РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2007 р.                                                                                        м.
Запоріжжя

Шевченківський
районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Кляшторного B.C.,
при секретарі Горовой О.П., з участю помічника прокурора Шевченківського
району м. Запоріжжя Жукової І.А., представника Запорізької міської ради Маміч
І.О., відповідача ОСОБА_1., представника відповідача - адвоката
ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом
прокурора Шевченківського району м. Запоріжжя в інтересах держави в особі
територіальної громади м. Запоріжжя -Виконавчого
комітету Запорізької міської ради до ОСОБА_1, 3-і особи: КП "ВРЕЖО № 10", Відділ громадянства, міграції та
реєстрації фізичних осіб Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій
області, про усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження
комунальною власністю, припинення незаконної реєстрації постійного місця
проживання громадянина та виселення із квартири,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор
Шевченківського району м. Запоріжжя звернулась до суду з позовом в інтересах
держави в особі територіальної громади м. Запоріжжя - Виконавчого
комітету Запорізької міської ради до ОСОБА_1, 3-і особи: КП "ВРЕЖО № 10", Відділ громадянства, міграції та
реєстрації фізичних осіб Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій
області, про усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження
комунальною власністю та припинення незаконної реєстрації постійного місця
проживання громадянина.

В позові
зазначені наступні обставини. Прокурорською перевіркою встановлено, що згідно
рішенню Виконкому Запорізької міської ради № 574 від 26.12.1996
року "Про прийняття до комунальної власності м. Запоріжжя об'єктів
соціальної інфраструктури відкритого акціонерного товариства
"Мотор-Січ" та додатків до нього, згідно з Законом України "Про
місцеві ради народних депутатів, місцеве та регіональне самоврядування",
на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.1996 року № 222 "Про
поетапну передачу до комунальної власності об'єктів соціальної інфраструктури,
які належать суб'єктам підприємницької діяльності" до комунальної
власності м. Запоріжжя було прийнято об'єкти соціальної інфраструктури ВАТ
"Мотор Січ", житловий та нежитловий фонд. На підставі даного рішення
Управління житлового господарства міськвиконкому прийняло до комунальної
власності м. Запоріжжя житловий та нежитловий фонд підприємства, серед яких - будинок АДРЕСА_1. Пунктом 3.2 цього рішення на
базі існуючих виробничих площ житлово-комунального господарства ВАТ
"Мотор-Січ" було створено державне комунальне підприємство по
технічному обслуговуванню та утриманню житлового фонду, пунктом 5 - Запорізькому
міському бюро технічної інвентаризації приписувалось провести реєстрацію
житлового фонду, прийнятого до комунальної власності м. Запоріжжя, за міською
Радою народних депутатів, право власності на будинок зареєстровано в ОП
"ЗМБТІ" за Запорізькою міською радою 26.03.1997 року.

В ході перевірки
прокуратурою району за фактом смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, було
встановлено, що останній з 27.11.1985
року був прописаний та проживав за адресою: АДРЕСА_1. Перевіркою також
виявлено, що житлова площа квартири АДРЕСА_1  складає 17,
1 кв.м, квартира  перебуває в
комунальній  власності  територіальної

2

громади м. Запоріжжя. Наймачем
означеної квартири виступала ОСОБА_3,
після її смерті договір найму житла в установленому законом порядку
переукладено не було.

Встановлено, що
для реєстрації свого постійного проживання за вищевказаною адресою до КП
"ВРЕЖО № 10", РЖЕД № 14 звертався
громадянин ОСОБА_1. - відповідач
у справі, який видав себе за родича померлого. Працівниками ЖЕУ № 41 було розпочато
процедуру реєстрації місця проживання, оформлену неналежним чином, та
спрямовано її до ВГІРФО Шевченківського РВ. На підставі наданих документів
ОСОБА_1. було зареєстровано за вказаною адресою.

