Справа № 2-581/2007
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И

07 листопада 2007 року
Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого судді Мельничика Ю.С.,

при
секретарі Кириленко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Світловодську
Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний
нотаріус Світловодського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (далі -
нотаріус), про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності
та виселення, за позовом третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо
предмета спору, - ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача -
Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний
банк» від імені якого виступає філія «Відділення Промінвестбанку в м.
Олександрія Кіровоградської області» (далі - Банк), третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Світловодського
міського нотаріального округу ОСОБА_4 (далі - нотаріус), про визнання договору
дарування недійсним, визнання права власності та витребування майна, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору про спільну діяльність, та за позовом третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
дарування недійсним ,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2007 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання недійсним договору дарування комплексу споруд по АДРЕСА_1,
укладеного відповідачами 24 жовтня 2003 року, про визнання за ним права
власності на ? частину вказаного комплексу будівель, та про виселення з
вказаних приміщень відповідача ОСОБА_3

Свої позовні вимоги ОСОБА_1. обґрунтовував тим, що ОСОБА_2, його батько,
уклав 24 жовтня 2003 року з ОСОБА_3вказаний договір дарування на користь
останньої, за яким подарував комплекс споруд поАДРЕСА_1 без отримання згоди на
таке дарування з боку його матері ОСОБА_6, яка в період укладення договору
дарування хворіла на тяжку онкологічну хворобу від якої 08 січня 2004 року
померла.

Оскільки комплекс споруд був придбаний його батьком ОСОБА_2. в 2002 році в
період перебування в шлюбі, то вважає комплекс споруд спільною сумісною
власністю подружжя - його батьків, на частку якого він має право в порядку
спадкування, і яке порушено відповідачами укладенням договору дарування без
дотримання вимог ч. 2 ст. 23 КпШС України.

За позовом ОСОБА_1. ухвалою суду від 08 лютого 2007 року відкрито провадження
у справі.

У березні 2007 року до суду звернулися ОСОБА_5. та ОСОБА_6, як треті особи,
які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, з позовом до ОСОБА_3.,
ОСОБА_2., та ОСОБА_1. про визнання недійсним договору дарування комплексу
споруд по АДРЕСА_1, укладеного 24 жовтня 2003 року відповідачами ОСОБА_2. та
ОСОБА_3., визнання за ними права власності на частки в зазначеному спільному
майні, та витребування майна з чужого незаконного володіння. При цьому,
заявляючи самостійні вимоги на предмет спору, мотивували їх тим, що в квітні
2002 року вони уклали з ОСОБА_2. договір про спільну діяльність для створення
та обслуговування спільного майна з придбаного комплексу споруд по АДРЕСА_1, -
як спільну часткову власність. На виконання цього договору ОСОБА_6 та ОСОБА_5.
внесли до спільної діяльності виробниче обладнання та грошові кошти -
відповідно, з прилюдних торгів в травні 2002 року придбали комплекс споруд, за
вказаною вище адресою, право власності на який за їх спільною домовленістю було
оформлено на ім'я ОСОБА_2.

Всього ОСОБА_5. для спільної діяльності надав грошові кошти на загальну
суму 160 тис. грн., а ОСОБА_6 передав матеріали для виробничого обладнання на
загальну суму 95 988 грн., з яких було виготовлено кліткове обладнання для
вирощування курей, а також вони приймали у спільній діяльності трудову участь,
а ОСОБА_2 приймав участь в цій діяльності своїм трудом.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що в травні 2004 року дізналися про те, що
ОСОБА_2 усупереч умовам цього договору та досягнутим домовленостям здійснив
дарування їх спільної часткової власності на підставі договору дарування від 24
жовтня 2003 року цих споруд на користь ОСОБА_3, тому просили суд визнати такий
договір недійсним, визнати за ними право власності на будівлі та споруди у
визначених договором про спільну діяльність - частках, та витребувати майно з
чужого незаконного володіння.

Позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ухвалою суду від 03 березня 2007 року прийнято до
розгляду у справі за позовом ОСОБА_1. відповідно до ст. 34 ЦПК України.

За заявами позивачів ОСОБА_1., ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ухвалами  від 08 лютого та 06 березня 2007 року -
відповідно, вжиті заходи забезпечення позовів.

