УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10
вересня 2007р.                                                                                 м.  Івано-Франківськ

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської
області в складі:

головуючого                                                      Соколовського
В.М. ,

суддів:                                                                 Бойчука
І.В.,  Матківського Р.Й.,

секретаря                                                           Пожар
Р.В.,

з
участю:                                                            апелянтки
ОСОБА_1,  її адвоката

ОСОБА_2,  відповідачки-позивачки ОСОБА_3 ,  її адвоката ОСОБА_4

розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Івано-Франківського міського суду від 25 червня 2007р., -

встановила:

ОСОБА_1
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спадкового майна та визнання за
позивачкою права власності на квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_3  подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про
усунення відповідачки від спадкування за законом.

Рішенням
Івано-Франківського міського суду від 25 червня 2007 року відмовлено в
задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про поділ спадкового майна,
визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 і задоволено зустрічний
позов ОСОБА_3  та усунуто ОСОБА_1 від
права на спадкування за законом на спадщину,
що відкрилась після смерті ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, - квартиру АДРЕСА_1 та на спадщину після смерті
ОСОБА_5,  яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, - 1/3
частину квартири АДРЕСА_2.

На дане
рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,
вказуючи на те,  що при
встановленні фактичних обставин по справі судом порушено і неправильно
застосовано норми матеріального та процесуального права,  що призвело до неправильного вирішення спору.
Вимоги скарги мотивувала тим,  що
суд,  застосовуючи при усуненні від
спадкування ч.3  ст. 1224 ЦК України,  не встановив і не навів тих безспірних
обставин,  за яких ця норма закону
передбачає усунення від права на спадкування. Зокрема,  судом не встановлено,  що вона ухилялася від виконання
обов"язку щодо утримання спадкодавця-батька,  оскільки,
за його життя батько ніколи не вимагав від неї ні аліментів,  ні інших витрат на утримання і судових рішень
з цього приводу не має. Суду надано право усунути особу від права на

Справа
№22-ц-1032/2007р.                                Головуючий
у 1 інстанції Барашков
В.В.

Категорія
26                                                          Доповідач
Соколовський В.М.

спадкування за
законом лише на зазначених у ч.5  ст.
1224 ЦК України
умов,  тоді,  як таких умов по справі також не встановлено.
Із сукупності доказів,  отриманих в суді
першої інстанції,  вбачається,  що батько,
крім особистих коштів,  отримував
допомогу і від відповідачки ОСОБА_3 ,
колег по роботі,  друзів,  інших родичів та Червоного Хреста,  тому не був обділений доглядом,  підтримкою і допомогою,  не потребував ще додатково сторонньої
допомоги,  тому,  крім тієї допомоги,  яку вона,
апелянтка,  надавала
батькові,  він ніякої більше допомоги від
неї не просив і не вимагав. Тому висновок суду,
що вона ухилялася від надання допомоги батькові не є обґрунтованим на
законі. Більше того,  судом,  на думку апелянтки,  довільно витлумачено застосування  ст. 1224 ЦК України при обґрунтуванні підстав
усунення її від спадкування за правом представлення після смерті бабці -
ОСОБА_5 ,  тоді як положення зазначеної статті
регулюють підстави і умови усунення від спадщини відносно кожного спадкодавця
окремо і виду спадкування.

Просила
оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення,  яким в позові ОСОБА_3  відмовити,
а її позов задоволити та провести поділ спадкового майна в натурі згідно
варіанту,  викладеного в позові.

В
судовому засіданні апелянтка ОСОБА_1 та її адвокат ОСОБА_2 вимоги апеляційної
скарги підтримали з вище наведених мотивів та просили задовольнити в повному
об"ємі.

Відповідачка-позивачка
ОСОБА_3  та її адвокат ОСОБА_4 скаргу не
визнали,  вважають її безпідставною,  а рішення суду - законним і обґрунтованим,  яке підлягає залишенню без змін.

Вислухавши
доповідача,  пояснення сторін,  дослідивши матеріали справи,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Судом
встановлено,  що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
ОСОБА_4,  після смерті якого відкрилась
спадщина на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 30, 3кв.м. ,  яка
належала спадкодавцю ОСОБА_4 на праві приватної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_2
померла ОСОБА_5,  після смерті якої
відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2. Загальна площа зазначеної
квартири становить 65, 3кв.м.

Після
відкриття вище наведених спадщин до Івано-Франківської державної нотаріальної
квартири звернулись в порядку спадкування за законом спадкоємці померлих
позивач-відповідачОСОБА_1 та відповідач-позивач ОСОБА_3. При цьому ОСОБА_1
зазначила про своє право на частку в спадщині свого батька ОСОБА_4,
як спадкоємиці першої черги та право на 1/6 частку в
спадщині своєї бабці ОСОБА_5  по праву
представлення за своїм батьком ОСОБА_4,  який являвся сином ОСОБА_5  В свою чергу ОСОБА_3  зазначила про своє право на частку в спадщині
своєї матері ОСОБА_5,  як спадкоємиці
першої черги,  та на 1/2 частку в
спадщині свого брата ОСОБА_4 в порядку спадкової трансмісії за своєю
матір"ю ОСОБА_5,  яка являлась
матір"ю і ОСОБА_4

Відповідно
до  ст. 1258 ЦК України,  спадкоємці за законом одержують право на
спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує
право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги,  усунення їх від права на спадкування,  неприйняття ними спадщини або відмови від її
прийняття.

