УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007
року листопада місяця 12 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого,  судді
Яковенко Л.Г.

суддів:   Синельщікової О.В., Куриленка О.С. ,

при секретарі
Гончарук В.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Житлового кооперативу „Кооператор",  ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  виконавчого комітету
Сакської міської ради про визнання факту прийняття спадщини,  визнання права власності,  визнання незаконним і скасування свідоцтва
про право власності та виселення,

за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сакського міськрайонного суду Автономної
Республіки Крим від 06 липня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним
рішенням Сакського міськрайонного суду від 06 липня 2007 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до Житлового кооперативу „Кооператор",  ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  виконавчого комітету
Сакської міської ради про визнання факту прийняття спадщини,  визнання права власності,  визнання незаконним і скасування свідоцтва
про право власності та виселення відмовлено.

З
ОСОБА_1 на користь держави стягнено судовий збір у сумі 440 грн. і витрати на
інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн.

Скасовано
ухвалу від. 08 червня 2006 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.

В
апеляційній скарзі позивачка ставить питання про скасування рішення суду і
просить направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції,  посилаючись на те,  що рішення суду незаконне і
необгрунтоване,  ухвалено з порушенням
норм матеріального і процесуального права. Вважає,  що судом неповно з'ясовані обставини,  що мають значення для справи,  і висновки суду не відповідають обставинам
справи. Зокрема,  висновок суду про
наявність заборгованості по виплаті пайового внеску за квартиру
необгрунтований,  спростовується
квитанцією № 266 від 25.01.1992 року,
яка містить помітку про остаточний розрахунок. Вказує,  що судом у мотивувальній частині рішення
вказано дві підстави для відмови у позові: пропуск процесуального строку для

Справа №
22-ц-6089/2007 р.                Головуючий
в першій інстанції Павловська І.Г.

Доповідач Синельщікова О.В.

звернення до
суду та факт недоплати паю за спірну квартиру,
що є порушенням вимог п. 2 частини 1 статті 214 Цивільного
процесуального кодексу України. Також,
вказує,  що судом не було взято до
уваги,  що спадщина відкрилася у 1999
році і була нею прийнята до 2004 року. Отже,
відмовляючи їй у позові з посиланням на статті 1223,  1257 Цивільного кодексу України в редакції
2004 року,  суд порушив вимоги п. 5
Прикінцевих та перехідних положень Кодексу. Крім того,  вважає,
що судом неправомірно стягнуті з неї витрати на інформаційне-технічне
забезпечення розгляду справи в сумі  30
грн.,  оскільки витрати на
інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи були сплачені нею при
поданні позову.

В
доповненнях до апеляційної скарги представник позивачки ОСОБА_4 просить також
скасувати рішення суду в частині стягнення судового збору в сумі 440 грн.,  посилаючись на те,  що судом не була встановлена фактична
вартість квартири,  і,  крім того,
ОСОБА_1 при поданні позову був сплачений судовий збір у сумі 51 грн.
Отже,  висновок суду про стягнення з
ОСОБА_1 судового збору в сумі 440 грн. необгрунтований.

Заслухавши
суддю-доповідача,  представників
сторін,  перевіривши матеріали
справи,  матеріали цивільної справи №
2-865/03 за позовом ОСОБА_5 до Євпаторійської об'єднаної державної податкової
інспекції про визнання права власності на частку квартиру,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга є необгрунтованою і не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи
у задоволенні позову,  суд першої
інстанції виходив з того,  що
спадкодавець ОСОБА_6 за життя не набула права власності на спірну квартиру,  тому позивачка ОСОБА_1 не має права на її спадкування.

З такими
висновками погоджується суд апеляційної інстанції,  як відповідними обставинам справи,  вимогам матеріального і процесуального
закону.

При
апеляційному перегляді справи встановлено,
що квартира АДРЕСА_1
у Житлово-будівельному кооперативі „Кооператор" була надана ОСОБА_6 - як
члену ЖБК у 1976 році (а.с. 3 справи № 2-865/03 p.).

Вартість
квартири на 01 січня 1992 року складала 3797 карб. 96 коп. (а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_6 померла,  не сплатив повністю за
життя пайовий внесок у кооперативі за квартиру. Нею було внесено 3446 карб. 01
коп.,  несплачений залишок склав 351
карб. 95 коп.

