Справа № 22 - 1463 /
2007                           рішення постановлено під головуванням
26                                                  судді
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

7
вересня 2007 року                                                                                    місто
Вінниця

Колегія
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у
складі :

головуючого :
Морозовського В.І.,

суддів :
Оніщука В.В. і Чорного В.І.,

при
секретарі : Шевчук Л.В.,  розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Староміського районного суду м.
Вінниці від 10 травня 2007 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  третя особа на стороні відповідача,  яка не заявляє самостійні вимоги щодо
предмету спору,  - друга Вінницька
державна нотаріальна контора,  про
визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно,  -

встановила:

У серпні
2006 року ОСОБА_1  звернулася до суду із
вказаним позовом,  мотивуючи його
тим,  що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її
бабка - ОСОБА_3,  після якої залишилась
спадщина,  що складається з 1/2  частини будинку з господарськими
будівлями,  розташовані за АДРЕСА_1,  та земельної ділянки площею 0, 0336 га в АДРЕСА_2. В
подальшому з'ясувалось,  що 25 жовтня
2005 року ОСОБА_3 склала заповіт,
посвідчений нотаріусом другої Вінницької державної нотарі­альної
контори,  за яким вказане майно заповіла
племіннику - ОСОБА_2 Пославшись на те,
що на момент складання заповіту ОСОБА_3 через похилий вік та тяжке
психічне захворювання не розуміла значення своїх дій,  позивач просила суд задовольнити заявлені
вимоги на підставі  ст. 225 ЦК України.

Староміський
районний суд м.  Вінниці рішенням від 10
травня 2007 року в задоволенні позову відмовив.

В
апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої
інстанції в частині,  що стосується
визнання заповіту недійсним,  і
направлення справи на новий розгляд у зв'язку з неповним з'ясуванням судом
обставин,  що мають значення для справи.

У
судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1
наполягала на задоволенні апеляційної скарги,  посилаючись на те,  що суд безпідставно не взяв до уваги
докази,  які свідчать про психічну
хворобу ОСОБА_3

ОСОБА_2
у своїх письмових запереченнях та в суді апеляційної інстанції доводів позивача
не визнав,  просив її скаргу
відхилити,  а судове рішення залишити без
змін.

Вислухавши
пояснення сторін та перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку,
що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обґрунтовуючи
позов про визнання недійсним заповіту,
позивач посилалась на те,  що
ОСОБА_3 останнім часом вела себе неадекватно,
в день посвідчення заповіту перебувала на стаціонарному лікуванні,  про складений заповіт нікому з родичів не
говорила,  хоча раніше обіцяла все своє
майно правнучці. У зв'язку з цим ОСОБА_1
вважала,  що під час оформлення
заповіту її бабка не розуміла значення своїх дій,  так як мала похилий вік та страждала на тяжке
психічне захворювання.

Відмовляючи
у позові,  суд першої інстанції знайшов
його необгрунтованим.  При цьому суд виходив
з того,  що посвідчений заповіт не
порушував прав позивача.

Всупереч
твердженню апелянта,  суд повно,  всебічно та об'єктивно дослідив усі надані
сторонами докази й дав їм належну оцінку,
правильно встановивши дійсні обставини справи,  суть спірних правовідносин та норми
права,  які їх регулюють. Суд дійшов
вірного висновку про відмову в задоволенні позову та детально виклав відповідні
мотиви у своєму рішенні.

Зокрема,  судом правильно враховано положення  ст.  60
ЦПК України,  згідно якої обов'язок
довести ті обставини,  на які як на
підставу своїх вимог і заперечень посилається кожна із сторін судового
розгляду,  покладено саме на них,  а доказування не може ґрунтува­тись на
припущеннях.

Крім
того,  колегія суддів приймає до уваги
те,  що у відповідності до ч.2  ст. 59 ЦПК України обставини справи,  які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування,  не можуть
підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки
питання,  що стосується усвідомлення
особою значення своїх дій та можли­вості керувати ними,  пов'язано із встановленням її психічного
стану,  тому згідно  ст. 145 ЦПК України у даному випадку
обов'язковим є призначення експертизи.

Відповідно
до акту судово-психіатричної експертизи № 9 від 7 грудня 2006 року комісія
експертів дійшла висновку,  що у зв'язку
з малоінформативністю та суперечністю медичної документації,  відсутністю огляду пацієнтки психіатром та
його висновків,  а також суперечностями у
показах свідків,  відповісти на запитання
суду,  чи страждала ОСОБА_3 на хронічне
психічне захворювання і чи могла розуміти значення своїх дій та керувати
ними,  не є можливим.

Так як
даний факт не може бути доведений іншими засобами доказування,  у тому числі поясненнями свідків,  на яких посилається позивач,  тому вирішення спору судом на підставі
наявних у справі доказів є вірним та відповідає вимогам  ст.
ст.  10 і 212 ЦПК України.

Оскільки
доводи позивача не спростовують висновків суду,
який з додержанням норм матеріального і процесуального права постановив
законне і обґрунтоване рішення,  підстав
для його скасування чи зміни немає.

Керуючись  ст.
ст.  307. 308. 313-315 ЦПК
України,  колегія суддів,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення
Староміського районного суду м.  Вінниці
від 10 травня 2007 року - залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двох місяців з дня
проголошення може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду
України.