УКРАЇНА АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  ЖИТОМИРСЬКОЇ
РІШЕННЯ

Іменем   України

21 листопада
2007 року колегія судців судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі:

головуючого
- судді                               Товянської
О.В.

суддів :                                                     Микитюк
О.Ю.

Омельчука М. І.

при
секретарі судового засідання : Константиновій І.А. розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Житомирі апе­ляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2,  подані на рішення Баранівського районного
суду Житомирської області від 15 серпня 2007 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,  третя особа
ОСОБА_2,  про визнання недійсним договору
дарування 1/3 частини житлового будинку та земельної ділянки; зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування 1/3
частини житлового будинку та земельної ділянки та визнання права власності на
1/2 частину житлового бу­динку та земельної ділянки ,  -

встановила:

У січні
2007 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом,  просив суд визнати недійсним договір
дарування 1/3 частини житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1,
укла­дений 16 лютого 2006р. між ним та відповідачкою.
Посилався на те,  що оспо­рюваний
правочин уклав під впливом обману та помилки,
які мають істотне значення. Відповідачка,  ввівши його в оману,  брала на себе виконання обо­в'язків
дружини,  обіцяла допомагати йому по
господарству,  готувати їжу та доглядати
його. Але відразу після укладення договору відмовилася виконува­ти свої обіцяні
обов'язки,  вселилась у його
будинок,  поміняла замки на вхід­них
дверях,  створила умови для неможливості
спільного проживання,  погро­жувала
фізичною розправою. Він змушений був піти проживати на квартиру,  на сьогоднішній день не може вільно
розпоряджатися своїм будинком.

В
процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги,  просив ви­знати недійсним договір
дарування,  оскільки уклав його без згоди
своєї дру­жини,  з якою перебував у
шлюбі. Подароване є спільною сумісною власністю його та дружини ОСОБА_2

У травні
2007 р. ОСОБА_3 пред'явила зустрічний позов,
в якому просила визнати договір дарування 1/3 частини будинку та 1/3
частини зе­мельної ділянки недійсним та визнати за нею право власності на 1/2
частину будинку та земельної ділянки. Зазначала,  що вони з ОСОБА_1 почали проживати в її
будинку,  де мешкали вже її престаріла
мати та двоє синів. За

Справа №
22ц/2099                                                    Головуючий
у суді 1-ї ін-т.:Головня В.П.

Категорія
13                                                                             Суддя-доповідач
Товянська О.В.

2

спільні кошти вони купили спірний будинок за
6890 грн. Перша дружина ОСОБА_1 участі в купівлі будинку не приймала,  ніяких стосунків з остан­нім з липня 2002 р.
не підтримувала. ОСОБА_1 її обманув,
пішов в нотарі­альну контору та оформив будинок на себе. Вона намагалась
захистити своє право на будинок,  а тому
умовила ОСОБА_1 подарувати їй частку. Проте,
він подарував їй тільки 1/3 частину. Просила суд визнати правочин недійс­ним
як удаваний.

Рішенням
Баранівського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2007 року
ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_3 про ви­знання недійсним внаслідок обману,  помилки та відсутності згоди дружини на
відчуження майна,  договору дарування 1/3
частини будинку і присадиб­ної земельної ділянки,  посвідченого 16 лютого 2006р. нотаріусом
Баранівської державної нотаріальної контори,
відмовлено за безпідставністю. ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_1 про визнання
недійсним внаслідок удаваності договору дарування 1/3 частини будинку і
присадибної земельної ділянки,
посвідченого 16 лютого 2006р. нотаріусом Баранівської держнотконтори та
визнанні права власності на 1/2 частину будинку і присадибної земельної ді­лянки,  відмовлено за безпідставністю.

ОСОБА_1
і ОСОБА_2 подали апеляційні скарги,  в
яких просять ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Судом
першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права,  висновки суду не відповідють дійсним
обставинам справи. Суд не застосував норми КпШС України,  1970р.,
які регулюють відносини між подружжям,
та норми Сімейного кодексу України,
які регулюють порядок відчуження спіль­ного майна. Вони надали
докази,  які підтверджують,  що спільний будинок був придбаний за їх
спільні кошти під час шлюбу. Після розлучення майно вони не ділили,  а користувались ним за взаємною згодою.
Допитані в судово­му засіданні свідки є близьким родичами та сусідами ОСОБА_3,  тому їх свідчення не можуть бути доказами.
Крім того не враховано,  що ОСОБА_3
самовільно,  без його згоди,  прописалась у спірний будинок. ОСОБА_2
зазначає,  що відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1,  судом порушено
її право спільної власності на будинок. Суд не застосував но­рми сімейного
законодавства,  які регулюють порядок
володіння та відчужен­ня спільного майна. Вони надали суду докази,  про те,
що спірний будинок придбаний спільно,
разом робили ремонт,  вели спільне
господарство. Після розлучення майно не ділили,
а розпоряджалися ним за домовленістю. Вона не давала згоди на відчуження
будинку як того вимагає ч.3  ст. 65
Сімейного ко­дексу України.