У зв'язку з
зазначеними обставинами, прокурор від імені територіальної громади міста
Запоріжжя в особі Виконкому Запорізької міської ради народних депутатів, як
власника майна, звернувся до суду з зазначеним позовом та просить суд припинити
незаконне користування ОСОБА_1. квартирою АДРЕСА_1,
витребувати майно - спірну
квартиру від ОСОБА_1. шляхом виселення ОСОБА_1. із зазначеної квартири без
надання іншого жилого приміщення, зобов'язати відповідача передати житло
позивачу за актом прийому -
передачі, зобов'язати ВГІРФО Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України в
Запорізькій області припинити реєстрацію постійного місця проживання ОСОБА_1 за
вказаною адресою, покласти на відповідача судові витрати.

В судовому
засіданні помічник прокурора Шевченківського району м. Запоріжжя Жукова І.А. та
представник Запорізької міської ради Маміч І.О. підтвердили зазначені в позові
обставини, підтримали позовні вимоги, просили суд позов задовольнити. При цьому
вони обґрунтовували свої вимоги наступним.

Згідно ст. 48 ЖК України, жиле
приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше
розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних
спілок України. Також, відповідно до ст. 65
ЖК України, наймач вправі вселити в займане ним житло членів родини та
інших осіб при дотриманні порядку вселення з урахуванням розміру житлової
площі, яка згідно ст. 47
ЖК України, складає 13,65
кв.м на особу.

На момент
здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_1. за вищевказаною адресою в
Україні діяв "Тимчасовий порядок реєстрації фізичних осіб за місцем
проживання", затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року № 35, який визначав
механізм реєстрації та зняття з реєстраційного обліку фізичних осіб за місцем
проживання, функції органів виконавчої влади, які в межах своєї компенсації
забезпечують реєстрацію цього механізму. Пунктом 11 цього тимчасового порядку передбачено перелік документів,
який особа подає для реєстрації місця проживання, це, насамперед, письмова
заява встановленого зразку.

Постановою КМУ
від 28.06.2004 року № 985 "Про
затвердження зразків документів, необхідних для реєстрації місця проживання в
Україні" згідно ст. 6
Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання
в Україні" передбачено, що заява про реєстрацію місця проживання повинна
містити відомості щодо підстави для її здійснення, як то ордер, свідоцтво про
право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи.

В заяві для
реєстрації ОСОБА_1., яку було подано для органу реєстрації РЖЕД № 41, в графі
"Підстави для реєстрації місця проживання заявника його неповнолітньої
дитини за зазначеною адресою" міститься лише надпис "квартира
приватизована", інших підстав для реєстрації місця проживання у ОСОБА_1. в
заяві не вказано.

Пункт 17 Тимчасового
порядку містить посилання, що у реєстрації фізичній особі за обраним місцем
проживання може бути відмовлено тільки у випадках, передбачених законами
України. В даному випадку існували такі підстави - не було укладено договір найму жилого приміщення, норма
жилої площі, передбачена законодавством, задовольняла лише одного наймача,
правових підстав користування ОСОБА_1. зазначеною квартирою не існувало, але
все це залишилось поза увагою.

Прокурорською
перевіркою встановлено, що ОСОБА_1. безпідставно видав себе за родича
померлого, члена родини ОСОБА_3

3

Службовими
особами органу реєстрації в порушення вимог ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання" не були враховані обмеження, встановлені законом
щодо норм жилої площі. 08.12.2005
року було здійснено реєстрацію місця проживання ОСОБА_1. в квартирі АДРЕСА_1

Зібраними
матеріалами прокурорської перевірки підтверджено, що громадянин ОСОБА_1. не є
родичем ОСОБА_3, ніякого відношення до вказаної особи не має. Матеріали
перевірки свідчать, що жодних підстав для вселення в квартиру та реєстрації
ОСОБА_1. у зазначеній квартирі не було. Зазначену обставину підтвердили в ході
перевірки мешканці будинку АДРЕСА_1

Таким чином,
позивач вважає, що реєстрацію постійного місця проживання ОСОБА_1. здійснено
безпідставно та з порушенням норм чинного законодавства України. Відповідач
продовжує користуватися помешканням після смерті ОСОБА_3, в червні 2006 року він
розпочав проведення ремонту.

