№ 2-833/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

місто
Ковель                                                                                       25
травня 2007 року

Ковельський
міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді                                                                            Денисюка
Р.С.

за
участю секретаря                                                   Тітівалова
Р.К

позивача                                                                     ОСОБА_1

представника
третьої особи

на
стороні позивача                                                  ОСОБА_3

відповідача                                                                 ОСОБА_2

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про вселення її та неповнолітнього сина ОСОБА_2,

встановив:

ОСОБА_1
звернулася до суду із позовом про вселення її та неповнолітнього сина у житлове
приміщення за адресою: АДРЕСА_1

Вказаний
позов мотивовано тим, що після вступу у юридичний шлюб із ОСОБА_2позивач та
відповідач проживали у вищевказаному будинку із неповнолітнім сином. По
вказаній адресі вона та її син зареєстровані як члени сім'ї власника.

На
протязі останнього періоду часу чоловік став зловживати спиртними напоями,
зневажливо ставився до позивачки та сина. Із даного приводу неодноразово
зверталася в Ковельський міськрайонний відділ внутрішніх справ із приводу
насильства в сім'ї.

Приблизно
в березні 2007 року вона разом із сином прийшла додому, однак, замок у вхідних
дверях в будинок був поміняний, а дати нові ключі відповідач відмовився. Тобто
фактично відповідач виселив її та малолітнього сина із займаного приміщення, де
знаходяться її особисті речі. Із моменту виїзду з будинку ОСОБА_2 і по даний
час вона знімає квартиру за адресою:АДРЕСА_2

На даний час
проживає на квартирі.

Просить вселити
її та неповнолітнього сина у раніше займане ними приміщення.

Позивачка
ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала повністю із підстав, викладених у
позовній заяві, та просить позов задовольнити повністю.

Представник
третьої особи на стороні позивачки ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що
позивачка зверталась до них і вони проводили перевірку, однак, фактів
насильства в сім'ї виявлено не було. На даний час дитина проживає в м. Славута
Хмельницької області. Питання про місце проживання дитини на даний час не
вирішувалося між подружжям.

Відповідач
ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив суду, що ні дружини, ні
сина він не виселяв, а ОСОБА_1 забравши свої речі сама виселилася із його
будинку. Сина вона ще раніше завезла до своїх батьків у м. Славуту. На даний
час вони розлучені, будинок належить йому на праві приватної власності і він
заперечує щодо вселення колишньої дружини в його будинок. Не заперечує, щоб із
ним проживав син. Колишній дружині він не перешкоджав проживати у будинку,
ніяких спроб жити у будинку після розлучення ОСОБА_1 не вживала. Просить в
позові відмовити.

Суд
заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1, представника третьої особи на
стороні    позивача ОСОБА_3 відповідача
ОСОБА_2, дослідивши письмові докази по

справі,
приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про вселення її та її неповнолітнього
сина у будинок ОСОБА_2 є безпідставним із наступних підстав.

Частиною
2 ст. 64 ЖК України встановлено, що до членів сім'ї наймача належить дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших
осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне
господарство.

Стаття
65 ч. 1 ЖК країни встановлює, що наймач вправі в установленому порядку за
письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом із ним, вселити в
займане приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На
вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Відповідно
до ст. 107 ч. 2 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на
постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в
тому ж населеному пункті договір найму житлового приміщення вважається
розірваним з дня вибуття. Якщо з житлового приміщення вибуває не вся сім'я, то
договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув,
втрачає право користування цим житловим приміщенням з дня вибуття.

Як
встановлено у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про
спадщину є власником будинку поАДРЕСА_1

Відповідно
до свідоцтва про розірвання шлюбу від 17.04.2007 року НОМЕР_1шлюб між ОСОБА_1
та ОСОБА_2розірвано, про що зроблено відповідний запис в книгу реєстрації
розірвання шлюбів за № 72 Ковельського міського РАЦСУ.

Також у
судовому засіданні із пояснень позивачки встановлено, що в березні місяці 2007
року вона забрала свої речі із будинку ОСОБА_2 та вивезла їх на квартиру, де
проживала у зв'язку із обставинами, що склалися в будинку ОСОБА_2, а саме: його
неправомірною поведінкою. Із того моменту вона змушена знімати квартиру.

Дитину
вона відправила до батьків в м. Славуту Хмельницької області в лютому 2007
року, де вона навчалася та закінчувала навчальний рік.

ОСОБА_1
та її син ОСОБА_4 зареєстровані в будинку ОСОБА_2 з 2000 року по даний час.

