Справа № 2- 152907
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10 травня 2007 року                                                       Придніпровський
районний суд

м.  Черкаси

В
складі: головуючого - судді                                        Колода
Л.Д.

При
секретарі                                                                  Дробот
І.Л.

Розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду м.
Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про
стягнення боргу,  -

Встановив:

Позивач ОСОБА_1
звернувся до суду  із позовом до
ОСОБА_2,  ОСОБА_3    про
стягнення боргу. Свої
позовні вимоги мотивує тим,  що 01 грудня 1995 року між
позивачем (позикодавець по договору) та відповідачкою ОСОБА_2 (позичальник по
договору) було укладено договір позики,
відповідно до якого позивач зобов'язався передати у власність
відповідачки ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США,  яка зобов'язалась повернути позивачу таку ж
суму грошей. На виконання вказаного договору,
позивач протягом 1995
- 2006 років передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти на
загальну суму 101 250 доларів США,
що по курсу  НБУ(5,
05)  на день  подання
позовної заяви  складає  -511312,
5   грн. Вказані
обставини підтверджують розписками від 05.12.1995   року на суму

8   000 доларів США,
23.03.1996 року на суму    10 000 доларів США,
30.03.1996    року на
суму     15 000 доларів США,  01.02.1997 року на
суму    10 000 доларів США,  18.01.1998 року на суму 15 000 доларів США,
20.02.1999 року на суму   8 000 доларів США,
01.04.1999  року на суму 3 250 доларів США,
01.06.2000 року  на суму 15 000 доларів США,
01.11.2000 року на суму 3
000 доларів США,  13.04.2002 року на суму 2 000 доларів США,  23.12.2003 року на суму 2 000 доларів США,
23.05.2004  року на суму 1 000 доларів США,
1.04.2006 року на суму

9   000 доларів США. Всього борг
складає 101 250 доларів США що по курсу НБУ (5, 05) на день подання
позовної заяви складає -
511 312, 5 грн. Згідно договору позики та розписок,  кошти були використані гр. ОСОБА_2 на
придбання квартири АДРЕСА_1,  на
здійснення її ремонту та переобладнання,
придбання меблів та інші потреби сім»ї гр. ОСОБА_2 Підтвердженням
використання ОСОБА_2 отриманих по договору позики коштів на купівлю квартири АДРЕСА_1 по договору
дольової участі в будівництві в ПП «Леско» є той факт,  що оплату здійснював позивач. Це може
підтвердити директор ПП «Леско» Скоромний A.M. Купівлю меблів в
вищезазначену квартиру за рахунок позивача може підтвердити свідок ОСОБА_4,
через якого здійснювались операції по придбанню
меблів,  та якому позивач власноручно
передавав кошти на їх придбання. Той факт,
що ремонт в квартирі проводився за рахунок коштів позивача може
підтвердити ОСОБА_5 ,  що на той час був
директором МП «Добро»
та виконував замовлення позивача на облаштування квартири столярними виробами.
Підтвердженням використання взятих по договору позики коштів на потреби сім'ї ї
розписка ОСОБА_3,  в якій зазначено що він використав частину коштів для
погашення своїх боргів та інших потреб. Відповідачкою ОСОБА_2 було повернуто
частину отриманих по зазначеному договору грошових коштів на загальну суму 12 650 доларів США,
що по курсу НБУ на день звернення до суду складає - 63 882, 5 грн.,  про що сторони відповідного договору зробили
відмітки на зворотній стороні тексту договору. Згідно п. 5 договору позики
відповідачка ОСОБА_2 зобов'язана була повернути позичені кошти до 01.12.2005 року,  проте станом на день звернення до суду вона
лише частково виконала вказане грошове зобов'язання,  внаслідок чого борг по договору позики від 01.12.2005 становить - 88 600, 00 доларів США що по курсу НБУ (5, 05) на день подання
позовної заяви складає -
447 430 грн.