Незаконне
користування громадянином ОСОБА_1. квартирою АДРЕСА_1 перешкоджає інтересам територіальної громади міста,
унеможливлює поліпшення житлових умов соціально незахищених громадян, які
дійсно потребують того.

Крім того,
представник прокуратури пояснила суду, що труп ОСОБА_3 був виявлений сусідами.
Ця обставина підтверджує той факт, що ніхто з ОСОБА_3 не мешкав, відповідач
дізнався про його смерть пізніше. Це свідчить про те, що відповідач не був його
родичем. Крім того, перевіркою встановлено, що за дружиною відповідача ОСОБА_1.
зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1.
Зазначена квартира була придбана подружжям під час шлюбу, тому ОСОБА_1. у
відповідності до ст. 60 СК
України, також є співвласником цієї квартири.

Відповідач
ОСОБА_1. позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні заявлених вимог.
При цьому пояснив, що родину ОСОБА_3 він знав більше 15 років, оскільки
ОСОБА_3 товаришував з його батьком. У квітні 2005 року померла дружина ОСОБА_3. Після її смерті він
допомагав ОСОБА_3, оскільки той не міг самостійно проживати, потребував
допомоги. Сторонні особи стали заходити до квартири ОСОБА_3, викрали з його
помешкання холодильник та інші речі. За проханням ОСОБА_3 та його знайомих він
переїхав до квартири АДРЕСА_1, щоб
проживати разом з ОСОБА_3 та надавати йому допомогу. Вони разом ходили до ЖЕД,
де він та ОСОБА_3 написали заяви про його реєстрацію за вказаною адресою.
ОСОБА_3 самостійно писав таку заяву. Ніде у заяві ОСОБА_1 не зазначав, що є
родичем ОСОБА_3 Заява про реєстрацію була задоволена, його зареєстрували за
вказаною адресою. З моменту реєстрації він переїхав до квартири ОСОБА_3, завіз
туди свої речі і став проживати в цьому помешканні. При цьому він сплатив
заборгованість по комунальним платежам та квартирній платі. Разом з ОСОБА_3
вони жили однією сім"єю, вели спільне господарство, він доглядав за ним,
завозив продукти харчування. Також він хотів зробити ремонт у квартирі, але
ОСОБА_3 заборонив це робити до його смерті. Влітку 2006 року ОСОБА_1
поїхав на відпочинок до г. Бердянська. Під час відпочинку йому зателефонували
знайомі сусіди та повідомили, що ОСОБА_3 вже три дні не виходить з квартири.
Він приїхав, разом з сусідами виламав двері та знайшов в квартирі труп ОСОБА_3,
після чого викликав міліцію. Ховав ОСОБА_3 він за свої кошти. У ОСОБА_3 є сини,
але родинні відносини з ним ніхто не підтримував, вони ніколи не спілкувалися.
Підстав для задоволення позовних вимог він не вбачає, а тому просить суд в
позові відмовити. З дружиною він давно не проживає, вона придбала квартиру за
свої кошти. Іншого житла він не має.

Представник 3-ї особи - Відділу
громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб

Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області в судовому
засіданні

13.02.2207 року
суду пояснив, що з боку ВГМРФО порушень щодо реєстрації відповідача не

було. Він був зареєстрований за заявами його та власника квартири. Заяви
були підписані

начальником ЖЕД, поставлена печатка. Відповідача було зареєстровано в
спірній квартирі

правомірно, оскільки підстав для відмови в реєстрації не було.

Представник 3-і особи - КП "ВРЕЖО № 10" під час
попереднього судового засідання заперечував проти позову, мотивуючи тим, що
підстав для задоволення заявлених вимог не вбачає. В наступні судові засідання
представник КП „ВРЕЖО №10"
не з"являвся, заперечень до суду не надавав, про час судового розгляду
повідомлявся.

Вислухавши
пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що
уточнені позовні вимоги прокурора району в інтересах територіальної громади м.
Запоріжжя від 21.03.2007
р. про витребування майна (квартири) шляхом виселення відповідача та
скасування реєстрації відповідача в приміщенні не відповідають закону, а
обставини, на яких обгрунтовано позов, не знайшли свого підтвердження в суді.