Аналізуючи
зібрані по справі докази суд вважає, що немає підстав для вселення позивачки
ОСОБА_1 в житлове приміщення, що займає її колишній чоловік ОСОБА_2, оскільки в
судовому засіданні встановлено , що вона добровільно залишила вказаний будинок,
її ніхто не виселяв, даних про те, що ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_1 проживати в
даному будинку у судовому засіданні позивачка не надала, та стверджувала, що
після розлучення таких спроб проживати у його будинку не робила.

Про те,
що добровільно позивачка забрала речі із будинку ОСОБА_2 та вивезла їх звідти в
судовому засіданні ствердив свідок ОСОБА_5

На даний
час позивачка не є членом сім'ї відповідача в силу того, що шлюб між ними
розірвано, спільного господарства вони не ведуть, із березня 2007 року вона
проживає на іншій квартирі по АДРЕСА_2, де знаходяться і її речі.

Тобто, в
судовому засіданні встановлено, що вона вибула на інше місце поживання в тому ж
населеному пункті.

Своє майно із
будинку ОСОБА_2 вона забрала власноручно.

Виходячи
із змісту ст. 107 ЖК України, п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України №
2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування
судами Житлового кодексу України» із наступними змінами незважаючи на те, що
позивачка зареєстрована у даному будинку, вона втратила права користування
даним житловим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явленого позову
про це, оскільки фактично вибула на інше місце проживання.

Також
виходячи із обставин справи суд вважає, що позивачкою в судовому засіданні не
доведено ті обставини, що ОСОБА_2 виселив її з даного будинку, перешкоджає їй
проживати у ньому, та те, що позивачка робила спроби там проживати після
добровільного виїзду, а тому немає жодних підстав для вселення позивачки в
займане відповідачем приміщення.

Посилання
позивачки на неправомірну поведінку ОСОБА_2 по відношенню до неї, а саме,
сімейні скандали, що стало причиною того, що вона змушена була виїхати з
будинку позивача, судом до уваги не приймаються оскільки в судовому засіданні
позивачкою не доведена та обставина, що неправомірна поведінка ОСОБА_2 стала
причиною того, що вона змушена була виїхати із займаного приміщення.

Як
вбачається із матеріалів перевірок (висновок по повідомленню ОСОБА_1 від
16.02.2007 року та від 14.03.2007 року), що конфліктні ситуації виникали в них
на грунті особистих неприязних відносин, а вказані матеріали перевірок свідчать
про виникнення сімейних суперечок між ними та не вбачається того, що ОСОБА_2
намагався вигнати позивачку з дому та виселяв її.

Таким
чином на думку суду це могло призвести до розлучення, однак, не свідчить про
те, що це було причиною того, що ОСОБА_1 змушена була покинути займане
приміщення.

Вказані
конфлікти виникали до розлучення і до того моменту, коли вона покинула будинок,
тобто після них вона ще проживала у будинку, хоча і могла залишити приміщення
під дією неправомірних дій чоловіка як стверджує позивачка, чого не зробила, що
свідчить про те, що питання про її виселення під час конфліктів не ставилося.

Останній
конфлікт, який виник між ними, датовано 25.03.2007 року, тобто після моменту
розлучення і виїзду позивачки на інше місце проживання, і відповідно до цього
він не міг вплинути на її виїзд з будинку по АДРЕСА_1

Враховуючи
вищенаведене суд вважає, що в судовому засіданні не встановлено тієї обставини,
що причиною виїзду ОСОБА_1 на інше місце проживання була неправомірна поведінка
її колишнього чоловіка ОСОБА_2, водночас встановлено, що вона добровільно
залишила його будинок після розлучення.

Вирішуючи
питання щодо малолітнього ОСОБА_2 про вселення його в займане житлове
приміщення батька, суд вважає, що на даний час син не втратив права
користування житловим приміщенням батька, оскільки в силу закону є членом його
родини.

У
судовому засіданні не встановлено факту виселення сина із займаного приміщення,
а встановлено, що мати самостійно визначила місце перебування дитини у своїх
батьків в м. Славута Хмельницької області та перевезла його туди в лютому 2007
року, тобто немає підстав для вселення туди малолітнього ОСОБА_2, оскільки його
звідти ніхто не виселяв.

Питання
батьками щодо місця проживання малолітнього сина ОСОБА_2 ними не вирішувалося
органом опіки та піклування та судом, мати не бажає, щоб син проживав із
батьком, тому в задоволенні позову в частині вселення неповнолітнього ОСОБА_2
також слід відмовити.

Питання щодо
судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На
підставі вищевказаного та керуючись ст.ст. 64, 65, 107 ЖК України, п. 11
Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі
питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»,
ст.ст. 10, 60, 84, 88 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України,

вирішив:

Відмовити
в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення її та неповнолітнього сина
ОСОБА_2.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської
області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і
поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч. 4 ст.
295 ЦПК України.