УХВАЛА

ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ

"18"
жовтня 2007 року

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого-
Козака І.О.

суддів - Шевчук
Г.М. ,  Демковича Ю.Й.

при секретарі -
Заєць К.В.

з участю - сторін

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Підволочиського районного суду від 16 липня 2007 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  ОСОБА_4 про визнання осіб
такими,  що втратили право на
користування житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права
власності на 1/2
будинковолодіння та визнання частково недійсним свідоцтва на право власності на
будинковолодіння,  -

встановила:

Рішенням
Підволочиського районного суду від 16 липня 2007 року у позові ОСОБА_1 до
ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  ОСОБА_4 про визнання їх втратившими право
користування будинком та зняття з реєстрації відмовлено за безпідставністю.

Позов
ОСОБА_2 задоволено. Визнано за нею право власності на 1/2 частину
будинковолодіння АДРЕСА_1

Визнано
частково недійсними рішення виконавчого комітету Підволочиської селищної ради
№26 від 22.05.1997 р. та свідоцтво про право особистої власності на
будинковолодіння АДРЕСА_1 від 22.05.1997 p.,
визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину
зазначеного будинковолодіння.

В
апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати,  як незаконне,
оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи.

Справа №
22а- 940                                           Головуючий
у І інстанції - Кузьменко І. О.

Категорія
- 5                                                                   Доповідач
- Шевчук Г.М.

Відповідачі
апеляційну скаргу заперечили і вважають,
що рішення суду є законним і обгрунтованим.

Заслухавши
сторони,  перевіривши доводи апеляційної
скарги та матеріали справи,  судова колегія
вважає,  що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає.

Судом
встановлено,  що 28.04.1970 р. між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.

6.05.2006
р. шлюб між сторонами розірвано,  про що
свідчить запис у книзі реєстрації розірвань шлюбів відділу реєстрації актів
цивільного стану Підволочиського райуправління юстиції.

Рішенням
виконавчого комітету №175 від 28.09.1972 р. ОСОБА_1  виділена присадибна ділянка розміром 1200
кв.м.  для будівництва індивідуального
жилого будинку і господарських будівель,
відповідно до чого ОСОБА_1  у 1972
р. видано свідоцтво на забудову індивідуальної садиби.

Висновком
комісії Підволочиської селищної ради від 22.05.1997 р. встановлено,  що будівництво будинку розпочато в 1973 p.,
а закінчено в 1990 р.

22.05.1997
р. Підволочиською селищною радою,  на
підставі рішення виконкому цієї ж ради №24 від 22.05.1997 p.,
було видано свідоцтво про право особистої власності на
житловий будинок АДРЕСА_1,  на ім"я
ОСОБА_1

Судом
першої інстанції встановлено,  що спірний
будинок побудований під час шлюбу і в ньому зареєстровані сторони по справі.

З
листопада 2005 року відповідачі не проживають в спірному будинку з поважних
причин,  оскільки між сторонами склались
неприязні стосунки.

Задовільняючи
позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції вірно виходив з того,  що спірний будинок побудований під час
перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2,  а тому відповідно до  ст. 22 КпІПС України від 1969 р. майно є
спільною власністю подружжя,  а тому
підставно визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку та визнав
частково недійсним свідоцтво про право власності на будинковолодіння.

Посилання
апелянта на те,  що ОСОБА_2 не набула
права власності на майно,  оскільки шлюб
розірваний в 1976 р. судова колегія не бере до уваги так як вони є
безпідставними,  не грунтуються на законі
та спростовуються матеріалами справи.

З
матеріалів справи вбачається,  що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 1970 року по 2006 рік.

В 1976
р. шлюб був розірваний в суді,  однак
реєстрація розлучення проведена 16.05.2006 p.,
що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу
виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Підволочиського районного
управління юстиції за №39 (НОМЕР_1).

Згідно  ст. 44 КпШС (в редакції 1969 р.) шлюб вважається
припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів
громадянського стану.

Спірний
будинок побудований сторонами під час шлюбу в період з 1972 р. по 1990 р.

Згідно  ст. 22 КпШС (в редакції 1969 р.) майно нажите
подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю.

Посилання
апелянта на те,  що спірний будинок
належить його покійному батькові,
оскільки він фактично проводив будівництво судова колегія не бере до
уваги,  оскільки це спростовується
вищезазначеним.

Суд
першої інстанції підставно відмовив позивачу в позові,  щодо втрати права на житло відносно
ОСОБА_2,  оскільки ОСОБА_2 є власником ХА
спірного будинковолодіння,  а тому не
може бути позбавлена права власності на своє майно як власник.

Відмовляючи
позивачу в позові щодо визнання ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4 такими,  що втратили право користування житлом,  суд першої інстанції вірно виходив з
того,  що відповідачі не проживали в
спірному житлі понад визначений  ст. 71
ЖК України шестимісячний строк з поважних причин,  оскільки змушені були переселитись в інше
житло на вимогу позивача через неприязні стосунки,  які склались між ними.

В суді
апеляційної інстанції позивач не заперечив той факт,  що знаходиться в неприязних стосунках з
відповідачем і на його вимогу вони переїхали проживати в інше житло в листопаді
2005 року.

На
підставі наведеного,  судова колегія
вважає,  що рішення суду є законним і
обґрунтованим,  а тому підстав для
задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись  ст.
ст. 308,  314,  315 ЦПК України,  судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Підволочиського районного суду від 16 липня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
остаточна,  однак може бути оскаржена
безпосередньо до Верховного Суду України на протязі двох місяців шляхом подачі
скарги.