Справа № 22-2210/2007 р.                                                Рішення
ухвалено під головуванням
12                                                                       Андронова В.М.
РІШЕННЯ

Апеляційного суду Вінницької області від 16 жовтня 2007 року

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в
складі:

Головуючого:
Міхасішина І.В.

Суддів:
Щолокової О.В.,  Якути О.І.

При секретарі
Шевчук О.В.

за участю
представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької
області апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Вінницького районного суду Вінницької області від 27 липня 2007 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ „Вітосан" про визнання дійсним договору
купівлі-продажу об'єктів нерухомості,  -

встановила:

08
грудня 2004 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ЗАТ „Вітосан"
(далі - Товариство) про визнання дійсним договору купівлі-продажу частини
об'єктів нерухомості Товариства,  які
розташовані за адресою: АДРЕСА_1,  а саме:
бойні,  позначеної у
довідці-характеристиці Літ. № 25; газобалонного складу - Літ. № 26;
маслокрупцеху - Літ. № 5; магазину - Літ. № 4; автогаражу - Літ. № 61;
диспетчерської - Літ. № 10; автоваги - Літ. № 14; бокси для ремонту машин -
Літ. №22.

В заяві
вказувала,  що в серпні 2004 року між нею
і відповідачем відбулась домовленість про купівлю-продаж зазначеного майна за
50 тис.  грн.,  на виконання якої вона провела повний
розрахунок,  що підтверджується
квитанціями до прибуткових касових ордерів за № 186а від 28 серпня 2004
року,  № 188 від 30 серпня 2004
року,  № 196 від 03 вересня 2004
року,  № 197 від 04 вересня 2004 року,  № 199 від 06 вересня 2004 року,  № 202 від 07 вересня 2004 року та довідкою
відповідача від 03 грудня 2004 року за № 313.

З невідомих
їй причин відповідач до цього часу ухиляється від укладення договору
купівлі-продажу об'єктів нерухомості Товариства у формі,  встановленій
ст.  657 ЦК України.

На підставі  ст.
ст.  220,  328,
334,  657 ЦК України просила
позов задовільнити.

Відповідач позов
визнав повністю.

Третя
особа - ОСОБА_3,  яка залучена до участі у справі ухвалою суду
від 17 січня 2007 року (а.с.  258),  проти задоволення позову заперечувала,  посилаючись на те,  що такою угодою буде порушено її право на
стягнення боргу з Товариства на підставі рішення Ленінського районного суду
м.  Вінниці від 12 липня 2005 року
(а.с.  164).

Справа
судами розглядалась неодноразово. Останнім рішенням Вінницького районного суду
Вінницької області від 27 липня 2007 року у позові відмовлено.

В
апеляційній скарзі представник позивача - ОСОБА_2 просить рішення суду першої
інстанції скасувати і ухвалити нове,
яким позов задовільнити,
посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права,  невідповідність висновків суду обставинам
справи.

Колегія
суддів,  перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів,  викладених в апеляційній скарзі,  прийшла до висновку,  що дана скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи
в позові,  суд першої інстанції виходив з
того,  що заявлені вимоги є
безпідставними,  оскільки у момент
досягнення домовленості про купівлю-продаж об'єктів нерухомості це майно
перебувало під арештом.

Проте,  повністю з такими висновками суду першої
інстанції погодитись неможливо.

Договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення,  зміну
або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1  ст.
626 ЦК).

Згідно
із  ст.
655 ЦК України
за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні
(покупцеві),  а покупець приймає або
зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

28
серпня 2004 року між позивачкою ОСОБА_1 - покупцем і відповідачем ЗАТ
„Вітосан" в особі генерального директора ОСОБА_4 - продавцем була
досягнута домовленість про купівлю-продаж частини об'єктів нерухомості
Товариства,  які розташовані за адресою:
АДРЕСА_1,  а саме: бойні,  позначеної у довідці-характеристиці Літ. №
25; газобалонного складу - Літ. № 26; маслокрупцеху - Літ. № 5; магазину

- Літ. №
4; автогаражу - Літ. №
61; диспетчерської - Літ. № 10; автоваги - Літ. № 14; бокси для ремонту машин -
Літ. № 22 за ціною 50 тис.  грн.

Істотними
умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну,  і саме з цих двох умов сторони дійшли згоди.

Ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін (ч. 1
ст.  632 ЦК).

Досягнення
домовленості не є самоціллю. Важливим елементом є її виконання.

Отже,  на виконання зазначеної домовленості
позивачкою ОСОБА_1 було внесено в касу Товариства 50 тис.  грн.,
що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів за № 186а
від 28 серпня 2004 року,  № 188 від 30
серпня 2004 року,  № 196 від 03 вересня
2004 року,  № 197 від 04 вересня 2004
року,  № 199 від 06 вересня 2004
року,  № 202 від 07 вересня 2004 року та
довідкою відповідача від 03 грудня 2004 року за № 313 (а.с.  8-10).

