Справа № 33-Ц-389 2007 р.                            Головуючий у суді І інстанції Гандзюк Д.М.
Категорія 19                                                                                                      Доповідач Буцяк З.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2007 року                                                                                                      місто Рівне

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області у складі:

головуючого Собіни І.М., суддів: Буцяка З.І., Василевича B.C., Гордійчук C.O., Шимківа С.С.,

розглянувши в порядку касаційного провадження у судовому засіданні циві­льну
справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеля­ційного суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2006 року у справі
за позо­вом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
виконкому Яремчанської міської ради, Микуличинської сільської ради та її
виконавчого комітету про визнання права власності на 1/2 частину літньої кухні,
визнання недійсними в частині 1/2 свідоцтв ОСОБА_4 від 09.02.1992 р. та
ОСОБА_1 від 20.10.1998 р. про право власності на
господарські будівлі, визнання незаконними рішень Микуличинської сільської ради та її виконавчого комітету, і зустрічним
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Микуличинської сіль­ської ради про визнання права власності на
новостворене нерухоме майно,

встановила:

Рішенням Яремчанського міського суду від 23 грудня 2002 року за ОСОБА_2, як спадкоємцем матері ОСОБА_4, визнано право власності
на 1/2 житлово­го будинку АДРЕСА_1 Яремчанської міської ради.

Другу половину зазначеного житлового будинку визнано власністю Воло­щука
Ю.І.

ПозовОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину літньої кухні, яка входила до складу
будинковолодіння АДРЕСА_1, ухвалою Яремчанського міського суду від 12.12.2002 р. виділено в самостійне провадження. В подальшому
ОСОБА_1 ця позовна вимога була доповнена, їх повний перелік викладений
вище.

Свої вимоги
позивач обґрунтовував тим, що понад 40 років він проживав разом з ОСОБА_4
однією сім"єю. За час спільного проживання вони за спільні кошти
побудували житловий будинок, літню кухню та інші господарські будівлі на
АДРЕСА_1. Оскільки житловий будинок рішенням суду визнано його з ОСОБА_4
спільною власністю в рівних частках, то половина літ-

2

ньої кухні та інших господарських
споруд, які належать до цього будинку, також є його власністю.

Позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/2 літньої кухні, ви­знати недійсними в частині 1/2 свідоцтва ОСОБА_4 від
09.02.1992 р. та його від 20.10.1998 р. про право власності
на господарські будівлі, визнати незаконними рішення
Микуличинської сільської ради та її виконавчого комітету № 12 від 24.06.1993 р. про дачу дозволу на переоформлення
технічної документації стосо­вно літньої кухні з ОСОБА_4 на відповідачку
ОСОБА_2 та від 08.09.2005 р. про визнання літньої кухні житловим будинком.

У процесі
розгляду справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд із зустрічним позовом
доОСОБА_1 і Микуличинської сільської ради про визнання
за ними права власності на літню кухню як на новостворене нерухоме майно.

Відповідачі посилалися на те, що з дозволу покійної матері ОСОБА_4 вони за
власні кошти біля батьківського житлового будинку АДРЕСА_1 з 1987 року будували для свого проживання літню
кухню, технічну документацію на яку ОСОБА_2 переоформила на себе в 1993 році.
Рішенням Микуличинської сільської ради від 8 вересня 2005 року літня кухня
визнана жит­ловим будинком. Батько ОСОБА_1 участі в її спорудженні не приймав.

Покликаючись на ці обставини, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили суд визнати
за ними право власності на літню кухню як на новостворене нерухоме майно.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Останнім рішенням Яремчанського міського суду від 14 грудня 2005 року позовОСОБА_1 задоволено. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні
їх зустрічних вимог відмовлено. Крім того, ухвалою цього ж суду від 14.12.2005
р. між сторонами затверджено мирову угоду,
згідно з якою право власності на інші господарські споруди житлового
будинку АДРЕСА_1 Яремчанської міської ради
визнано за сторонами в рівних частках.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2006 року це рішення місцевого суду скасовано. Постановлено
нове рішення, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у задоволенні їх
позовних вимог відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено та визнано за нею право
власності на господарську спо­руду - літню кухню, що розташована біля житлового будинку
АДРЕСА_1 Яремчанської міської ради. В задоволенні решті позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанції з підстав неправильного застосування колегією суддів
апеляційного суду норм матеріального і процесуального права та залишення без зміни
рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

3

Скасовуючи
рішення суду першої інстанції та постановляючи нове рішення апеляційний суд
виходив з правил ст. 375 ЦК України 2003 року і ст. 119 ЦК України 1963 р. та
вважав, що спірну літню кухню ОСОБА_2 з дозволу покійної матері ОСОБА_4, яка
померла у 1999 році, збудувала для себе на її зе­мельній ділянці за власні кошти без участі батьків, у т.ч.ОСОБА_1

Проте погодитися з такими
висновками апеляційного суду не можна.

Посилання колегії суддів у рішенні на ст. 375 ЦК України 2003 року є невір­ним, оскільки норми цього
кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто вже після 1 січня 2004 року.
Через це на спірні правовідносини сторін, які звернулися до суду за вирішенням
свого спо­ру ще у 2002 році, норми нового ЦК не поширюються.

Неправильним є
посилання апеляційного суду і на ст. 119 ЦК
України 1963 p., оскільки ця норма стосувалася лише співвласників житлових будинків, які вна­слідок
надбудови, прибудови чи перебудови житлового будинку збільшили його корисну
площу. Проте ОСОБА_2, на відміну відОСОБА_1 та ОСОБА_4, з самого початку
співвласником житлового будинку не була і стала ним лише піс­ля
смерті матері в порядку спадкування. Крім того, літня кухня не відноситься до
житлових будинків.

Вирішуючи спір
на користьОСОБА_1, суд першої інстанції правильно встановив (і з цим погодився
апеляційний суд, про що свідчить його судове рі­шення), що спірне приміщення
збудоване як літня кухня.

Рішенням Яремчанського міського суду від 23 грудня 2002 року, яке набрало
законної сили, було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 більше 40 років
проживали однією сім"єю, народили і виховали двох дітей та за спільні
кошти збудували житловий будинок АДРЕСА_1 Яремчанської міської ради. їх
частки у будинку рішенням суду визнані рівними.

Відповідно до
ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішен­ням у цивільній,
господарській або адміністративній справі, що набрало за­конної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено місцевим судом, спірна літня кухня входить до складу зазна­ченого
вище будинковолодіння й є його приналежністю, а тому як складова його частина відповідно до правил ст. 132 ЦК України 1963 р. також повинна слідувати долі головної речі та належати ОСОБА_1 і ОСОБА_2, як
спадкоємниці ОСОБА_4, у рівних частках.

З огляду на те, що судом апеляційної інстанції було помилково скасовано по­становлене
у відповідності із законом рішення суду першої інстанції, постановле­не ним
рішення підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення Яремчансько­го
міського суду від 14 грудня 2005 року.

Керуючись ст.
334, ст. 338 ЦПК України, колегія суддів Апеляційного суду Рівненської області,

ухвалила:

4

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2006 року скасувати,
залишивши в силі рішення Яремчанського міського суду від 14 грудня
2005 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.