№2-12207
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2007 року                                                                                                           м.Виноградів

Виноградівський
районний суд Закарпатської області у особі головуючого судді А.А.Надопта, при
секретарі С.С.Поповича, за участю позивачки та її представника за дорученням
від 15.11.2006р.
адвоката ОСОБА_1, представника віповідачки ОСОБА_2 по дорученню ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4 по дорученню адвоката ОСОБА_5 та третьої особи
на стороні відповідача-приватного нотаріуса Виноградівського нотаріального
округу ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду
м.Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 та третьої
особи на стороні відповідачів- приватного нотаріуса Виноградівського районного
нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу будинку
недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги
мотивованні тим, що позивачка з 07.01.1984р. по 02.09.1992р. перебувала у шлюбі
із відповідачем ОСОБА_4, від якого народилась дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Обґрунтовуючи
свої вимоги позивачка стверджує, що 11.12.1990р.
вони з відповічем ОСОБА_3 купили будинок по АДРЕСА_1, який є спільною власністю
подружжя. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в даному
будинку, а вона разом з дитиною тимчасово проживали в Угорщині.

Відповідач
27.07.2006р. на підставі договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого,
без відома позивачки продав будинок відповідачці ОСОБА_2,а відтак вважає
договір купівлі-продажу будинку недійсним, оскільки розпорядження майном, що є
у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, а
відповідач продав будинок із земельною ділянкою без її згоди і на сьогодні вона
та їх дочка є зареєсторовані в даному будинку.

Вважаючи, що
порушене її право, позивачка просить визнати договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від
26.07.2006р., нотаріально посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 недійсним,
оскільки такий укладений без її відома та згоди.

В судовому
засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підримали в повному обсязі
з підстав, наведених в позовній заяві та просили суд їх задоволити повністю.

Представник
відповідача ОСОБА_4- ОСОБА_5 в суді позовні вимоги позивачки не визнав та
просив в їх задоволенні відмовити, оскільки спірний будинок відповідач ОСОБА_3
придбав в 1990р. за кошти його бабки ОСОБА_9, коли позивачка вже проживала в
Угорщині і фактично сторони не проживали однією сім»єю, тому договір
купівлі-продажу будинку було вчинено на відповідача та зареєстровано у
Виноградівслькому БТІ як на власника. Після розірвання між сторонами в 1992р. шлюбу
позивачка ОСОБА_7 зверталась до суду про визнання за нею права власності на
вказаний будинок в травні 1995р. як співвласника 12 частини будинку, проте
ухвалою Хустського районного суду від 07.12.2000р. позов ОСОБА_7 залишено без
розгляду та без визначення її права на спірне майно, а тому будинок в БТІ в
цілому залишився зареєстрований за відповідачем ОСОБА_3. Оскільки позивачка
знала про порушене її право ще в 2000р., вона пропустила строки позовної
давності, а тому представник відповідача вважає, що позивачка ОСОБА_7 ніякого
відношення до будинку АДРЕСА_1 не має
і не може ставити притензій до відповідача, а відтак просить у позові
відмовити.

Представник
відповідачки ОСОБА_2- ОСОБА_10 в судовому засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог та просив суд в їх задоволенні відмовити.

В обгрунтування
своїх заперечень пояснив, що дійсно відповідач ОСОБА_3 своєю нотаріально
посвідченою довіреністю уповноважив його дочку ОСОБА_8 продати належний йому на
праві приватної власності будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1, при цьому
ОСОБА_3 повідомив, що будинок належить йому і він єдиний власник такого.
Оскільки заборгованості по

будинку не було, а інших документів, які-б неуможливлювали купівлю будинку
не було, то 27.07.2006р. його дружина ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу
даного будинку, який був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6. Про те, що
ОСОБА_4 був розлучений із позивачкою вони не знали.

Приватний нотаріус Виноградівського нотаріального округу
ОСОБА_6 в суді пояснила, що договір купівлі-продажу від 27.07.2006р. щодо
будинку АДРЕСА_1 вона нотаріально оформила відповідно до вимог цивільного законодавства на
підставі документів, поданих ОСОБА_8- дочкою відповдіачки ОСОБА_2, яка діяла на
підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені відповідача ОСОБА_3. Для
посвідчення договору купівлі-продажу спірного жилого будинку і земельної
ділянки, розташованої АДРЕСА_1, представником продавця ОСОБА_8 було подано
нотаріусу правовстановлюючі документи: договір купівлі-продажу даного будинку
від 11.12.1990р., посвідчений нотаріально та зареєстрований в Виноградівслькому
БТІ на ім»я ОСОБА_4, а також Державний акт на право власності на землю на ім»я
ОСОБА_4, виданий 27.08.1995р. на підставі рішення виконкому Виноградівської
міськради від 24.12.1993р. за №215. Одночасно ОСОБА_8
представила довіреність на розпорядження вищезазначиним майном від імені
ОСОБА_3.