Одержання
всієї суми за умовами досягнутої домовленості та звернення до начальника
підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби
Вінницького обласного управління юстиції від 13 вересня 2004 року за №592 про
зняття арешту із майна,  яке реалізовано
ОСОБА_1 (а. с.  345) суд розцінює як факт
виявлення справжньої волі відповідача на укладення даного правочину.

Згідно
із  ст.
657 ЦК України
договір купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Предметом
купівлі-продажу спірне майно могло бути з 30 жовтня 2004 року по 02 листопада
2004 року,  коли не перебувало під
забороною - арештом і податковою заставою (а.с.
3; 101-103; 162; 344). Саме в цей період відповідач ухилився від
належного оформлення досягнутих і повністю виконаних позивачкою домовленостей
(а.с.  8-10).

Згідно з
п. 11.6.2. Статуту Товариства генеральний директор призначається Загальними
зборами акціонерів терміном на два роки (а.с.
310).

Рішенням
Загальних зборів акціонерів від 14 серпня 2003 року генеральним директором
Товариства був призначений ОСОБА_4 (а.с.
22).

В
положеннях п. 11.6.2. Статуту Товариства закріплено,  що генеральний директор представляє без
довіреності Товариство у відносинах зі всіма без виключення державними
органами,  підприємствами,  установами,
організаціями всіх форм власності,
у відносинах з фізичними особами. Укладає та підписує від імені
Товариства угоди (а.с.  310,  311).

Поряд з
цим у підпункті „н" пункту 10.3.1. Статуту Товариства передбачено,  що угоди,
які стосуються нерухомого майна Товариства,  можуть бути укладені за умови попередньої
згоди Ради Товариства (а.с.  307,  308).

Проте,  як вбачається із змісту абз. 2 ч.3  ст.  92
ЦК України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи

не має
юридичної сили крім випадків,  коли
юридична особа доведе,  що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідач
позов визнав,  при цьому не довів,  що позивачка ОСОБА_1 могла знати про такі
обмеження.

Відповідно
до ч. 2  ст.  220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо
усіх істотних умов договору,  що
підтверджується письмовими доказами,  і
відбулося повне або часткове виконання договору,  але одна із сторін ухилилась від
нотаріального посвідчення,  суд може
визнати такий договір дійсним.  У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Таким
чином,  вимоги позивачки ОСОБА_1 є
доведеними,  а тому підлягають
задоволенню.

За
твердженням третьої особи - ОСОБА_3 зазначена угода порушує її право на
повернення боргу в сумі 212 тис.
грн.,  оскільки унеможливлює
виконання рішення Ленінського районного суду м.
Вінниці від 12 липня 2005 року,
яким цей борг стягнуто солідарно з Товариства і ОСОБА_4 на її користь.

Такі
доводи третьої особи не грунтуються на законі і не відповідають обставинам
справи.

Так,  стягнута за рішенням суду сума боргу була
предметом позики,  яку ОСОБА_3 позичила
ОСОБА_4 як фізичній особі у 2001 році.

До цих
правовідносин Товариство приєдналося лише 06 квітня 2005 року,  коли було укладено договір про порядок
погашення заборгованості,  в якому
Товариство виступило поручителем за виконання ОСОБА_4 боргового зобов'язання.

На
відміну від застави порука не забезпечується майном ( ст.   ст.  553,  572 ЦК
України). Тому спірне майно не було і не могло бути за вище наведених
обставин предметом забезпечення даних зобов'язань.

Виходячи
з чого колегія суддів дійшла до висновку,
що договір про купівлю-продаж зазначених об'єктів нерухомості Товариства
ніяким чином не порушує права і законні інтереси третьої особи - ОСОБА_3

Враховуючи,  що по справі взаємовідносини сторін судом
першої інстанції з'ясовані повно,  але
має місце невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи і
неправильно застосовано закон,  колегія
суддів,  керуючись п.п.3,  4
ст.  309 ЦПК України вважає за
необхідне скасовуючи рішення ухвалити нове,
яким позов ОСОБА_1 задовільнити.

Враховуючи
наведене та керуючись  ст.  ст.
307,  309,  316 ЦПК України,  судова колегія -

вирішила:

Апеляційну
скаргу представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовільнити.

Рішення
Вінницького районного суду Вінницької області від 27 липня 2007 року скасувати
і ухвалити нове.

Визнати
дійсним договір купівлі-продажу частини об'єктів нерухомості Товариства,  які розташовані за адресою: АДРЕСА_1,  а саме: бойні,  позначеної у довідці-характеристиці Літ. №
25; газобалонного складу - Літ. № 26; маслокрупцеху - Літ. № 5; магазину - Літ.
№ 4; автогаражу - Літ. №61; диспетчерської - Літ. № 10; автоваги - Літ. № 14;
бокси для ремонту машин - Літ. № 22,  за
яким ОСОБА_1 купила,  а ЗАТ
„Вітосан" села Писарівка Вінницького району в особі генерального директора
Товариства ОСОБА_4 продало зазначені об'єкти нерухомості за п'ятдесят тисяч
гривень.

Рішення
апеляційного суду набуває законної сили з моменту його проголошення.

Рішення
може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня його проголошення.