У квітні 2007 року до суду звернулося ЗАТ «Акціонерний
промислово-інвестиційний банк» від імені якого виступає філія «Відділення
Промінвестбанку в м. Олександрія Кіровоградської області» (далі - Банк), з
заявою про залучення до участі в справі як третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Заявник
обґрунтував свою заяву тим, що відповідач ОСОБА_3під заставу комплексу споруд
по АДРЕСА_1 одержала в банку кредит.

Ухвалою суду від 17 квітня 2007 року ЗАТ «Акціонерний
промислово-інвестиційний банк» від імені якого виступає філія «Відділення
Промінвестбанку в м. Олександрія Кіровоградської області» до участі в справі
залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні відповідача, відповідно до ст. 35 ЦПК України.

У травні 2007 року під час попереднього судового засідання відповідач
ОСОБА_3пред'явила зустрічний позов про визнання договору про спільну діяльність
від 28 квітня 2002 року між ОСОБА_2., ОСОБА_5 та ОСОБА_6. - недійсним з мотивів
порушення цим договором вимог ст. 430 ЦК Української РСР, який дозволяв
укладення таких договорів між громадянами виключно для задоволення особистих
побутових потреб. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що за договором дарування,
який оспорюють позивачі, ОСОБА_2 подарував їй комплекс споруд по АДРЕСА_1 який
є предметом договору про спільну діяльність.

Ухвалою суду від 17 травня 2007 року зустрічний позов ОСОБА_3прийнятий до
спільного розгляду у справі з первісним позовом відповідно до ст. 123 ЦПК
України.

У вересні 2007 року до суду звернувся ОСОБА_2 із заявою про його вступ у
справу як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, та
подав позов до ОСОБА_3про визнання договору дарування недійсним з мотивів того,
що цей правочин є фіктивним, таким, що був укладений без наміру створити права
та обов'язки. Фіктивний правочин його умовили укласти ОСОБА_3зі своїм родичем
ОСОБА_7., який на той час працював начальником податкової міліції, тимчасово
переоформивши майно птахокомплексу на ОСОБА_3для управління ним, на час поки
він доглядатиме свою хвору дружину. Після смерті дружини ОСОБА_7. протягом 2004
року обіцяв повернути птахокомплекс, але своєї обіцянки не виконав, і до справ
його не допустив.

Ухвалою суду від 18 вересня 2007 року позов ОСОБА_2., як третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову, прийнято до спільного розгляду
в справі відповідно до ст. 34 ЦПК України.

Під час розгляду справи по суті ОСОБА_1. свій позов підтримав, позов
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнав, але 06 листопада 2007 року подав до суду заяву про
залишення його позову без розгляду, яка ухвалою суду від 06 листопада 2007 року
була задоволена.

В судовому засіданні ОСОБА_2 позов ОСОБА_1. та позов ОСОБА_6 і ОСОБА_5
визнав, підтвердивши, що дійсно в 2002 році в нього виникла ідея створити
птахофабрику, і він спланував виробництво птахокомплексу. З цією метою він
уклав весною 2002 року договір про спільну діяльність з ОСОБА_6. та ОСОБА_5, за
умовами якого ОСОБА_5. надавав кошти, ОСОБА_6 поставив обладнання, а він
займався організацією створення птахофабрики. Він дійсно отримав від них кошти
та обладнання для придбання комплексу будівель поАДРЕСА_1, створення і
експлуатації його в подальшому як птахофабрики. За вказані кошти на прилюдних
торгах у травні 2002 року було придбано комплекс будівель поАДРЕСА_1. За
взаємною згодою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 комплекс будівель після придбання було
оформлено на його ім'я. Протягом літа 2002 року за кошти ОСОБА_5, близько 160
тис. грн., найнятими будівельниками було в цьому комплексі проведено добудови і
реконструкції, ОСОБА_6. завезено та змонтовано обладнання, й було створено
птахофабрику. В створення птахофабрики він вніс також свої будівельні
матеріали: плити, блоки. В організації роботи птахофабрики також допомагав
батько ОСОБА_6, оскільки він є спеціалістом. Крім цього, для будівництва
птахофабрики під її заставу він отримував в банку кредит, близько 80 тис. грн.
У 2003 року його дружина захворіла на онкологічне захворювання. Під впливом
тяжкого психологічного стану, що був викликаний тяжкою онкологічною хворобою
його дружини, внаслідок чого він не міг займатися справами птахофабрики, а також
під впливом обману з боку ОСОБА_3., яка на той час займалася бухгалтерією, та
ОСОБА_7., дядька ОСОБА_3., який на той час працював в податковій міліції, він
підписав договір дарування від 24 жовтня 2003 року, не маючи на це як права,
оскільки птахофабрика була фактично спільною власністю його ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
так і не маючи наміру передавати право власності на всі будівлі сторонній
особі, а вважаючи, що після припинення обставин, які зумовили його відхід від
справ, майно буде йому повернуто. Він повірив ОСОБА_7. також тому, що під його
керівництвом в податковій міліції тоді працював його - син ОСОБА_1. Про
переоформлення комплексу споруд у нотаріуса ОСОБА_4. домовлявся ОСОБА_7., а
його дружина у нотаріуса не підписувала документи. В подальшому, після смерті
його дружини, в 2004 році він намагався повернутися на птахофабрику, проте
ОСОБА_7., спочатку обіцяв, а потім в кінці року відмовив йому в поверненні
птахофабрики, та в роботі, та пояснив, що з ОСОБА_5 та ОСОБА_6. він сам
розбереться. ОСОБА_2 просив суд його позов задовольнити визнати договір
дарування недійсним, а позов ОСОБА_3не визнав.

