Справа № 22ц 1982 - 2007 року                             Головуючий 1
інстанції Карікова Л.В.
- 26.                                             Доповідач
апеляційної інстанції Лисенко
УХВАЛА

іменем України.

22
жовтня 2007 року.                                                                              м.
Миколаїв.

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Довжук
Т.С. та Данилової О.О.,

із секретарем
судового засідання Танцуріною С.М.,

з участю :

позивачкиОСОБА_2,

представника
органу опіки та піклування Виприцькою А.Ю.,

відповідачки
ОСОБА_1,

її представникаОСОБА_4,
у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1переглянула
рішення місцевого Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16
липня 2007 року, ухваленого по справі за позовом ОСОБА_2в своїх інтересах і
інтересах малолітнього внука ОСОБА_3до ОСОБА_1про визнання недійсними договору
дарування, визнання частково недійсним Державного акту на право приватної
власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку в порядку
спадкування й стягнення компенсації за моральну шкоду.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися у дане
судове засідання, перевіривши у межах оскарження обставини та докази, якими
сторони їх стверджували ,-

установила:

8 грудня
2004 рокуОСОБА_2 в інтересах своєї повнолітньої недієздатної доньки ОСОБА_5
пред'явила позов до ОСОБА_1про визнання договору дарування права на земельну
частку недійсним.

Його
обґрунтовувала тим, що дочці на підставі сертифікату серія НОМЕР_1, виданого
Миколаївською районною державною адміністрацією 12 січня 1998 року відповідно
до її ж рішення від 25 грудня 1997 року за № 325, належало право на земельну
частку (пай) з землі, яка перебуває у колективній власності КСП
"Зеленоярський", розміром 9,2 га в умовних кадастрових гектарах без
визначення меж цієї частки в натурі.

13
травня 1999 року за нотаріально посвідченим договором вона подарувала право на
зазначену земельну частку сторонній особі, відповідачці по справі.

Проте,
таку угоду вона не могла вчиняти, оскільки згідно висновку стаціонарної
судово-психіатричної експертизи, починаючи з 1984 року не могла в силу
психічного розладу усвідомлювати свої дії і керувати ними.

Посилаючись на
зазначені обставини, просила визнати оспорений договір недійсним.

Крім
того, просила стягнути з відповідачки на користь доньки 5 000 гривень на
відшкодування моральної шкоди, оскільки набувачка права на земельну частку
достеменно знала про психічний стан доньки і використала це в свої корисних
інтересах.

У
подальшомуОСОБА_2 декілька разів уточнювала та змінювала вимоги й кінцево
просила:

1.      визнати
недійсним указаний вище договір дарування;

2.
визнати частково недійсним Державний акт на право
приватної власності на землю серії МК № 00001 на ім'я відповідачки, оскільки та
вже отримала правоустановчий документ на спірну земельну ділянку;

3.
визнати за нею та внуком ОСОБА_3в рівних частках право
власності на спірну земельну частку в порядку спадкування, оскільки за час
розгляду справи донька померла і вона та онук є єдиними спадкоємцями належного
тій майна;

4.
стягнути з відповідачки 5 000 гривень компенсації за
моральну шкоду.

Відповідачка
просила у позові відмовити, оскільки дарувальниця була дієздатною особою і
могла вчиняти будь-які дії щодо належних їй майнових прав.

Рішенням
місцевого Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16 липня 2007
року позов задоволено частково:

- оспорений
договір дарування визнано недійсним;

- визнано
частково недійсним Державний акт на право приватної власності на землю на ім'я
відповідачки;

- за ОСОБА_3 визнано
право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування;

- вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні
решти вимог відмовлено за їх недоведеністю.

Не
погоджуючись із таким, ОСОБА_1 його оскаржила й просила скасувати, оскільки, як
на її думку, суд дав неналежну оцінку зібраним по справі доказам та неправильно
застосував норми матеріального права, а саме, проігнорував позбавленняОСОБА_2. опікунських прав
щодо онука, та не дослідив питання про дотримання позивачкою позовної давності.

Апеляційну
скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без зміни,
оскільки той постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального
права.

Вирішуючи
спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, місцевий суд виходив з
того, що оспорений договір укладений особою, яка на момент його укладення не
могла в силу психічного розладу усвідомлювати свої дії і керувати ними. Тому
його, та пов'язані з ним похідні правоустановчі документи, слід визнати
повністю та частково недійсними й застосувати реституцію; порушене ж недійсним
договором право спадкоємця за законом - відновити.

Таке, на
думку суду відповідає положенням статті 55 ЦК України ( в редакції 1963 року) та статей 1258, 1261,
1268-1270 чинного ЦК України.

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області погоджується з такими обставинами та правовідносинами, висновки суду 1
інстанції щодо них і результату вирішення справи, вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

Так, з акту
стаціонарної судово-психіатричної експертизи (а.с. -5); рішення місцевого
Миколаївського районного суду (а.с. - 7); акту судово-психіатричної експертизи
№ 839 від 2 грудня 2005 року (а.с- 47-52); договору дарування права на земельну
частку (а.с. -4) вбачається, що на час укладення оспорюваного договору
ОСОБА_5не могла в силу психічного розладу усвідомлювати свої дії і керувати
ними.

За
такого, договір дарування підлягав визнанню недійсним, з поверненням земельної
частки у власність дарувальника; подальшою ревізією та визнанням недійсними
похідних від цього договору правоустановчих документів, якими змінювався
правовий статус земельної ділянки, та відновленням прав на землю спадкоємця.

Оскільки
такого ж і з таких же мотивів дійшов й місцевий суд, то підстав для задоволення
апеляційної скарги немає.

Що ж до
твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про відсутність законних
підстав для порушення провадження у справі, то воно не може бути взяте до
уваги, оскільки провадження порушено за заявою колишнього опікунаОСОБА_5. Та
ОСОБА_3., а після
її усунення від опікунських обов'язків, правами дитини опікувався компетентний
державний орган, який був притягнутий судом до участі у справі й підтримав
заявлений в інтересах дитини позов.

Стосовно
ж вимоги апелянтки застосувати до спору позовну давність, то вона теж не може
бути задоволена, оскільки не грунтується на законі й бездоказова. її твердження
про те, щоОСОБА_2 знала про договір дарування - не є доведеним, воно
ґрунтується тільки на особистих роздумах, здогадках та висновках щодо певних
обставин.

Керуючись ст.ст.
307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення
місцевого Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16 липня 2007
року залишити без змін.

Ухвала
набирає чинності з дня її проголошення і з цього часу протягом двох місяців
може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України.