Згідно ст. 47 Конституції
України и ст. 9 ЖК
України - ніхто не
може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням
суду.

В обґрунтування
свого позову прокурор посилається на порушення вимог Закону України «Про
свободу пересування та вільному обранні місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. та постанови
Кабінету Міністрів України від 28.07.2004
р. № 985 «Про
затвердження зразків документів, необхідних для реєстрації місця проживання в
Україні», яке, на його думку, виявилося в тому, що заява про реєстрацію ОСОБА_1
не відповідає встановленому зразку.

На думку суду,
підстави та порядок виселення з квартири регулюються конкретними нормами
Житлового кодексу. Тому не можуть бути підставою для виселення відповідача з
спірної квартири норми Закону України «Про свободу пересування та вільному
обранні місця проживання в Україні» та постанови Кабінету Міністрів України від
28.07.2004 р. № 985 «Про
затвердження зразків документів, необхідних для реєстрації місця проживання в
Україні». Ці нормативні акти не передбачають підстав для виселення в разі їх
порушення.

Також законом не
передбачено, що в разі використання для реєстрації місця проживання бланків, не
встановленого зразку, реєстрація вважається недійсною і це є підставою для
виселення.

В судовому
засіданні не знайшли підтвердження посилання прокурора на те, що реєстрація
відповідача в квартирі ОСОБА_3 була здійснена з порушенням вимог закону.

В ході судового
розгляду той факт, що ОСОБА_1 видавав себе за близького родича ОСОБА_3 та ввів
в оману паспортистів не знайшли свого підтвердження. Судом встановлено, що при
реєстрації відповідача у спірній квартирі, до ЖЕД № 41 разом з
відповідачем ОСОБА_1 звернувся і користувач спірної квартири - ОСОБА_3, який
особисто підтвердив своє бажання зареєструвати в квартирі відповідача та
написав письмову згоду щодо реєстрації відповідача в зазначеній квартирі. Заяви
були підписані та затверджені начальником ЖЕД № 41, після чого вони надійшли до ВГРМФО, де на підставі
зазначених документів була проведена реєстрація постійного місця проживання
відповідача. В діях начальника ЖЕД №
41 та начальника ВГРМФО не було встановлено порушень закону, до дисциплінарної
відповідальності вони не притягувались. З грудня 2006 року відповідач вселився до спірної квартири та з цього
часу постійно мешкав там, що підтверджується показаннями свідків, допитаних в
ході судового розгляду.

Свідки: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,ОСОБА_10, ОСОБА_11, суду пояснили,
що після смерті дружини ОСОБА_3 став пити, скаржився на тяжке життя та просив
порад, він прописав у квартирі відповідача ОСОБА_1, якого знав та товаришував з
його батьком. З грудня 2005
року ОСОБА_1. став мешкати в спірній квартирі, він навів там порядок,
сусіди неодноразово бачили його з продуктами, бачили в дворі його машину.
Свідки підтвердили факт, що ОСОБА_3 розповідав їм, що сам попросив ОСОБА_1
переїхати до нього, називав його своїм братом. Свідок ОСОБА_12. - паспортист ЖЕД № 41 пояснила, що до
неї звертався ОСОБА_1. з проханням прописати його до квартири АДРЕСА_1, але йому було
відмовлено, у зв'язку з тим, що він прийшов без ОСОБА_3 Наступного разу він
прийшов разом з ОСОБА_3, за їх спільною заявою було дано дозвіл на реєстрацію
ОСОБА_1 в спірній квартирі.

Відповідачем
також було повністю сплачено заборгованість по квартирній платі та комунальним
платежам, що свідчить про користування ним помешканням та намірами проживати
разом з ОСОБА_3.

Ст. 47 ЖК, на порушення
якої посилається позивач, встановлює норму жилої площі на одного чоловіка (13,65 кв.м), але не
вказує, що ця норма застосовується при реєстрації місця проживання громадян.

Ст. 48 ЖК, на яку також
посилається позивач, встановлює норму жилої площі, яка застосовується при
наданні громадянам жилої площі.