Відповідно п. 1.  ст.  1049 ЦК України,  позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі,  визначені родовими ознаками,  у такій самій

2

кількості,  такого самого роду та такої самої
якості,  що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку,  що
встановлені договором.  З 25.07.1992р. по
05.12.2006 року
відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі та проживали
однією сім'єю. Згідно п. 1
ст.
60,  61 та п.3  ст.  61 Сімейного
кодексу України,  та  ст.
22, 23 Кодексу про шлюб та сім'ю від 20.06.69 року майно,  набуте подружжям за час шлюбу,  належить дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності та якщо одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї,  то гроші,  інше майно,
в тому числі гонорар,  виграш,  які були одержані за цим договором,  є об'єктом права спільної сумісної власності
подружжя. Таким чином,  оскільки
відповідачі на час отримання коштів від позивача перебували в зареєстрованому
шлюбі то і по договору,  укладеному одним
з подружжя в інтересах сімї та коли те що було одержане за договором
використано на її потреби,  вони несуть
солідарну відповідальність. На підставі викладеного просить постановити
рішення,  яким стягнути солідарно з
відповідачів на його користь заборгованість по договору позики в сумі - 447 430   грн. та судові витрати.

Представник
позивача по дорученню ОСОБА_6
в судовому засіданні  свої позовні
вимоги підтримав та пояснив,  що позивач
по договору позики від 01.12.1995
року зобов»язався позичити відповідачці ОСОБА_2   100
000 доларів США на строком
на 10 років.
Гроші позивач позичав частинами,  про що відповідачка ОСОБА_2 власноручно писала розписки . За період з 05.12.1995 року по 01.04.2006 року він позичив
ОСОБА_2 101 250 доларів США,
що по курсу Національного банку України складає 511 312 грн. Відповідачі
в той час перебували в зареєстрованому шлюбі і частково виконали боргові
зобов»язання. Так,  ОСОБА_2 частково виконала зобов»язання по договору і 12.10.1996 року повернула 8 000 доларів США,
а 15.11.1999
року - 1000 доларів США. Також відповідач
ОСОБА_7 20.09.2000 року
повернув позивачеві 17
000 грн.,  що становить 3 650 доларів США. Таким чином
відповідачі частково повернули позивачу борг на загальну суму 63 882,  5 грн. Інші кошти повертати не
збираються,  так як їх шлюб
розірвано,  то вважає,  що відповідачі повинні нести солідарну
відповідальність за свої борги. Тому просив постановити рішення,  яким стягнути з відповідачів та користь
позивача заборгованість по договору позики в сумі 447 430 грн. та судові
витрати,  що складаються з оплати
судового збору в сумі 1700
грн. та оплати витрат на інформаціно-технічне забезпечення розгляду справи
в сумі 30 грн.,  а всього 449 160 грн.

Відповідачка
ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнала та суду пояснила,  що позивач по справі її батько. З
відповідачем ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі. Коли постало питання
про будівництво квартири на дольовій участі,  проведення
ремонту та придбання меблів,  вона
звернулася до позивача з проханням позичити гроші в сумі 100 000 доларів США. Між нею та
позивачем 1.12.1995 року
було укладено договір позики на вказану суму. Гроші в борг вона брала частинами
,  про що власноручно написала 13 розписок. Всього
нею отримано в борг 101
250 доларів США,  що по курсу Національного банку складає 511 312 грн. 50 коп. 12.10.1996 року вона від
продажу квартири,  розташованої по
вул.  Громова в м.  Черкаси повернула позивачу 8 000 доларів США,
потім 15.11.1999
року вона повернула ще 1
000 доларів США . Так як
ОСОБА_3 займався підприємницькою діяльністю,  то вона
для придбання пшениці 1.06.2000
року позичала у позивача 67
000 грн. (15 000 доларів США). 20.09.2000 року
відповідач ОСОБА_3 борг позивачу частково повернув - в сумі 17 000 грн. ( 3650 доларів США). Таким чином вона
та ОСОБА_3 повернули позивачу борг в сумі 63
882 грн. 50 коп. На
даний час шлюб між нею та ОСОБА_3 розірваний,
на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина,  вона знаходиться в скрутному матеріальному
становищі,  а тому повернути гроші
позивачу не має можливості.

Представник відповідачки
ОСОБА_2 по дорученню ОСОБА_8 позов визнав проти задоволення позову не
заперечував та дав суду пояснення аналогічні поясненням відповідачки ОСОБА_2

Відповідач
ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив,  що як вбачається з самого договору позики від
1.12.1995 року
сума в 100 000 доларів США позивачем
відповідачам не передавалась в цей день,
а це був лише договір про наміри в майбутньому передавати таку суму в
борг. Про це вказує також в позові позивач,
посилаючись