В судовому засіданні ОСОБА_3пред'явлені до неї позови не визнала, пояснила,
що її дядько ОСОБА_7. в кінці 2002 року влаштував її працювати неофіційно
бухгалтером до підприємця ОСОБА_2., якому вона допомагала оформляти податкову
звітність. Про існування договору про спільну діяльність їй невідомо. Оскільки
на момент дарування вона надавала ОСОБА_2. гроші, які позичала, у кого саме не
пам'ятає і назвати осіб не змогла, і суму грошей які надавала ОСОБА_2. не
пам'ятає, для оплати праці працівників та на інші потреби, то будівлі та
споруди ним були їй подаровані добровільно, без тиску та примусу, а подарунок
може пояснити наявністю боргів ОСОБА_2. перед нею в розмірі суми договору
дарування, в погашення яких він подарував їй зазначені об'єкти. Документи щодо
боргів ОСОБА_2. перед нею не збереглися. ОСОБА_7. участі не приймав в роботі
птахокомплексу. На питання суду, пояснила, що якби у ОСОБА_2. не було перед нею
боргів, то він би не дарував їй птахофабрику.

Свій зустрічний позов підтримала.

Представник ОСОБА_3- ОСОБА_8. в судовому засіданні підтримав її вимоги, в
задоволенні первісних позовів просив відмовити.

Нотаріус Світловодського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судовому
засіданні пояснив, що під час оформлення договору дарування ОСОБА_2. комплексу
споруд ОСОБА_3., для отримання письмової згоди ОСОБА_2 возив його особисто до
своєї хворої дружини до дому.

Під час розгляду справи по суті ОСОБА_5. свій позов підтримав, позов
ОСОБА_3не визнав, та пояснив, що в квітні 2002 року уклав договір з ОСОБА_2. та
ОСОБА_6. про спільну діяльність щодо створення об'єкту, в якому обумовили
розміри часток у створюваному спільному майні. Пояснив, що метою спільної
діяльності було створення на базі комплексу споруд підприємства, яке підлягало
реформуванню в об'єкт підприємницької діяльності. За умовами договору він
надавав гроші для придбання комплексу споруд, його реконструкції, в тому числі
для оплати праці будівельникам, ОСОБА_6 надав обладнання, а ОСОБА_2 займався
реконструкцією комплексу споруд, придбаних на прилюдних торгах за 24 тис. грн.,
та в подальшому організацією виробництва птахокомплексу. У вересні 2002 року
переобладнання придбаного комплексу споруд було завершено, й вони планували
спільне майно переоформити в товариство з обмеженою відповідальністю. Оскільки
в 2003 році у ОСОБА_2. тяжко захворіла дружина, то переоформлення вирішили
відкласти до її виздоровлення. Лише в травні 2004 року ОСОБА_2 зізнався йому та
ОСОБА_6 про дарування об'єкту ОСОБА_3., які на його вимогу зобов'язалися
повернути вказане майно. Так як об'єкт не повернуто, він з ОСОБА_6. звернулися
до суду з позовом. На підставі викладеного, вважаючи себе власником ? частини
спільного майна, ОСОБА_5. просив визнати за ним право власності у вказаному
розмірі.