Статтею
№1261 ЦК України
передбачено,  що в першу чергу право на
спадкування за законом мають діти спадкодавця,
у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його
смерті,  той з подружжя,  який його пережив,  та батьки,
а стаття 1262 цього ж Кодексу вказує на те,  що у другу чергу право на спадкування за
законом мають рідні брати та сестри спадкодавця,  його баба та дід як з боку батька,  так і з боку матері.

Згідно
ч.1  ст. 1266 ЦК України,  внуки,
правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини,  яка належала б за законом їхній матері,  батькові,
бабі,  дідові,  якби вони були живими   на
час   відкриття   спадщини.
Якщо   спадкування   за
правом   представлення

здійснюється
кількома особами,  частка їхнього
померлого родича ділиться між ними порівну. При спадкуванні по прямій низхідній
лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.

Частки у
спадщині кожного із спадкоємців за законом,
відповідно до  ст. 1267 ЦК України,  є рівними.

Статтею  ст. 1276 ЦК України визначено: якщо спадкоємець за заповітом або за
законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти,  право на прийняття належної йому частки
спадщини,  крім права на прийняття
обо"язкової частки у спадщині,
переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

В
зв"язку з наведеним,  суд першої
інстанції вірно вважав,  що
позивачем-відповідачем ОСОБА_1 та відповідачем-позивачем ОСОБА_3 в рівних
частках,  по 1/2,  мала успадковуватися спадщина,  що відкрилась після смерті ОСОБА_4,
квартира АДРЕСА_1,
а також по 1/6 частці квартири АДРЕСА_2,
як спадщини за померлою ОСОБА_5.

Однак,  як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_4
тривалий час страждав на цукровий діабет та туберкульоз. З 1993 року йому було
встановлено другу групу інвалідності,  в
2002 році було ампутовано ногу та встановлено першу групу інвалідності
загального захворювання. Відповідно до довідки Управління пенсійного фонду
України в м.  Івано-Франківську,  розмір пенсії,  що виплачувався ОСОБА_4 за адресою
АДРЕСА_2,  становив 370грн. 94коп.

Згідно
пояснень самої позивачки-відповідачки ОСОБА_1 та свідків по справі
ОСОБА_6,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8, ОСОБА_9,  ОСОБА_10, ОСОБА_11 , ОСОБА_12,  ОСОБА_13,
вона,  ОСОБА_1,  з 2003 року виїхала за межі
Івано-Франківської області,  допомоги
ОСОБА_4 не надавала,  не приймала участі
в додаткових витратах на батька,
пов"язаних з його тяжкою хворобою та інвалідністю. Таку допомогу і
забезпечення надавали ОСОБА_4 його сестра ОСОБА_3 ,  відповідачка-позивачка по справі,  а також інші родичі,  знайомі,
колеги по роботі та представник Червоного Хреста,  що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно
до положень  ст.
ст.  202,  203 СК України,  повнолітні дочка,  син зобов"язані утримувати батьків,  які є непрацездатними і потребують
матеріальної допомоги. Дочка,  син крім
сплати аліментів зобов"язані брати участь у додаткових витратах на
батьків,  викликаних тяжкою
хворобою,  інвалідністю.

Статтею
1224,  зокрема,  частиною 5 ЦК України передбачено,
що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за
законом,  якщо буде встановлено,  що вона ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві,  який через похилий
вік,  тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

За таких
обставин,  суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку,  з яким
погоджується і колегія суддів,  що
спадкодавець ОСОБА_4 потребував лікування,
догляду,  матеріального
забезпечення і фінансової допомоги,  чого
його дочка ОСОБА_1 йому не надавала,
тому правомірно усунув ОСОБА_1 від спадкування за законом на
спадщину,  що відкрилась після смерті
ОСОБА_4 Також суд вірно зазначив,  що
позивач-відповідач ОСОБА_1 не може успадкувати за правом представлення
спадщину,  що відкрилась після смерті її
бабці ОСОБА_5,  оскільки,  усунення її від спадкування за ОСОБА_4,
який являвся сином і спадкоємцем на спадщину своєї матері
ОСОБА_5,  позбавляє ОСОБА_1 права на
спадщину,  що відкрилась після смерті
ОСОБА_5

Твердження
апелянтки ОСОБА_1,  що вона постійно
надавала посильну допомогу своєму батькові - спадкодавцю ОСОБА_4,
який через тяжку хворобу та каліцтво був у безпорадному
стані,  є голослівними і такими,  що заперечуються матеріалами справи,  тому колегія суддів не може взяти їх до
уваги.

Також
безпідставними є посилання апелянтки на неправильне застосування судом першої
інстанції положень  ст. 1224 ЦК України,  оскільки,
встановивши,  що спадкодавець

ОСОБА_4 через
тяжку хворобу та інвалідність перебував у безпорадному стані й потребував
допомоги,  яку ОСОБА_1 йому не
надавала,  суд вірно в цілому зіслався на
норми  ст. 1224 ЦК України,  помилково виділивши ч.3 цієї статті і не
зазначивши її частини 5,  на яку також
зіслався. Що колегія судців рахує не дає підстав вважати постановлене рішення
незаконним та таким,  яке підлягає
скасуванню чи зміні лише з формальних міркувань.

На
підставі викладеного,  колегія суддів
вважає,  що судом першої інстанції повно
та всебічно досліджено докази по справі і дано їм вірну юридичну оцінку на
підставі діючого матеріального і процесуального законодавства,  тому доводи апеляційної скарги не
спростовують законності та обґрунтованості постановленого рішення.

Керуючись  ст.
ст.  307,  308,
313-315,  317,  218 ЦПК України,  колегія суддів,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Івано-Франківського міського суду від 25 червня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  але може бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
законної сили.