№2-1231/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2007 року            Луцький міськрайонний суд Волинської
області

в складі:
головуючого-судді  Кихтюка P.M.

при
секретарі                         Якименко О.В.

з участю
відповідачів             ОСОБА_1,  ОСОБА_2

представника
третьої особи  ОСОБА_3

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну

справу за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,

ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною

ділянкою та
відшкодування завданих збитків, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_6 про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою та відшкодування завданих збитків. Свої вимоги
обґрунтовує тим,  що 05.04.1977 року між ним та
ОСОБА_7  було укладено договір
купівлі-продажу 7/15 частини
житлового будинку по АДРЕСА_1,  а також
гаража та сараю,  що знаходились поряд з
будинком.  Іншими співвласниками
відповідно 5/15 і 3/15 часток будинку
були ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Зазначає,  що в спільному користуванні вказаних
співвласників перебувала земельна ділянка площею 504 кв.м,  і у 1971 році між
співвласниками вказаного будинку було укладено акт-договір про встановлення меж
користування. При цьому був присутній представник органу влади - технік Луцького
міжміського бюро технічної інвентаризації,
який засвідчив договір та визначив розмір земельної ділянки і
частки,  що переходили до вказаних
співвласників житлового будинку пропорційно до їх часток в будинку: 235 кв.м.  -
ОСОБА_7,  168 кв.м.  -ОСОБА_8,  101
кв.м.  - ОСОБА_9

Встановлення
порядку користування земельною ділянкою не лише породжує зобов'язання у
осіб,  що встановили такий порядок
користування земельною ділянкою,  але і є
обов'язковим у відповідності до  ст. 91
ЗК УРСР,  для виконання особами,  що в майбутньому набувають власності у
будинку.

Оскільки,  власником 7/15 частини будинку на даний момент являється ОСОБА_4,  то йому належить 235 кв.м,  земельної ділянки.

18.08.2006 року відповідач - ОСОБА_2,  який стверджував,
що являється новим власником 3/15
частини цього будинку,  самовільно
звалив паркан,  дерево,  а в подальшому зніс сарай та гараж,  що належав ОСОБА_4

З цього
приводу співвласники звертались в Луцьким MB УМВС
України у Волинській області. За результатами перевірки в порушенні
кримінальної справи відносно ОСОБА_2 відмовлено.

2

Крім
цього,  вказаний відповідач перешкоджає
позивачу у користуванні його земельною ділянкою,  збудувавши паркан.

Просить
стягнути з відповідача 5000
грн. у відшкодування матеріальних збитків,
завданих знесенням сараю та гаражу,
20000 моральної
шкоди та зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною
ділянкою шляхом знесення забору і не чинити перешкод в подальшому у
користуванні земельною ділянкою.

Ухвалою
суду від 11.12.2006 року до
участі у справі як співвідповідача притягнуто ОСОБА_1,  якій 18.10.2006 року ОСОБА_10 подарував
належну йому частину будинку.

Крім
цього,  ухвалами суду до розгляду як
третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідачів справи притягнуто
Луцьку міську раду та ОСОБА_11

В
судовому засіданні інтереси позивача представляв його представник,  який подав заяву про слухання справи у його
відсутності,  а тому суд вважає за
можливе проводити розгляд справ без участі представника позивача.

Відповідач
ОСОБА_10 в
судовому засіданні позов не визнав,  суду
пояснив,  що вимоги позивача безпідставні,  так як він не вправі ставити вимоги про
відшкодування завданих йому збитків,
оскільки він не є належним користувачем земельної ділянки. Державний акт
у нього відсутній. Крім цього,  ОСОБА_10 зазначив,  що знесений сарай,  позначений в технічному паспорті як гараж
Б-1,  позивачем побудований
самовільно,  про що стоїть відповідний
штамп. Про існування якогось договору про розподіл земельної ділянки їм не
відомо. Просив в позові відмовити.

Відповідач
ОСОБА_1 дала
суду аналогічні пояснення. Просила суд в позові відмовити.

Представник
третьої особи - Луцької
міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та
пояснив,  що спірна земельна ділянка
станом на 1971 рік і на
даний час є власністю Луцької міської ради. Так званий акт-договір від 20.09.1971 року підписаний
співвласниками будинку з участю техніка Луцького міжміського бюро технічної
інвентаризації без представника міської ради,
а тому не має юридичного значення і не може братись до уваги.

Заслухавши
пояснення осіб,  які беруть участь у
справі,  дослідивши та оцінивши
представленні по справі докази в їх сукупності,
суд прийшов до висновку,  що позов
безпідставний та до задоволення не підлягає з наступних підстав. Просив в
позові відмовити.

Судом
встановлено,  що станом на 20.11.1971 року
співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1,
яка згодом була перейменована на АДРЕСА_1,  являлись ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і їм належала на праві
власної відповідно по 7/15,  5/15 і 3/15 часток будинку.

В
подальшому власником 7/15
частини будинку згідно договору купівлі-продажу від 05.04.1977 року став
ОСОБА_4(а.с. 12-15; а.с. 59-60 інвентаризаційної справи №19075),  власником 5/15
- ОСОБА_11(а.с.  122 інв.справи)
і 1/5 частини - ОСОБА_2(а.с. 161 інв.справи),  який 18.10.2006
року подарував свою частку ОСОБА_1(а.с.  173
інв.справи).

Згідно
вказаного вище договору від 05.04.1977
року в постійне користування позивача відійшли погріб під сіньми,  ступеньки,  сарай,
вбиральня(а.с. 59-60 інв.справи).