В судовому засіданні ОСОБА_6 свій позов підтримав, зустрічний позов
ОСОБА_3не визнав з тих мотивів, що спірне майно - комплекс споруд поАДРЕСА_1
належить йому, ОСОБА_5. та ОСОБА_2. Пояснив, що весною 2002 року до ОСОБА_5
звернувся ОСОБА_2 з ідеєю побудувати птахоферму. ОСОБА_5. в свою чергу
звернувся до нього, так як його батько спеціаліст у цій галузі. Втрьох вони
уклали договір про спільну діяльність, за умовами якого він поставив обладнання
близько на 100 тис. грн., ОСОБА_5. вклав близько 160 тис. грн., ОСОБА_2 вкладав
свою працю. Знайшли базу, яку викупили на прилюдних торгах і оформили на ім'я
ОСОБА_2., оскільки він був зареєстрований як підприємець і мешкав у м.
Світловодську. В реконструкції бази допомагав його батько - ОСОБА_6, який
працює інженером на аналогічній птахофабриці. Обладнання для спільної
діяльності він придбав в м. Дніпропетровську, і докупляв ще двигуни, сітку.
Після запуску вони планували переоформити діяльність у товариство з обмеженою
відповідальністю. Але на той час у ОСОБА_2. захворіла дружина. ОСОБА_6 просив
суд визнати за ним право власності на частку у створеному спільному майні,
розмір якої визначено договором про спільну діяльність сторонами договору.

Представник ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - ОСОБА_7 позов третіх осіб підтримав,
обґрунтувавши тим, що договір дарування між ОСОБА_2. та ОСОБА_3є удаваний,
фіктивний вчинений без мети створення прав та обов'язків для його сторін, а
тому підлягає визнанню недійсним. Крім цього, дарування майна здійснено не його
власником, що суперечить загальним засадам укладення договорів, оскільки
реальними власниками комплексу споруд у визначених частках є ОСОБА_5., ОСОБА_6
та ОСОБА_2 Позов ОСОБА_1. заперечував з тих мотивів, що спірне майно як спільна
часткова власність належить ОСОБА_6, ОСОБА_5. та ОСОБА_2. у визначених
договором частках. Зустрічний позов ОСОБА_3заперечував з мотивів того, що
укладений договір між ОСОБА_6., ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є договором про спільну, а
не сумісну діяльність, в той час главою 38 ЦК Української РСР, якою обґрунтовує
свої вимоги ОСОБА_3., регламентовано лише укладення договору про сумісну
діяльність для задоволення особистих побутових потреб, а тому вказані норми не
регулюють існуючі між сторонами договору правовідносини.

Представники Банку - ОСОБА_8, ОСОБА_9. проти позовів ОСОБА_1., ОСОБА_2.,
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заперечували, пояснили, що вважають власником заставленого
майна ОСОБА_3.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши заявлених
сторонами свідків, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази,
проаналізувавши та оцінивши їх у єдності і сукупності, враховуючи, що сторони
заявили про те, що ними надані всі наявні у них докази, яких достатньо для
вирішення спору між ними, виходячи з встановлених судом обставин і визначених
відповідно до них правовідносин, суд приходить до таких висновків.

Конституцією України гарантується право приватної власності, і статтею 41
встановлено, що це право набувається виключно відповідно до закону.

Право власності - це урегульовані законом суспільні відносини щодо
володіння, користування і розпорядження майном, які регулюються Конституцією
України, Цивільним Кодексом України, Законом України «Про власність», тощо.

Згідно ст. 2 Закону України «Про власність» кожен громадянин в Україні має
право володіти, користуватися та розпоряджатися майном особисто або спільно з
іншими.

Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про власність» встановлено, що об'єктами
права приватної власності є, зокрема, засоби виробництва, майно виробничого призначення.

Порядок набуття права власності на майно встановлено цивільним
законодавством, зокрема - Законом України «Про власність», Цивільним Кодексом
України.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про власність», праця громадян є
основою створення й примноження їх власності. Громадянин набуває права
власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці,
підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні
товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення
інших угод, не заборонених законом.

В силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи і достовірно встановлено в судовому
засіданні, 28 квітня 2002 року між ОСОБА_2., ОСОБА_6. та ОСОБА_5. було укладено
договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого сторони договору
зобов'язалися діяти спільно з метою створення спільної часткової власності.
Укладення цього договору підтверджується письмовим документом - текстом
договору, поясненнями сторін цього договору, і не спростовано матеріалами
справи, й законом не заборонено.

