УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20
" серпня 2007 року                                                                          м.  Хмельницький

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Хмельницької області

в складі:
головуючої - судці Гуменюк Н.І

суддів: Юзюка О.М. ,  Харчука В.М.

при секретарі
Курдзіль М. В. з участю: сторін,
адвоката ОСОБА_1

розглянула      у            відкритому            судовому            засіданні        справу        №
22ц

-1397   за    апеляційними   скаргами:
ОСОБА_2   на   ухвалу

Шепетівського
міськрайонного суду від 14 червня 2007 року про залишення без розгляду позовної
заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3,  ОСОБА_4 про
розподіл майна подружжя ; ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на рішення Шепетівського міськрайонного суду від 14 червня 2007
року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним та визнання
її спільною сумісною власністю подружжя

Заслухавши
доповідача,  пояснення сторін,  виступ адвоката,  перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги,  колегія суддів

встановила:

В
березні 2007 року ОСОБА_2 звернувся до суду і просив визнати недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1,  укладений
23 червня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
та визнати означену квартиру спільною сумісною власністю подружжя. В
рахунок розподілу майна просив виділити йому у власність квартиру АДРЕСА_2,  спірну квартиру разом з наявним у ній майном
залишити бувшій дружині із стягненням з неї грошової компенсації в сумі 50743
гр.50 коп. та понесених ним судових витрат.

Рішенням
Шепетівського міськрайонного суду від 14 червня 2007 року позов задоволено.

Визнано
недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посвідчений 23 червня 2006 року приватним нотаріусом Шепетівського
міського нотаріального округу.

Визнано спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_2
вищеозначену квартиру.

Постановлено
стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 31 Ігр.66 коп. судових
витрат.

Ухвалою
того ж суду від 14 червня 2007 року позов ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя
залишено без розгляду.

Головуючий
у першій інстанції - Босюк В.А.                                    Справа
№ 22ц- 1397

Доповідач
- Гуменюк Н.І.                                                                    Категорія
№ 11,  13

В своїй
апеляційній скарзі ОСОБА_2.означену ухвалу вважає незаконною,  просить її скасувати,  посилаючись на те,  що суд зобов'язаний був розглянути його
вимоги за наявних доказів.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не
погоджуються з рішенням суду,  просять
його скасувати на підставі того,  що
висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і судом невірно
застосовані норми матеріального та процесуального права. Зокрема,  вважають безпідставним висновок суду про
те,  що спірна квартира являється
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки у справі є багато доказів про те,  що вона належить особисто ОСОБА_3 і саме
вона,  як законний власник,  не мала жодних перешкод для розпорядження нею
шляхом укладення договору дарування.

Апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню,  а
апеляційна скарга ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відхиленню з наступних підстав.

Залишаючи
без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя,  суд послався на неподання ним належних і
допустимих доказів щодо дійсної вартості спірних квартир. Однак,  такі висновки суду не узгоджуються з наявними
у матеріалах справи доказами і не відповідають вимогам  ст. 207 ЦПК України,  яка містить вичерпний перелік підстав для
залишення позову без розгляду. Прийняття ухвали такого змісту на цій стадії
процесу ,  можна розцінити лише як
ухилення суду першої інстанції від вирішення спору по суті. Тому оскаржувана
ухвала підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд,  оскільки порушено порядок,  встановлений для вирішення питання ( п.3
ч.1  ст. 312 ЦПК України).

Що ж
стосується рішення суду від 14 червня 2007 року,  то воно постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
що регулюють спірні правовідносини.

Судом
встановлено,  що сторони з 01 лютого 1986
року по 05 жовтня 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі,  від якого мають двох дітей. В період шлюбу
вони в 1994 році в житлово-будівельному кооперативі придбали однокімнатну
квартиру АДРЕСА_2,  що 11 листопада того
ж року засвідчено свідоцтвом про право власності на ім'я ОСОБА_4. Остання
перебувала на квартирній черзі за місцем роботи у банку „Україна" і 27
березня 2002 року внесла 4280 гр.25 коп. на відшкодування коштів дольової
участі банку у будівництві трикімнатної квартири АДРЕСА_1. На той час подружжя
ще проживали разом,  мали спільний
бюджет,  який використовували в інтересах
сім'ї,  в тому числі і на будівництво та
ремонт спірної квартири. Це підтверджується не лише наявними у справі доказами і
показами свідків,  а й матеріалами
цивільних справ про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. 23 червня 2006
року ОСОБА_3 без відома і згоди чоловіка подарувала трикімнатну квартиру дочці
ОСОБА_4.,  а приватний нотаріус,  перевіривши її сімейний стан,  всупереч вимогам Закону України „ Про
нотаріат" та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій,  посвідчив означену угоду.

Давши
належну оцінку цим обставинам,  суд
прийшов до обґрунтованого висновку про правомірність заявлених позовних вимог і
задоволив їх у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги не спростовують
висновків суду і містять посилання на докази,
які з достатньою повнотою досліджені і оцінені судом 1 інстанції. Отже,  апеляційний суд не знаходить підстав для
скасування рішення суду.

Керуючись  ст.
ст.  307,  312,
313,  315,  317,
319 ЦПК України,  колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Ухвалу
Шепетівського міськрайонного суду від 14 червня 2007 року про залишення без
розгляду позовної заяви про розподіл майна подружжя ОСОБА_2 скасувати.

Справу у цій
частині направити до суду 1 інстанції на новий розгляд.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення  Шепетівського міськрайонного суду від 14
червня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  однак може бути оскаржена в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею
законної сили.