3

при цьому на
розписки,  які йому писала відповідачка
ОСОБА_2 В позові позивач вказує,  що
нібито на протязі 1995 -
2006 років передав відповідачці ОСОБА_2 гроші на загальну суму 101 250 доларів США,
при цьому посилається на розписки на вказану суму.
Вважає,  що додані до справи розписки є
фіктивними і ніколи ОСОБА_2 своєму батькові боргових розписок не писала.
Вважає,  що вони виготовлені не тими
числами,  які вказано в розписках,  а в даний час в зв'язку з пред'явленням ним
позову про розподіл квартири. Тому по справі необхідно призначити судову
експертизу для визначення часу написання вказаних розписок. Відповідно до
вимог  ст.  65
СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається,  що він діє за згодою другого з подружжя.
Дружина,  чоловік має право на звернення
до суду з позовом про визнання договору недійсним,  як такого,
що укладений другим із подружжя без його згоди,  якщо цей договір виходить за межі дрібного
побутового. Тому вважає,  що договір
позики та боргові розписки,  по яких його
колишня дружина ОСОБА_2 нібито отримала в борг гроші не являються дрібними
побутовими і він згоди на укладення таких договорів не давав і не може нести
відповідальності по них. Крім цого,  якби
навіть гроші в борг і бралися,  то по
розписках: від 20.02.1999
року на 8000 доларів США; від 1.11.2000 року на 3000 доларів США; від 1.04.1999 року на 3250 доларів СІЛА
минув строк позовної давності,  а по
розписці від 1.04.2006 року на 9000 доларів США термін вимоги не
наступив. В зв»язку з цим в позові просив відмовити.

Заслухавши
пояснення сторін ,  дослідивши письмові матеріали справи,  суд вважає,
що позов підлягає до повного задоволення з наступних підстав. В судовому
засіданні встановлено,  що 01 грудня 1995 року між
позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір позики,  відповідно до якого позивач зобов'язався
передати у власність відповідачки ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100 000 доларів
США,  яка зобов'язалась повернути
позивачу таку ж суму грошей. На виконання вищевказаного договору,  протягом 1995 - 2006 років позивач ОСОБА_1 передав у
власність відповідачки ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 101 250 доларів США,
що по курсу
Національного Банку України (5грн. 05
коп.)   на  день
подання  позовної  заяви
складає  -
511 312 грн. 50 коп. Вказані обставини підтверджуються
дослідженими в судовому засіданні та приєднаними до матеріалів справи
оригіналами розписок від 05.12.1995   року на суму 8 000 доларів США,
23.03.1996 року на суму    10 000 доларів США,
30.03.1996    року на
суму     15 000 доларів США,  01.02.1997 року на
суму    10 000 доларів США,  18.01.1998 року на суму 15 000 доларів
СІЛА,  20.02.1999 року на суму   8 000 доларів США,
01.04.1999  року на суму 3 250 доларів США,
01.06.2000 року  на суму 15 000 доларів США,
01.11.2000 року на суму 3
000 доларів США,  13.04.2002 року на суму 2 000 доларів США,
23.12.2003 року на суму 2
000 доларів США,  23.05.2004  року на суму 1
000 доларів США,  1.04.2006 року на суму 9 000 доларів США.
Всього борг складає 101250,
00 доларів США що по
курсу НБУ (5, 05) на день
подання позовної заяви складає -
511 312, 5 грн. Згідно договору позики та розписок,  кошти були використані відповідачами ОСОБА_2
та ОСОБА_3 на придбання квартири АДРЕСА_1,
на здійснення її ремонту та переобладнання,  придбання меблів та інші потреби сім»ї
відповідачів. Відповідачі частково виконали умови договору позики . Так,  12.10.1996 року відповідачка ОСОБА_2
повернула позивачу 8 000 доларів США,  а
15.11.1999 року - 1 000 доларів США . також судом встановлено,  що ОСОБА_3 займався підприємницькою
діяльністю ,  тому ОСОБА_2 для придбання
пшениці 1.06.2000 року позичала у позивача 67 000 грн. (15 000 доларів США). 20.09.2000 року
відповідач ОСОБА_3 борг позивачу частково повернув - в сумі 17 000 грн. (3650 доларів США). Про часткове
повернення позики позивачем на договорі від 01.12.1995 року власноручно проведено записи про отримання грошей.
Таким чином відповідачі повернули позивачу гроші в сумі 63 882 грн. 50 коп.3гідно  ст.  1046 ЦК України за
договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові)
у власність гроші,  або речі,  визначені родовими ознаками,  а позичальник зобов'язується повернути таку ж
суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Згідно  ст.  526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.   Згідно
ст.  599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,  проведеним належним чином.  Згідно
ст.  1049 ЦК України
позичальник

