Справа № 22-534/2007                               Головуючий у 1
інстанції Кашицька С.С.
5                                                   Доповідач
УХВАЛА

Іменем України

5   липня
2007   року   колегія
суддів   судової   палати
у   цивільних   справах Апеляційного суду Донецької області
у складі: головуючого Песоцької Л.І. суддів Дяченка В.М., Топалової В.В. при
секретарі Жило І.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушень   права
власності   і   виселення
та   за   позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про
визнання частково недійсним договору дарування та визнання права власності за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 11 квітня 2007 року,

встановила:

Рішенням
Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 квітня
2007 року за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 виселена з квартири АДРЕСА_1. В задоволені
позовів ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_3
про визнання частково недійсним договору дарування квартири, права власності на
1/2 частину квартири, автомобіля та гаража відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2
ставить питання про скасування рішення суду і задоволення її позовів,
посилається на те, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши
суддю доповідача, пояснення ОСОБА_2 і її представника адвоката ОСОБА_5, які
підтримали доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1, її представника адвоката ОСОБА_4, ОСОБА_3, які заперечували
проти скарги, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом
встановлено і це підтверджується матеріалами справи та не оспорюється
сторонами, що за договором купівлі-продажу від 23 листопада 1991 року ОСОБА_3 придбав жилий
будинок АДРЕСА_2. 14 вересня 1994 року він продав зазначений будинок і придбав
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.92-93), автомобіль ВАЗ 2105 та гараж в гаражному
кооперативі „Кристалл".
12 листопада 1994 року вказану квартиру ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим договором подарував ОСОБА_1
(а.с.94-95). ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2
народила доньку ОСОБА_6, батьком якої записаний ОСОБА_3(а.с.107). 23
вересня 1995 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (а.с.108) і 26 грудня
1995 року ОСОБА_2 зареєструвався в квартирі ОСОБА_2 АДРЕСА_3 (а.с.193).

Згідно
зі ст.17 Закону України „Про власність" майно, придбане внаслідок спільної
праці ч.1енів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене
письмовою угодою між ними.

Відмовляючи
в задоволені позовів ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору дарування
квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_3
та ОСОБА_1, визнання за нею права власності на 12 частину зазначеної
квартири, автомобіля та гаража, суд зазначив, що обґрунтованість цих вимог не
знайшла підтвердження. З таким висновком не можна не погодитись.

З
пояснень сторін, матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 зустрічались,
періодично проживали в її квартирі по АДРЕСА_3. У зв'язку з народженням доньки
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2
тривалий час не працювала, коштів на придбання нерухомості не мала. Тому
суд правильно дійшов висновку про необґрунтованість її посилань на те, що вона
приймала участь своїми коштами у придбанні 23 листопада 1991 року будинку по
АДРЕСА_2.

її
пояснення про те, що вона виготовляла самогон на продаж і вирученими коштами
розплачувалась за придбання будинку, неспроможні. Посилання на показання
свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 судом мотивовано не прийняті до уваги. ОСОБА_7 є
чоловіком сестри ОСОБА_2, ОСОБА_9 його мати, а ОСОБА_8, мати першого чоловіка
позивачки. Об'єктивно факт позики у них грошей на будинок не підтверджується, ОСОБА_3 його заперечує.
Сама ОСОБА_2 визнала,
що для придбання цього будинку ОСОБА_3
продав автомобіль і йому дала гроші ОСОБА_1

З
пояснень сторін ОСОБА_2, позивачки ОСОБА_1також вбачається, що за кошти
отримані від продажу будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3
придбав спірні квартиру АДРЕСА_1,
автомобіль та гараж.

З
урахуванням встановленого колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про
відсутність підстав для задоволення позовів ОСОБА_2

Не
погоджуючись з рішенням, позивачка ОСОБА_2
не надала дані, які б спростовували висновки суду.

З
пояснень позивачки ОСОБА_2,
показань свідка ОСОБА_10, її сестри, даних квитанцій на спірну квартиру на
ім'я ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_2 було відомо про те, що ОСОБА_3 у 1994 році
подарував спірну квартиру своїй матері.

Не можна
не погодитись з висновками суду про обґрунтованість позову ОСОБА_1про виселення
ОСОБА_2 зі спірної квартири. З пояснень сторін вбачається, що ОСОБА_2 не була
ч.1еном сім'ї власника спірної квартири ОСОБА_1, вселена в квартиру тимчасово
без реєстрації, по теперішній час вона з ОСОБА_3 зареєстрована у своїй квартирі
АДРЕСА_3, тому за вимогою власника квартири має звільнити квартиру.

Рішення
суду відповідає вимогам ст.ст.10, 60, 213-215 ЦПК України і положенням
ст.ст.17, 48 Закону України „Про власність", 112,115 ЦК України 1963 року,
ст.ст.215,216 ЦК 2003 року, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,
307,308,313-314 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 11 квітня 2007 року залишити
без зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двох місяців з дня набрання чинності безпосередньо
у Верховний Суд України.