В даному випадку
вирішувалося питання про реєстрацію місця проживання відповідача, а не надання
йому жилої площі.

Ст. 64 ЖК регулює права
та обов'язки членів сім*ї наймача та містить вказівку на користь ОСОБА_1 в
частині визнання членами родини наймача інших осіб, які проживають разом з
ними.

Згідно ст. 65 ЖК України,
наймач вправі вселяти в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей,
батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени
сім"і наймача, набувають рівного з іншими членами сім"і права
користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та
членами його сім"і, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням. Ніяких обмежень по нормі жилої площі при
вселенні таких осіб не встановлено.

Таким чином, не
було законних підстав для притягнення посадових осіб до відповідальності за те,
що при реєстрації відповідача не була врахована норма жилої площі 13,65 кв. м на особу.

В судовому
засіданні також не знайшло підтвердження обгрунтування вимог прокурора про
витребування майна шляхом виселення відповідача з квартири з тих підстав, що
він проживав у помешканні як тимчасовий мешканець.

Прокурор
посилався на пояснення мешканців будинку АДРЕСА_1 -ОСОБА_13. (кв. НОМЕР_1), ОСОБА_14. (кв. НОМЕР_2), ОСОБА_15. (кв. НОМЕР_3), ОСОБА_16 (кв. НОМЕР_4), ОСОБА_17.
(кв.НОМЕР_5). Ці
пояснення представлялися як докази відсутності сімейних відносин між
відповідачем та ОСОБА_3, не проживання відповідача в

квартирі.

Однак, вказані
докази викликають сумнів у суду, оскільки спростовуються іншими

доказами.

Під час
прокурорської перевірки було відібрано 11
пояснень на ім*я прокурора району. Ні в одному поясненні не вказано особу,
яка їх відбирала. Всі пояснення ідентичні і мають ціль довести, що ОСОБА_3 жив
один.

Такі ж самі
пояснення ці особи давали в суді. Але при цьому вони пояснили, що були в
квартирі ОСОБА_3 один-два рази, тобто вони не могли знати дійсні обставини
життя ОСОБА_3.

Крім того, ЦПК
України не передбачає в якості доказів письмові пояснення осіб, які не були
попереджені про відповідальність за неправдиві показання.

Свідки з боку
відповідача навпаки доказували, що ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_3 та доглядав за
ним, вони вели спільне господарство. ОСОБА_1 оплачував комінальні послуги,
купував харчі, готував їжу. Ці відносини були стійкими та продовжувались до
смерті

ОСОБА_3.

Та обставина, що
після смерті дружини ОСОБА_3 не переоформив договір найму житла на своє ім*я,
не позбавляє його права на житло та не обмежує це право в частині вселення в
квартиру іншої особи.

Не підтверджені
доказами посилання прокурора на наявність у ОСОБА_1 іншого житла, а саме
частини квартири, яку придбала його жінка, оскільки за угодою власником цієї
квартири є ОСОБА_18 Після припинення шлюбних відносин відповідач залишився без
житла і проживав окремо.

Та обставина, що
відповідач не був на квартирному обліку, на думку суду, не може бути підставою
для його виселення, оскільки ОСОБА_1 вселявся в квартиру ОСОБА_3 не за ордером
по черзі, а з інших підстав.

Аналізуючи всі обставини, суду приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_1.

поселився до спірної квартири та був там зареєстрований правомірно, тому
підстав для

виселення відповідача суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.
10, 11, 209, 212,
214-215 ЦПК України, ст.ст. 64,
65 ЖК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові
прокурора Шевченківського району м. Запоріжжя в інтересах держави в особі
територіальної громади м. Запоріжжя, Виконавчого комітету Запорізької міської
ради до ОСОБА_1, 3-і особи:
КП "ВРЕЖО №
10", Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб
Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, про усунення
перешкод в здійсненні права користування та розпорядження комунальною власністю
та припинення незаконної реєстрації постійного місця проживання громадянина -

відмовити.

Рішення може
бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області
через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення
рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної
скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 4 ст. 2УЬ ЦПК
України.

Суддя