4

зобов"язаний
повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку,
що встановлені договором.
Згідно  ст.  625
ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов"язання.
Судом встановлено,  що з 25.07.1992 року по 05.12.2006 року відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі та вели спільне
господарство. Згідно п. 1
ст.
60, 61 та
п.3  ст.
61 Сімейного
кодексу України,  та  ст.
22, 23 Кодексу про шлюб та сім»ю України
від 20.06.69 року майно,  набуте
подружжям за час шлюбу,  належить дружині
та чоловікові на праві спільної сумісної власності та якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї,  то
гроші,  інше майно,  в тому числі гонорар,  виграш,
які були одержані за цим договором,
є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином,  поскільки відповідачі на час отримання позики
від позивача перебували в зареєстрованому шлюбі то і по договору,  укладеному одним з подружжя в інтересах сімї
та коли те що було одержане за договором використано на її потреби,  вони несуть солідарну відповідальність.

Посилання
відповідача ОСОБА_3 на ті
обставини,  що йому не відомо було,  що ОСОБА_2 позивача гроші у позивача та що
він не вважає їх дрібними побутовими,  а
тому відсутні підстави для стягнення боргу,
не можуть бути покладені в основу судового рішення та стати підставою
для відмови в позові. Відповідач ОСОБА_3 із зустрічним позовом про визнання
договору позики недійним не звертався. Також суд вважає неспроможними доводи
відповідача ОСОБА_3 про
те,  що по розписках від 20.02.1999 року на 8000 доларів США; від 1.11.2000 року на 3000 доларів США; від 1.04.1999 року на 3250 доларів США минув строк
позовної давності,  а по розписці від 1.04.2006 року на 9000 доларів США термін вимоги не
наступив,  так як позивачка
пояснила,  що вона завжди визнавала
борг,  договір укладався терміном на 10 років,  в ньому вказано термін повернення боргу до 01.12.2005 року.

Обговорюючи
питання про суму заборгованості по договору позики суд виходить з наступних
розрахунків . Згідно
публікації в газеті «Урядовий кур»єр» №
80 від 8.05.2007 року
курси валют,  встановлені Національним банком з 7.05.2007 року за 100 доларів США становить 505 грн. Позивачем
було надано відповідачам 101
250 доларів США,  що складає 511
312 грн. 50 коп.(101
250 доларів США X 5.05 грн. = 511 312 грн. 50 коп.). Відповідачі
повернули позивачу борг на загальну суму 12
650 доларів США,  що по курсу Національного банку України складає 63 882 грн. 50 коп. (12 650 доларів США х 5.05 грн. = 63 882 грн. 50 коп.) Різниця
між отриманими в борг і повернутими коштами становить 447 430 грн. (511 312 грн. 50 коп. - 63 882 грн. 50 коп. = 447 430 грн.). Тому суд
вважає,  що з відповідачів солідарно на
користь позивача солідарно слід стягнути заборгованість в сумі 447 430 грн.

Згідно 88 ЦПК України
стороні,  на користь якої ухвалено рішення,  суд присуджує з другої сторони судові витрати,
понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Судом встановлено,  що по квитанції №11 від 06.03.2007 року сплачено на
користь держави судовий збір в сумі 1
700 грн. та по квитанції №10
від 06.03.2007 року
сплачено витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн. Загальна
сума судових витрат понесених позивачем складає 1 730 грн. (1700
+ 30 = 1730 грн.)

На підставі
викладеного та керуючись  ст.   ст.
п. 1  ст.  60,
61 та п. 3  ст.  61
Сімейного кодексу України,  та  ст.  22, 23 Кодексу про шлюб
та сім»ю України  від 20.06.69 року,
ст.   ст.  526,
599,  625, 1046, 1049 ЦК України ,
ст.   ст.  8, 10,  79,
60, 212, 213, 215, 223 ЦПК України,  суд , -

Вирішив:

Позов
задовольнити . Стягнути
з ОСОБА_2,  ОСОБА_3  на користь ОСОБА_1  борг в сумі 447 430  грн. та
судові витрати в сумі 1
730  грн.,  а всього 449 160 грн.

Заяву про
апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом
двадцяти днів після подання зави про апеляційне оскарження.