Цим
договором не передбачено перехід до позивача права власності на земельну
ділянку,  яка розташована біля його
частини будинку. Правовстановлюючі

з

документи,  що посвідчують право власності на вказану
земельну ділянку позивачу не видавались і вказана обставина сторонами на
оспорюється.

ОСОБА_11 згідно договору
дарування від 01.07.2002
року прийняла в дар 5/15
частини будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд. В
договорі зазначено,  що біля будинку
розташовані слідуючі господарські будівлі і споруди: сарай «а»,  сарай «В-1»,
сарай «в2»,  сарай «в»,  гараж «Г-1»,
вбиральня «ві»,  вбиральня
«Г»,  огорожа «1»(а.с. 122 інв. справи).

ОСОБА_2 прийняв в дар 1/5 частину
житлового будинку,  біля якого
розташовані сарай(б),  сарай(в),  вбиральня(ві),  сарай(ВІ),
сарай(в2),  вбиральня(г),  гараж(Г-І),
огорожа(1)-(а.с. 161 інв.справи).

З акту
від 20.09.1971 року
вбачається,  що техніком Луцького
міжміського бюро технічної інвентаризації за заявою ОСОБА_12 проведено розподіл
504 кв.м,  земельної ділянки біля будинку АДРЕСА_1 і в постійне
користування ОСОБА_7  виділено 235 кв.м. ,  ОСОБА_8 -
168 кв.м. ,  ОСОБА_9 - 101 кв.м.  З вказаним розподілом вказана особи
ознайомлені(а.с.  18).

Згідно  ст. 91 ЗК УРСР( в ред. 1970 року),  який діяв на момент виникнення даних
правовідносин,  особи яким належить
будинок на праві власності,  спільно
користуються земельною ділянкою. Угода про порядок користування земельною
ділянкою являється обов'язковою і для особи,
яка в подальшому придбає відповідну частку у спільній власності на
будинок.

Однак,  посилання представника позивача про
недотримання умов вказаного акту від 20.09.1971
року суд не враховує,  так як
вказаний документ складений особою,  яка
не була наділена повноваженнями на його укладення.

Оскільки,  вказана земельна ділянка перебувала і перебуває
у власності Луцької міської ради,  що в
судовому засіданні підтвердив її представник і сторонами дана обставина не
оспорюється,  її розподіл проведений без
представника вказаного органу,  то
вказаний акт суд не приймає як належний договір(угоду),  що встановлює домовленість між співвласниками
будинку про виділення їм в користування відповідних земельних ділянок і
встановлення порядку їх використання.

Відповідно
до  ст. 125 ЗК України(в ред.2001
року),  який діяв на момент виникнення
спірних правовідносин між сторонами,
право власності землю та право постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа,  що посвідчує право власності або право
постійного користування земельної ділянкою та його державною реєстрацією.
Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі
(на місцевості),  одержання
документа,  що посвідчує право на неї та
державної реєстрації забороняється.

Згідно  ст. 126 ЗК України таким документом,  що посвідчує право власності чи користування
є державний акт.

Однак,  в судовому засіданні з пояснень осіб,  які беруть участь у справі,  показань свідка ОСОБА_13  та матеріалів справи встановлено,  що такий документ позивачу не видавався.
Землевпорядною організацією межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не
встановлювались.

Крім
цього,  як вбачається з відмітки КП
«Волинське обласне бюро техінвентаризації» від 29.12.2005 року в матеріалах інвентаризаційної справи та технічного
паспорту на домоволодіння,  гараж Б-1
побудований ОСОБА_4 самовільно.

4

Разом з тим,  згідно договору дарування від 10.04.2006 року ОСОБА_2 прийняв в дар 1/5 частину
житлового будинку,  біля якого
розташовані сарай(б),  сарай(в),  вбиральня(ві),  сарай(ВІ),
сарай(в2),  вбиральня(г),  гараж(Г-І),
огорожа(І) - (а.с.
161 інв.справи). В подальшому вказане будинковолодіння згідно договору
дарування від 18.10.2006
року перейшло до ОСОБА_1

Оскільки,  в судовому засіданні ні позивачем,  ні його представником не представлено доказів
та всупереч  ст. 60 ЦПК України не
доведено вчинення перешкод ОСОБА_10 у користуванні земельною ділянкою шляхом
побудови паркану на земельній ділянці позивача,
то з наведених підстав у задоволенні позову слід відмовити.

Матеріали
перевірки,  за результатами якої в
порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_10 відмовлено,  не спростовують вищенаведені висновки суду.

Таким
чином,  дослідивши та оцінивши
представлені докази в їх сукупності,  суд
приходить до висновку,  що в задоволенні
позову слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись  ст.
ст. 10, 11, 57, 58, 59, 60, 88, 154, 208, 209, 210, 212-215ЦПК
України  ст. 91 Земельного кодексу
України ( в ред. 1970 року),   ст.
ст.  125,
126 Земельного кодексу України ( в ред.
2001 року),   ст.  ст. 373,
376 ЦК України,  Законом України "Про місцеве
самоврядування в Україні",  суд -

ВИРІШИВ:

В
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5,  ОСОБА_1 про усунення
перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування завданих збитків - відмовити.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської
області через Луцький міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів
апеляційної скарги,  з подачею її копії
до апеляційної інстанції або в порядку ч.4
ст. 295 ЦПК України.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження,  але апеляційна скарга не
була подана у строк,  встановлений
статтею 294 ЦПК
України,  рішення суду набирає законної
сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги
рішення,  якщо його не скасовано,  набирає законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Суддя
Луцького міськрайонного суду  Кихтюк P.M.