В
запереченнях на апеляційну скаргу відповідач по первісному позову ОСОБА_3 просить
апеляційні скарги відхилити,  а рішення
суду першої інстанції залишити без зміни. Вони з позивачем придбали спірний
будинок за спільні кошти під час перебування у фактичних шлюбних відносинах.

Апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як видно
із матеріалів справи,  23 травня 2003
року ОСОБА_1 за до­говором купівлі-продажу придбав будинковолодіння АДРЕСА_1.

Відповідно
до  ст.
ст. 22, 23 Кодексу про шлюб та сім'ю (який діяв на час укладення
договору купівлі-продажу) майно нажите під час шлюбу,  є його спільною сумісною власністю.
Майном,  нажитим під час шлюбу,  подружжя розпоряджається за спільною згодою.

3

Згідно
зі  ст. 65 Сімейного кодексу України
(який діяв на час відчужен­ня спірного будинку) для укладення одним із подружжя
договорів,  які потре­бують нотаріального
посвідчення і (або) державної реєстрації,
а також дого­ворів стосовно цінного майна,  згода другого з подружжя має бути подана
письмово. Згода на укладення договору,
який потребує нотаріального посвід­чення і (або) державної
реєстрації,  має бути нотаріально
засвідчена.

З
матеріалів справи вбачається,  що ОСОБА_1
перебував у зареєстро­ваному шлюбі із ОСОБА_2. Рішенням Баранівського ра­йонного
суду Житомирської області від 20 травня 2003 року шлюб між ними було розірвано.

Стаття
44 КШтС України передбачає,  що шлюб
вважається припине­ним з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів
громадянського стану.

Свідоцтвом
про розірвання шлюбу доведено,  що його
видано ОСОБА_2 16 вересня 2003 року (а.с. 122). Колегія суддів вважає,  що саме з цього часу подружні відносини між
ними припинено.

Тобто,  на час укладення договору купівлі-продажу
позивач перебував у зареєстрованому шлюбі,
а тому для відчуження спільного майна подружжя при укладенні договору
дарування 16 лютого 2006 року він повинен був отримати письмову,  нотаріально посвідчену,  згоду колишньої дружини.

А тому
висновок суду першої інстанції про те,
що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2,  ОСОБА_1 був чоловіком ОСОБА_3,  є помилковим.

За таких
обставин колегія суддів скасовує рішення суду першої інстан­ції в частині
відмови ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_3,
третя особа ОСОБА_2,  про визнання
недійсним договору дарування 1/3 частини житлового будинку та земельної ділянки
та ухвалює в цій части­ні нове рішення,
яким визнати недійсним договір дарування 1/3 частини житлового будинку
та земельної ділянки площею 0, 0332га,
розташованих по АДРЕСА_2,
укладений 16 лютого 2006 року,
посвідчений 16 лютого 2006 року нотаріусом Барановської державної нотаріальної
контори.

В решті
- рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи. На час укладення
договору дарування частини спірного будинку,
його власником згідно договору купівлі-продажу від 23 травня 2003 року
був ОСОБА_1 до 2007 року ОСОБА_3 його право власності на будинок не
оспорювала,  а тому посилання,  що цей договір купівлі продажу є удаваною
угодою,  оскільки ОСОБА_1 повинен був
оформити на неї половину будинку,  є
безпідставни­ми і протирічать матеріалам справи.

Керуючись  ст.
ст. 209, 218, 303-304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України,  колегія суддів -

вирішила:

Апеляційні
скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Баранівського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2007 року
скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3,  третя особа ОСОБА_2,  про визнання недійсним договору да­рування
1/3 частини житлового будинку та земельної ділянки та ухвалити в цій частині
нове рішення,  яким визнати недійсним
договір дарування 1/3

4

частини
житлового будинку та земельної ділянки площею 0, 0332га,  розташо­ваних по АДРЕСА_2,  укладений 16 лютого 2006 року,  посвідчений 16 лютого 2006 року нотаріусом
Барановської державної нотаріальної контори. В решті рішення залишити без
зміни.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.