Справа № 22ц-4457-2007р.                                Головуючий
1 інстанції Дорошенко
-18                                                        Доповідач
року Апеляційний суд Донецької області у складі:
судді Курило В.П.
суддів Саніковой
О.С. ,  Шамрило Л.Г.
у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.  Донецька від 22 березня 2007 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,  -
2006 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом,  зазначивши в обґрунтування позовних
вимог,  що у березні 2004 р. ОСОБА_1
звернувся до нього з проханням укласти договір позики,  на що він погодився і 01.04.2004 р. передав
відповідачу у присутності свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 кошти в сумі 10 000 грн. На
підтвердження укладеного між ними договору позики ОСОБА_1 видав йому
розписку,  в якій зобов'язався повернути
борг 01.06.2004 р. Але борг у визначений у розписці строк останній не повернув.
Просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу 10 000 грн.,  моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. та судові
витрати в загальній сумі 280 грн.
Рішенням
Кіровського районного суду м.  Донецька
від 22 березня 2007 р. позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково: стягнуто з
ОСОБА_1 на користь позивача борг в сумі 10 000 грн.,  моральна шкода в розмірі 500 грн. та судові
витрати в загальній сумі 280 грн.

В
апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду і
просить ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову .
Посилається на те,  що судом першої
інстанції порушено норми процесуального права,
неповно з'ясовані обставини,  що
мають значення для вирішення справи,  а
висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В судове
засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 не
явилися,  про час і місце розгляду справи
були повідомлені належним чином,  про що
свідчать розписки про вручення їм судових повісток.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи і доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга ОСОБА_1 підлягає
частковому задоволенню,  а рішення суду -
зміні з таких підстав.

Судом
першої інстанції встановлено,  що між
позивачем та відповідачем фактично відбувся договір позики,  внаслідок якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2
10 000 грн. та зобов'язався повернути цю суму 01.06.2004р.,  але не повернув до теперішнього часу.

Згідно  ст.1046 ЦК
України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі,  визначені родовими ознаками,  а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість
речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно
до вимог 4.2  ст.1051 цього Кодексу,  якщо договір позики має бути укладений у
письмовій формі,  рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того,  що гроші або речі насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості,  ніж встановлено договором.  Це положення не застосовується до випадків,  коли договір був укладений під впливом
обману,  насильства або під впливом
тяжкої обставини.

З
матеріалів справи вбачається,  що на
підтвердження укладення договору позики та його умов суду першої інстанції
позивачем була представлена розписка позичальника ОСОБА_1 від 01.04.2004 p.,  яка посвідчує передачу йому позикодавцем
ОСОБА_2 10 000 грн. та зобов'язання відповідача повернути грошові кошти у
зазначеній сумі 01.06.2004 р. (а.с. 5). В суді першої інстанції відповідач не
оспорював той факт,  що він власноручно
написав цю розписку,  але посилався на
те,  що написав її під впливом погроз з
боку позивача,  грошей у останнього не
позичав. Згідно матеріалів перевірки,
проведеної Кіровським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області за заявою
ОСОБА_1 від 02.07.2004 р. з приводу погроз ОСОБА_2 фізичної розправи,  факти,
викладені у заяві,  не знайшли
свого підтвердження і постановою від 06.07.2004 р. у порушенні кримінальної
справи було відмовлено на підставі п.2
ст.6 КПК України. Ні з самої заяви відповідача,  ні з його пояснень,  наданих під час перевірки,  не вбачається,  що позивач примусив останнього написати таку
боргову розписку. ОСОБА_1 пояснював виникнення конфлікту вимогою ОСОБА_2
віддати йому ключі від приміщення теслярської майстерні,  де він займався підприємницькою діяльністю.

За таких
обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те,  що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення
позики в сумі 10 000 грн. та судових витрат в розмірі 280 грн. ґрунтуються на
законі і підлягають задоволенню.

Рішення
суду в цій частині постановлено з додержанням норм матеріального і
процесуального права і підстав для його скасування не має,  а доводи апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Разом з
тим,  рішення суду в частині спору про
відшкодування моральної шкоди є незаконним і підлягає скасуванню,  оскільки стягнення моральної шкоди за
порушення позичальником умов договору про своєчасне повернення суми позики
діючим законодавством не передбачено. В зв'язку з тим,  що суд першої інстанції неправильно
застосував норми матеріального права,  а
саме  ст.1167 ЦК України,  у апеляційного суду відповідно до вимог п.4
ч.1  ст.309 ЦПК України виникли підстави
для ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в
частині стягнення з відповідача моральної шкоди.

На
підставі викладеного та керуючись  ст.
ст. 303,  307,  309,
313,  316 ЦПК України,   ст. ст. 1046, 1051 ч.2 ЦК України
апеляційний суд,  -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Кіровського районного суду м.  Донецька
від 22 березня 2007 року в частині спору про відшкодування моральної шкоди
скасувати.

У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди
відмовити.

В іншій
частині рішення суду залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржене безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили рішенням апеляційного суду.