Для забезпечення дотримання положень ст.ст.63,65 СК
України, ст.369 ЦК
України та п.п.42-44 Інструкції про вчинення нотаріальних
дій, при посвідченні даного договору нею були досліджено представлені документи
на предмет встановлення факту перебування відчужуваного майна в спільній
сумісній власності, які в своїй сукупності свідчили про належність відповідачу
ОСОБА_3 предмету договору на праві особистої приватної власності, а відтак за
таких обставин у неї не було правових підстав для відмови у посвідченні цього
договору з тої підстави, що не було згоди іншого співвласника на відчужування
предмету договору.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третіх
осбі, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємов"язку, суд
приходить до наступного.

В судовому засіданні на підставі належних та достовірних
доказів встановлено, що відповідач ОСОБА_4 нотаріально посвідченною
довіренністю від 19.05.2006р., зареєстрованої в реєстрі за №3631, уповноважив ОСОБА_11 продати за ціну та на умовах на її розсуд, належний
йому житловий будинок АДРЕСА_1. На виконання цього 27.07.2006р. ОСОБА_8 та ОСОБА_2, будучи попередньо
ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів
уклали між собою договір, відповідно до якого ОСОБА_8 діючи від імені ОСОБА_4
продала, а ОСОБА_2 купила житловий будинок та земельну ділянку, розташовану
АДРЕСА_1, що стверджено Договором купівлі-продажу а.с.8-11, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєсторованого в реєстрі
за №176.

Правовідносини, які склались між сторонами, врегульованні
нормами, що випливають із договірних зобов"язань.

За договором купівлі-продажу, як зазначено в ст.655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно
(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або
зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму.

Як слідує з даного визначення обов'язковою (істотною)
умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна відповідно до ст.657 ЦК України є
укладання його в письмовій формі, який підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

З оглянутого в судовому засіданні оспорюваного Договору
купівлі-продажу а.с.6 встановлено, що він за формою і змістом повністю
відповідає вищезазначеним в законі вимогам.

З Договору купівлі-продажу вбачається, що ОСОБА_8 діючи
від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому
глузді та ясній пам"яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи
ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулують
укладений між ними правочин (ст.ст.202-204,626-627 ЦК України) уклали цей договрір, згідно якого ОСОБА_8 передала у власність, а
ОСОБА_2 прийняла у власність житловий будинок АДРЕСА_1.

Отже, доведеним по справі є те, що договір
купівлі-продажу спірного будинку АДРЕСА_1 підписаний сторонами і належно
посвідчено приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округу ОСОБА_6
та зареєстрованого в реєстрі №2094. При цьому, відповідно
до даного договору приватним нотаріусом було встановлено особу сторін та їх
дієздатність, вони були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами
цивільного законодавства, що регулює укладений ними правочин, а також
встановлено, що покупець сплатив продавцю до підписання цього договору
обумовлену суму і продавець підтверджує факт повного розрахунку за продану
квартиру.

Посилання позивача та її представника на те, що спірний
будинок є спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_7, як нажитий у їх шлюбі, а
відтак відповідач не мав права укладати договір купівлі-продажу будинку

без згоди позивачки, а тому є підстави для визнання
даного правочину недійсним, суд не може взяти до уваги з слідуючих міркувань.

Відповідно до
вимог ст.ст.10 п.З, 11 п.1 ЦПК
України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які буруть участь у справі.

Підставою для
визнання правочину недійсним відповідно до ст.215 ЦК України є
недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які
встановлені ч.ч. 1-3,5-6
ст.203 цього Кодексу.

В суді з
пояснень третьої особи на стороні відповідачів- приватного нотаріуса ОСОБА_6
встановлено, що для посвідчення договору купівлі-продажу спірного жилого
будинку і земельної ділянки, розташованої АДРЕСА_1, представником продавця
ОСОБА_8 їй було подано правовстановлюючі документи: договір купівлі-продажу
даного будинку від 11.12.1990р., посвідчений нотаріально та зареєстрований в
Виноградівслькому БТІ, а також Державний акт на право власності на землю на
ім»я ОСОБА_3, виданий 27.08.1995р. на підставі рішення виконкому
Виноградівської міськради від 24.12.1993р. за №215. Одночасно ОСОБА_8 представила і довіреність на
розпорядження вищезазначиним майном від імені ОСОБА_3.

Для забезпечення
дотримання положень ст.ст.63,65 СК України, ст.369 ЦК України та
п.п.42-44 Інструкції про вчинення нотаріальних дій, при посвідченні даного
договору нею були досліджено представлені документи на предмет встановлення
факту перебування відчужуваного майна в спільній сумісній власності.