Відповідно
до частин 1,  3  ст.  15
Закону України „Про власність",
який набрав чинності з 01.01.1992 року,
та діяв на час виникнення спірних правовідносин,  член житлового,  житлово-будівельного,  дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або товариства,  який повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру,  дачу,  гараж,
іншу будівлю або приміщення,
надані йому в користування,
набуває права власності на це майно. Громадянин,  який став власником цього майна,  має право розпоряджатися ним на свій розсуд:
продавати,  обмінювати,  здавати в оренду,  укладати інші угоди,  не заборонені законом.

За таких обставин,  колегія суддів
вважає,  що суд першої інстанції
правильно встановив той факт,  що ОСОБА_6
не набула права власності на спірну
квартиру,   тому що не сплатила
повністю пайовий внесок за квартиру.

Зазначена
квартира не входить до складу спадкового майна ОСОБА_6 і не спадкується ніким
із спадкоємців за правилами статей 524,
527,  529 Цивільного кодексу
України в редакції 1963 року,  який діяв
на час відкриття та прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6.

Доводи
апеляційної скарги позивачки про наявність відомостей про повну сплату пайового
внеску у 1992 році не приймаються до уваги апеляційного суду,  як такі,
що не підтверджені матеріалами справи.

Копія
квитанції на а.с. 84 від 25 січня 1992 року № 266 на ім'я ОСОБА_6 (справа №
2-865/03 р.) не містить даних про перерахування зазначеної в ній суми на
рахунок ЖБК „Кооператор",  а також
посилань на те,  що вказана сума є
остаточним внеском,  а сума паю є
повністю погашеною.

Додаткове
застосування судом першої інстанції положень статей 549,  550 Цивільного кодексу України в редакції
1963 року щодо наслідків пропуску строку для прийняття спадщини не вплинуло на
правильність вирішення спору.

Зазначений
строк не є процесуальним,  він
встановлений нормою матеріального права і є припиняючим.

Колегія
суддів вважає,  що достатньою підставою
для відмови у позові ОСОБА_1 є та обставина,
що спірна квартира не входить до спадкової маси,  тому посилання суду на положення статей
549,  550 Цивільного кодексу України в
редакції 1963 року є зайвими.

Апеляційним
судом встановлено,  що спір вирішено
правильно судом першої інстанції на підставі норм спадкового права,  що містяться у розділі VII
„Спадкове право" Цивільного кодексу України в редакції 1963 року.

Вирішуючи
спір,  суд зазначив в рішенні додатково
норми Цивільного кодексу України , в редакції 2003 року,  які діють під час вирішення спору,  а саме статті 1223,  1257 Цивільного кодексу України. Зазначені норми
також не наділяють позивачку правом спадкування після смерті ОСОБА_6.

Колегія
суддів апеляційного суду вважає також,
що немає підстав для зміни судового рішення у частині розподілу судових
витрат.

Із
матеріалів справи вбачається,  що ОСОБА_1 у листопаді 2004
року звернулася до суду з позовом,
просила встановити факт,  що вона
фактично прийняла спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1,  після смерті її бабки ОСОБА_6,  та сплатила за звернення до суду держмито 8
грн. 50 к. Під час провадження у справі ОСОБА_1 неодноразово заявлялися
додаткові позови майнового характеру про признання права власності та про
визнання недійсним свідоцтва про право власності з оплатою держмита в розмірі
51 грн. і 8 грн. 50 к.

За таких
обставин,  колегія суддів дійшла
висновку,  що рішенням суду з позивачки
на користь держави стягнена сума недоплаченого при зверненні до суду судового
збору у розмірі 1 відсотка від вартості спірної квартири у зв'язку з відмовою у
задоволенні всіх позовних вимог.

Витрати
на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи не оплачувалися
позивачкою при зверненні до суду,  тому
правильно стягнуті при вирішенні справи.

З
урахуванням викладеного,  колегія суддів
вважає,  що при розгляді справи вимоги
матеріального і процесуального права судом першої інстанції додержано,  підстав для скасування рішення немає.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 303,  307,  308,  314,
315 Цивільного процесуального кодексу України,  колегія суддів судової палати у цивільних
справах,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Сакського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим від 06 липня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено протягом двох місяців з дня набрання нею
законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.