АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем  України

08 листопада
2007 року

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого
- судді                                         Широкової
Л.В.

суддів                                                                 Франовської
К.С.

Худякова A.M.
при секретарі судового

засідання                                                            Забеліній
О.О.

з
участю       прокурора                                     Чирко Н.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.  Житомирі апеляційні скарги ОСОБА_1 та
ОСОБА_2,  подані на рішення
Корольовського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2007 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_4,  третя особа - орган опіки та піклування виконавчого
комітету Житомирської міської ради,  про
визнання недійсними договору дарування та договору купівлі-продажу,  визнання квартири об'єктом права спільної
сумісної власності та визнання права на 1/2 частину квартири, -

встановила:

У
березні 2006 р. ОСОБА_3
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1,
просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1,  укладений 14 травня 2003 p.,
посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,  визнати
об'єктом права спільної сумісної власності вказану квартиру,  визнати за ним право власності на 1/2 частину
вказаної квартири. Посилався на те,  що
перебував з відповідачкою ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1996 р.
по 28 жовтня 2004 р. Під час шлюбу,
14.05.2003 p.,  відповідачкою була придбана квартира за вказаною адресою.
Згодом йому стало відомо,  що ОСОБА_1 уклала договір
дарування квартири,  але фактично між
сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири.

У серпні
2006 р. ОСОБА_3 доповнив
позовні вимоги,  просив визнати недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 14 травня 2003 p.,  посвідчений приватним нотаріусом
Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та встановити,  що 14.05.2003 р. між сторонами було укладено
договір купівлі-продажу квартири,  визнати,  що вказана квартира є об'єктом права спільної
сумісної

Справа №
22ц/2208                                                           Головуючий
у суді 1 -ї інстанції Котік Т.С.

Категорія
2                                                                         Суддя-доповідач
Широкова Л.В.

2

власності ОСОБА_3 та
ОСОБА_1,  визнати недійсним договір
купівлі-продажу вказаної квартири,
укладений 13 червня 2006 p.,  посвідчений
приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_5,  як укладений в результаті обману,  визнати за ним право власності на 1/2 частину
вказаної квартири. Посилався на те,  що
спірна квартира була продана відповідачем внаслідок обману та без погодження
органу опіки та піклування.

В
процесі розгляду справи,  23.08.2006 р.,
до участі в розгляді справи в якості третьої особи
притягнуто орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської
ради.

ЗО
серпня 2006 р. прокурор Корольовського району м. Житомира звернувся до суду з
заявою про вступ в розгляд справи для представництва інтересів неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_6

В
процесі розгляду справи в якості співвідповідачів притягнуто ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Ухвалою
Корольовського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2007 р. закрито
провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1.

Рішенням
Корольовського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2007 р. позов
задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири №АДРЕСА_1 від
14.05.2003 p.,  який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 Визнано квартиру №
АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Визнано
недійсним договір купівлі-продажу квартири №АДРЕСА_1 від 13.06.2006 p.,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Зобов'язано ОСОБА_7
повернути ОСОБА_1 та ОСОБА_3
у власність квартиру №АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7
вартість квартири згідно договору купівлі-продажу від 13.06.2006 р. в розмірі
13424 грн. 54 коп.; на користь ОСОБА_3 184 грн. 97 коп. судових витрат; 30 грн.
витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

Не
погоджуючись з рішенням ОСОБА_1
та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги,
в яких просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове
яким відмовити ОСОБА_3 в
задоволенні позову.

ОСОБА_2
вважає,  що рішенням суду першої
інстанції порушено його права та законні інтереси,  оскільки він є добросовісним набувачем,  він не згоден з тим,  що повинен повернути ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спірну квартиру.
Судовим рішенням встановлено факт передачі 10000 тис.  дол.
США ОСОБА_3 ОСОБА_1 для подальшої купівлі спірної квартири,  проте доказів цього в справі не має. Суд не
дав оцінки рішенню Корольовського районного суду м. Житомира від 27.03.2006 p.,
яким встановлено,
що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_1 та не підлягає
поділу,  дане рішення набрало законної
сили.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1
зазначає,  що суд невірно оцінив
пояснення ОСОБА_8,  який є відповідачем
по справі. Вона не давала йому 10000 дол.
США. Суд не дав належної оцінки тому факту,  що позивач був згоден з фактом встановленим
рішенням Корольовського районного суду м. Житомира,  про те,
що спірна квартира є її особистою власністю та розподілу не підлягає.
Крім того,  суд неправильно
застосував  ст. 65 Сімейного кодексу
України.

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг,  колегія суддів
приходить до висновку про те,  що
апеляційні скарги підлягають відхиленню ,
а рішення - залишенню без зміни ,
виходячи з наступного.

3

Суд
встановив,  що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з квітня
1996 по квітень 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі,  від якого мають двох неповнолітніх
дітей,  місце проживання яких після розірвання
шлюбу батьків визначено при матері.