В довіреності на
розпорядження майном нотаріусом, що посвідчив довіреність, було зазначено, що
на підставі даних представленого паспорта НОМЕР_1, виданого Виноградівським РВ УВС від 05.05.1997р.,
відчужувач ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з ОСОБА_12 з 10.09.1997р. Крім того, факт
шлюбних відносин ОСОБА_3 з ОСОБА_13 підтверджувався довідкою Виноградівської
міської ради від 23.06.2006р. за №1373-
про склад його сім»ї.

З договору
купілі-продажу, посвідченого Виноградівською державною нотаріальною конторою
11.12.1990р. і зареєстрованим в Виноградівському БТІ випливало, що відчужувач
набув право ввласності на даний будинок до укладення шлюбу з ОСОБА_13, тобто до
10.09.1997р. Право власності на земельну ділянку підтверджувалось державним
актом виданим на ім»я відчужувача, з якого випливало, що зазначена земельна
ділянка є його особистою власністю, оскільки набута ним внаслідок приватизації
згідно законодавства. Крім того, повірений ОСОБА_3- ОСОБА_8 заявою ствердила
той факт, що відчужуване майно належить продавцю на праві приватної власності,
оскільки на час його набуття він не перебував у шлюбі.

На підставі
наведеного суд вважає, що зазначені документи в сукупності свідчили про
належність відповідачу ОСОБА_3 предмету договору на праві особистої приватної
власності, а відтак за таких обставин не має правових підстав для визнання
цього договору недійсним з тої підстави, що не було згоди іншого співвласника
на відчужування предмету договру.

Крім цього,
згідно до ст.57 ч.б СК України суд може визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у
зв"язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Суд встановив,
що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 07.01.1984р. по 02.09.1992р., від
якого мають дочку ОСОБА_8, яка являється повнолітньою особою. Даний шлюб між
сторонами рішенням Виноградівського районного суду від 1992р. був розірваний.
Спірний будинок АДРЕСА_1 був придбаний відповідачем ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу від 11.12.1990р. під час роздільного проживання.

Факт роздільного
проживання й факт припинення сторонами сімейних відносин суд встановив на
підставі рішення Виноградівського районного суду від 1992р., що набрало законої
сили і сторонами не оскаржувалось у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу. Суд оглянув та дослідив в судовому засіданні оригінал Рішення
Виноградівського районного суду від 28.09.1992р. а.с.150 по цивільній справі
за №150 за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, відповідно до якого,
обґрунтовуючи свої вимоги про розірвання шлюбу ОСОБА_7, зокрема вказала, що
спірного майна, яке підлягає поділу, не має. Крім цього, судом встановлено, що
на час розгляду даної справи сторони вже не проживали разом понад один рік.
Дане рішення позивачкою не було оскаржено та набуло законної сили.

Такий висновок
суду відповідає вимогам ч.З ст.61 ЦПК України, відповідно до якої обставини,
встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи також вбачається, що після розірвання шлюбу в 1995р.
позивачка ОСОБА_7 вже зверталась до суду з позовом про визнання за нею права
власності на спірний будинок і відповідно до Ухвали Хустського районного суду
від 07.12.2000р. позовна заява ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання права власності
на 12 частину будинку та його реальний розподіл залишена без розгляду. Таким
чином суд констатує, що позивачка ще в 2000р. знала про порушене її право,
оскільки ухвала суду позивачкою не була оскаржена та набула законної сили, а
відтак позивачкою не було доведено факт належності їй частини спірного будинку.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що спірний будинок
АДРЕСА_1 не є спільною власністю позивачки ОСОБА_7 та відповідача ОСОБА_3, а
відтак у позивачки відсутнє і право вимоги щодо недійсності договору
купівлі-продажу даного будинку від 27.07.2006р. відповідачем ОСОБА_4.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість та достовірність
кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх
сукупності відповідно до вимог ст.212 ЦК
України, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_7 задоволенню не
підлягає.

Відповідно до вимог ст.ст.215,655,657
ЦК України, п.11 Постанови
Пленуму ВС України
"У справах про визнання правочинів недійсними" від 28.04.1978р.,
ст.57 ч.б СК України та керуючись ст.ст.10 п.3,11 п.1,60 п.1,61 4.3,212-213,215 ЦПК України,
суд-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 та третьої особи на стороні
відповідачів- приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального
округу ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним-
відмовити.

Сторони можуть
подати заяву про апеляційне оскарження даного рішення на протязі 10-ти днів з
дня його проголошення до Виноградівського районного суду. Апеляційна скарга на
рішення може бути подана на протязі 20-ти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.

Головуючий:    А.А.Надопта