
усунення випадкових або несподіваних обставин,
які порушують правильне їх функціонування;

3)
при необхідності закінчити почату роботу,  яка внаслідок непередбачених обставин чи
випадкової затримки з технічних умов виробництва не могла бути закінчена в
нормальний робочий час,  коли припинення
її може призвести до псування або загибелі державного чи громадського
майна,  а також у разі необхідності
невідкладного ремонту машин,  верстатів
або іншого устаткування,  коли
несправність їх викликає зупинення робіт для значної кількості трудящих;

4)       при необхідності виконання вантажно-розвантажувальних
робіт з метою

недопущення або усунення простою рухомого складу чи скупчення вантажів у
пунктах

відправлення і призначення;

5)    для продовження роботи при нез'явленні працівника,  який заступає,  коли робота не

допускає перерви; в цих випадках власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний

негайно вжити заходів до заміни змінника іншим працівником.

Згідно
із  ст. 54 Кодексу при роботі в нічний
час встановлена тривалість роботи (зміни) скорочується на одну годину.

Нічним
вважається час з 10 години
вечора до 6 години
ранку.

Положенням
про робочий час і час відпочинку водіїв автотранспортних засобів,  затвердженого наказом Міністерства транспорту
України №18 від 17 січня 2002 p.,
передбачено:

2.2. До складу робочого часу водія включається:

а) час керування
автотранспортним засобом на маршруті (у рейсі);

6)    час стоянки автотранспортного
засобу в пунктах навантаження та розвантаження

вантажів,  у місцях посадки та
висадки пасажирів,  у місцях використання
обладнання

спеціальних автотранспортних засобів;

2.4. Тривалість роботи водія у нічний час повинна
скорочуватись на одну годину.

У
разі,  якщо це необхідно за умовами
виробництва,  зокрема на безперервних
виробництвах,  а також на змінних роботах
при шестиденному робочому тижні з одним вихідним днем,  тривалість нічної роботи водія зрівнюється з
денною.

Нічним
вважається час з 10 годин
вечора до 6 годин
ранку.

2.8. Максимальна
загальна тривалість керування автотранспортним засобом (підпункт "а"
пункту 2.2 цього
Положення),  включаючи надурочні
роботи,  не може перевищувати 9 годин на день і 48 годин на тиждень
у середньому за місячний обліковий період,
а в умовах гірської місцевості під час перевезень пасажирів автобусами
габаритною довжиною понад 9,
5 метра та під час перевезень великовагових,
великогабаритних вантажів не може перевищувати 8 годин.

2.13.Власники
автотранспортних засобів повинні при організації міжміських перевезень уживати
заходів щодо створення для водіїв автотранспортних засобів нормальних умов для
відпочинку в пунктах стоянки автотранспортних засобів (проміжних і кінцевих) для
того,  щоб не допускати надурочних робіт
і використання водіїв для охорони автотранспортних засобів та вантажів,  що перевозяться.

7.1. Контроль за
додержанням режиму праці і відпочинку водіїв на підприємствах,  в установах і організаціях покладається на
посадових осіб,  суб'єктів
підприємницької діяльності.

Свідок
ОСОБА_7  пояснила,  що позивач поїхав за відпочиваючими приблизно
о 17 год.,  де його за поясненнями свідка ОСОБА_8 чекали о 21-00 год.. Свідок ОСОБА_9
пояснив,  що автобус повинен був приїхати
біля 22-00 год.. Таким
чином,  робочий час позивача складав
більше 7-ми передбачених
законодавством годин для роботи і захоплював нічний час,  а тому був надурочним,  однак жодних передбачених законодавством
причин для

4

надурочної
роботи не було. Це підтверджується і письмовими запереченнями відповідача
(а..с. 10),  де він вказує,  що до с
Мілєкіно 3-4 год. їзди,  а відповідно до законодавства до робочого
часу водія включається також і час для завантаження пасажирів.

Суд
вважає,  що наведені показання свідків
безумовно підтверджують,  що відповідач
наполягав на тому,  щоб позивач не
залишався у с Мілєкіно,  оскільки у протилежному випадку час,  коли він мав би приїхати за
відпочиваючими,  не мав б жодного
значення.

Також у
судовому засіданні не встановлено,  що
відповідачем створені умови та місце відпочинку у Мілєкіно,  куди за його поясненнями неодноразово їздив
позивач,  що є порушенням наведених норм
Положення.

Разом з
тим,  інші порушення законодавства не
знайшли підтвердження у судовому засіданні. Так,  відповідно до
ст. 69 Закону України "Про автомобільний транспорт" в
редакції,  яка діяла станом на ЗО серпня 2003 року,  порушенням законодавства було перевезення
пасажирів на відстань більше 500
км одним водієм.  Тобто на протязі
усієї відстані водій повинен перевозити пасажирів,  тоді як позивач половину маршруту їхав без
пасажирів,  а відстань від Мілєкіно до
Лисичанська є меншою за 500
км,  що ніхто не оспорює. Порушень
умов трудового договору також не встановлено,
оскільки до справи не додані докази з конкретними умовами договору між
сторонами у справі.

2. У відповідності
до  ст. 233 Кодексу працівник може
звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з
дня,  коли він дізнався або повинен був
дізнатися про порушення свого права. Згідно зі
ст. 234 Кодексу у разі пропуску з поважних причин цього строку,  суд може його поновити.

Розглядаючи
заяву позивача про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними
та його поновлення суд вважає ,  що вона задоволенню не підлягає,  оскільки,
як вбачається з матеріалів кримінальної справи відносно позивача,  вирок Лисичанського міського суду від 15.02.05. оскаржувався
тільки цивільним відповідачем,  тобто
ОСОБА_3  в частині цивільного позову. Адвокат
підсудного,  який приймає участь і у
цьому засіданні був ознайомлений з апеляцією ОСОБА_3 ,  про що
свідчать його заперечення у матеріалах кримінальної справи. Позивач
пояснював,  що ходив відмічатися до
органів виконання покарання,  тобто
повинен був знати,  що вирок набрав
чинності.

Тому суд
критично ставиться до пояснень позивача,
нібито він не хотів звертатися до суду,
боячись скасування вироку та застосування до нього реальної міри
покарання,  і вважає причину пропуску
строку для звернення з позовом до суду неповажною,  відмовляє у його поновленні,  і,  як
наслідок,  у задоволені позову.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.
ст. 54,  62,
153,  233,  234,
237-1 КЗпП України,
ст.  ст.  10,  11,
60,  88,  212-215 ЦПК
України,  -

ВИРІШИВ:

У
задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_3 про стягнення
моральної шкоди відмовити у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Рішення може
бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області через Лисичанський
міський суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня винесення рішення заяви про
апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної
скарги або без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається у строк,  встановлений для подання такої заяви.