Позивач оспорив
угоди:

1)
договір дарування квартири №АДРЕСА_1 від 14.05.2003
року,  укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_8,  з підстав його удаваності,  оскільки він прикриває фактичну
купівлю-продаж квартири;

2)
2) договір купівлі-продажу цієї ж квартири ,  від 13.06.2006 року,  укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з підстав
невідповідності закону.

В
обгрунтування доводів ОСОБА_3 зазначав,
що зазначені договори ОСОБА_1 укладала з метою позбавлення його права на
частину у спільній сумісній власності подружжя,
оскільки спірна квартира придбана в період шлюбу за спільні кошти.

Задовольняючи
вимоги щодо договору дарування,  суд
дійшов правильного висновку про те,  що
дана угода є удаваною і вчинена сторонами для приховання іншого правочину
-договору купівлі-продажу. Висновок суду ґрунтується на поясненнях відповідача
ОСОБА_8,  який вказав,  що не мав наміру дарувати належну йому
квартиру,  а лише продавати,  оскільки йому були необхідні кошти для
купівлі квартири у Росії,  проте ОСОБА_1 наполягала на
оформленні правочину саме договором дарування на її ім'я,  пояснивши,
що не хоче,  щоб ця квартира
дісталась її чоловіку,  ОСОБА_8 також
підтвердив,  що за фактично укладеним
договором купівлі-продажу він одержав від ОСОБА_1 10 тис.  доларів США
/а.с.  14, 247/.
Пояснення відповідача не спростовані.

Згідно
із  ст. 58 ЦК України,  1963 року
коли угоду укладено з метою приховати іншу угоду/удавана угода/,  то застосовуються правила,  що регулюють ту угоду,  яку сторони дійсно мали на увазі.

Встановивши,  що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_8 насправді уклали договір купівлі-продажу
квартири,  кожна сторона виконала всі
обов'язки за цим договором,  суд
правильно встановив,  що договір
дарування ОСОБА_1 уклала з
метою приховання договору купівлі-продажу для обходу прав ОСОБА_3 на спільне майно
подружжя,  набутого в період шлюбу за
спільні кошти. При цьому,  суд першої
інстанції помилково послався на матеріальний закон,  що регулює правовідносини щодо укладення
удаваного правочину,  який набрав
чинності з 1 січня 2004 року. Необхідно застосувати  ст. 58 ЦК
в редакції 1963 року. Допущена помилка на правильність ухваленого рішення не
впливає.

Закон
прямо не передбачає недійсність удаваного правочину,  а лише пропонує застосувати до відносин
сторін норми,  що регулюють той
правочин,  який сторони фактично вчинили.
Тому вказівка суду про недійсність договору дарування не є правовою помилкою.

Обгрунтованим
є висновок суду про те,  що спірна
квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_9,  як така,
що придбана за спільні кошти в період шлюбу. Доказів на спростування
даного факту ОСОБА_1 не
подала.

Відповідно
до вимог  ст. 65 СК України,  дружина та чоловік розпоряджаються
майном,  що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Для укладення одним з подружжя
договорів,  які потребують нотаріального
посвідчення і державної реєстрації,
згода другого з подружжя має бути нотаріально посвідчена.

Виходячи
з положень сімейного законодавства,  суд
дійшов правильного висновку про те,  що
укладаючи договір купівлі-продажу квартири із ОСОБА_2,  ОСОБА_1
діяла протиправно,  оскільки продаж
майна,  на яке має право і ОСОБА_3,  здійснена без згоди останнього,  тобто,
право власності позивача слід визнати порушеним.

Крім
того,  суд встановив,  що у спірній квартирі до продажу її
ОСОБА_7  разом із ОСОБА_1 були
зареєстровані і проживали її діти: ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народження та ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_2 народження.

Відповідно
до вимог ч. 3  ст. 12 Закону України „Про
основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" для
здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна,  право власності на яке або право користування
яким мають діти,  потрібна попередня
згода органів опіки та піклування. В порушення даної норми права,

4

ОСОБА_1 відчужила квартиру
буз дозволу органу опіки та
піклування,  чим порушила також права своїх
неповнолітній дітей.

Ухваливши
про невідповідність договору купівлі-продажу квартири,  укладеного із ОСОБА_2 з підстав,  визначених законом,  суд правильно застосував правові наслідки
визнання договору недійсним - двосторонню реституцію і привів сторони у
договорі у первісний стан.

Оскільки
у даному випадку діє презумпція недобросовісності покупця,  а позову про визнання його добросовісним
набувачем ОСОБА_2 не заявляв,  доводи
його апеляційної скарги про неможливість витребування квартири,  є безпідставними.

Рішення
суду постановлене з дотримання вимог закону,
викладені у ньому висновки відповідають дійсним обставинам,  що склались,  та поданим сторонами доказам,  яким суд дав правильну правову оцінку,  тому підстав для його скасування немає.

Керуючись  ст.
ст.  303-304,  307,
313-315 ЦПК України,  колегія
суддів,  -

ухвалила:

Апеляційні
скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити,  а
рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2007 року
залишити без зміни.

Ухвала
може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного
суду.