РІШЕННЯ                                    Справа №2-396/07

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

18 травня 2007 року             Обухівський
районний суд

Київської області в складі:

головуючого - судді Ковальова Ю.О. при секретарі  Тонкошкур Н.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.Обухові цивільну справу за позовом виконавчого комітету
Української міської ради до ОСОБА_1 про виселення,

встановив:

У березні 2007 року виконком
Української міськради звернувся в суд з цим позовом до ОСОБА_1. З тих первісних
підстав,що відповідачка власним бажанням звільнившись з роботи в
організації,якою йому раніше надавався гуртожиток,який тепер є комунальною
власністю позивача,добровільно не виселився,і продовжуючи там
проживати,систематично порушує правила користування гуртожитком та не оплачує
вартість проживання і комунальних послуг,позовом вимагалось його примусове
виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.

В суді представник за дорученням
позивача Шевель С.М. уточнив позов в частині його нормативного обгрунтування та
заявив додаткову підставу виселення відповідачам саме: закінчення терміну його
прописки (реєстрації) в гуртожитк^.Просив задовольнити позов.

Представник за дорученням
відповідача ОСОБА_2 позову не визнала,стверджуючи його безпідставність.

Суд,заслухавши представників сторін
і дослідивши матеріали справи,вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Так,в силу
прямої дії ст.47 Конституції України кожен має право на житло,яке гарантується
тим,що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як за рішенням
суду на підставі закону.

Чинним житловим законодавством^ саме: ст.ст.
108,109,116,132 ЖК України (аналогічні останній з них п.п. 6.1,6.2 Положення
про гуртожиток сімейного типу,якими нормативно обгрунтований позов) встановлено
вичерпний перелік певних підстав виселення без надання іншого житла,що
розширеному тлумаченню не підлягає.

Зокрема,згідно тих же
вищезазначених норм та відносної до даного спору ч.2 ст. 132 ЖК України дійсно
може бути виселено з гуртожитку без надання іншого житла тих працівників
підприємств,установ,організацій,які поселилися в гуртожитку у зв"язку з
роботою,в т.ч. і в разі їхнього звільнення з роботи за власним бажанням без
поважних причин,однак на вимогу наймодавця житла (роботодавця) та за інших
певних умов.

У зв"язку з цим судом з"ясовано,що в 1991 році
по роботі в іншій організації,а не у позивача по справі,ОСОБА_1 у встановленому
порядку було надане місце в гуртожитку роботодавця по АДРЕСА_1.В кімнату
вказаного гуртожитку НОМЕР_1 він на підставі відповідного ордера вселився і
проживає по цей час.У 2002 році він звільнився з роботи.У 2003 році гуртожиток
переданий у комунальну власність Української міськради,на балансі якої натепер
знаходиться,а в 2006 році йому надано статус гуртожитку сімейного типу.

Такі обставини,поряд з поясненнями представника
відповідача,підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями рішення
виконкому Української міськради №13 від 19 лютого 1991 року про затвердження
спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету Трипільської ТЕС від
17 січня того ж року про надання відповідачу згаданого житла в гуртожитку
підприємства та виданого на його підставі ордера на вселення відповідача від 21
лютого 1991 року без номера, офіційними довідковими та іншими даними і
комісійним актом про проживання і реєстрацію відповідача, копіями рішень
Української міськради від 15 квітня 2003 року про прийняття гуртожитку в
комунальну власність і від 3 серпня 2006 року про надання гуртожитку статусу
сімейного, копіями Положення про гуртожиток сімейного типу і технічної
документації на нього та ніяк не спростовані.

-2-

За
таких обставин,коли в період часу після звільнення відповідача з роботи і до
відчуження гуртожитку саме підприємство не вимагало виселенням позивач прийняв
гуртожиток у комунальну власність в наявному стані,підстава виселення
відповідача у зв"язку зі звільненням його з роботи в іншому
підприємстві,яким і надавалось спірне житло,позивача не стосується.

Більше того,у відповідності до СТ.125 ЖК України,дія якої
у відповідній частині поширюється і на житло в гуртожитках,особи,які
пропрацювали на підприємстві,яким надавалось житло,не менш ніж десять років,не
можуть бути виселені без надання їм іншого житла незалежно від причин
звільнення з роботи.

Та обставина,яка вбачається з тих
же вищенаведених джерел доказів по справі.що відповідач, пропрацювавши у
роботодавця,яким йому надавалось житло,понад згаданий термін, підпадає під
категорію зазначених осіб,унеможливлюючи його виселення без надання іншого
житла.

При цьому,надання відповідачу
будь-якого іншого житла,яке,до того ж,повинно відповідати вимогам ст. 114 ЖК
України,позивачем у встановленому законом порядку не пропонувалось.

Всі інші позовні підстави виселення
є неспроможними по суті,оскільки всупереч відповідним
положенням ч. 1 ст. 116 ЖК України систематичне порушення відповідачем правил проживання
в гуртожитку виявились повністю бездоказовими,а заборгованість відповідача по
комунальних платежах та закінчення терміну його реєстрації в якості підстав
виселення чинним житловим законодавством не передбачені,маючи інші правові
наслідки.

Тому,виходячи з викладеного,керуючись
ст.ст.3,10,11,27,31,60,212-215,223,292,294 ЦПК України,ст.ст.47,55,124
Конституції України,ст.ст.58,108,109,114,116,125,127-132,191 ЖК України,суд

вирішив:

У задоволенні позову виконавчого
комітету Української міської ради до ОСОБА_1 про виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку
протягом 20 днів після подання заяв про апеляційне оскарження,які можуть
подаватись на протязі 10 днів після його проголошення. Інакше рішення набирає
законної сили по закінченню 10-денного строку.