Виконання умов цього договору з боку ОСОБА_6 та ОСОБА_5 підтверджується
наданими ними актами передачі грошових коштів, актами передачі технологічного
обладнання, про передачу їх ОСОБА_2., поясненнями сторін по справі, показаннями
свідків.

Так, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7підтвердили, що влітку 2002 року, за усною угодою з ОСОБА_5, який ставив
завдання та надавав технічну документацію для робіт, та ОСОБА_6., вони
виконували зі своїми бригадами на об'єкті - майбутній птахофабриці, будівельні
та монтажні роботи, оплату за ці роботи з ними проводив ОСОБА_5., який здійснював
нагляд та приймання робіт разом з ОСОБА_6., яких вони і сприймали за господарів
цієї бази. ОСОБА_2 вів себе як директор, а не як власник птахофабрики.

Зазначені документи, пояснення сторін і показання свідків іншою стороною
судового процесу не спростовані, нічим не опорочені, між собою узгоджуються, а
тому у суду відсутні підстави цим доказам недовіряти.

Заперечуючи проти пред'явлених до неї позовів ОСОБА_3посилалася на
показання свідків - ОСОБА_7. та ОСОБА_8

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7. показав, що в 2002 році
працював в податковій міліції і його підлеглим був ОСОБА_1., який і познайомив
його зі своїм батьком - ОСОБА_2. До нього звернувся ОСОБА_2 з ідеєю створення
птахофабрики, і на його ім'я було придбано спірну базу за його кошти. Питання
по будівництву вирішував він, так як за службовим становищем це для нього було
легко. Він займався одержанням кредиту близько 65-70 тис. грн. в
Промінвестбанку на ім'я ОСОБА_2. під заставу вказаної бази. ОСОБА_5. дійсно
вклав гроші в базу в 2002 році - близько 60 тис. грн., фінансував і
організовував її будівництво. Це був спільний бізнес між ним ОСОБА_2. та
ОСОБА_5, проте жодних про це документів не має. ОСОБА_6 він не знає і на базі
його не було. ОСОБА_2 не був власником бази, його роль була в контролі за
працівниками, а її фактичними власниками були він і ОСОБА_5. За внесені
ОСОБА_2. будівельні матеріали він повернув йому 9 тис. грн., а ОСОБА_5., який
продав дешево курочку, чим спричинив збитки на 40 тис. грн., він повернув на
початку 2004 року 20 тис. грн., після чого останній відійшов від справ.
Документів на підтвердження вказаних обставин не було. Механізм дарування
ОСОБА_2. бази на імя ОСОБА_3запропонували ОСОБА_2. він з ОСОБА_3., оскільки він
не був власником бази і в нього хворіла дружина. З 2006 року база не працює.

Як видно з вказаного свідок ОСОБА_7. в судовому засіданні підтвердив, що
ОСОБА_2 не був власником майна, яке було предметом договору дарування від 24
жовтня 2003 року, він особисто запропонував останньому укласти договір
дарування в той час коли у ОСОБА_2. тяжко хворіла дружина.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що в травні-червні 2002 року
за усним розпорядженням керівника Олександрійського відділення Промінвестбанку,
вона оформлювала кредит за зверненням ОСОБА_7., який працював в податковій
міліції, і займався приватним бізнесом. Кредит оформлювався на імя ОСОБА_2.,
який подав всі документи. Фактично отримував кредит, вів всі переговори
ОСОБА_7., а ОСОБА_2 був як найманий працівник, і підписував всі документи.
Декілька раз в банку вона бачила і ОСОБА_5

Суд критично оцінює показання свідків відповідача ОСОБА_3Так, свідок
ОСОБА_7., як про це заявив він та ОСОБА_3., є рідним дядьком ОСОБА_3., а тому
його показання суд вважає такими, які надавалися для захисту інтересів його
родички. Крім цього, зайняття підприємницькою діяльністю, в тому числі через
посередників, державним службовцем - працівником правоохоронного органу є
незаконною, а тому не можуть братися судом до уваги вказані свідком обставини
як достовірні.

Крім цього, показання свідка ОСОБА_8. щодо отримання в 2002 році кредиту в
банку ОСОБА_6. для підприємницької діяльності через ОСОБА_2. є такими, які
відкрито протирічять основним засадам банківської діяльності щодо кредитування,
якими встановлено, що робота з отримання кредиту ведеться саме з уповноваженим
отримувачем кредиту, а не з третіми особами. Оскільки кредит видавався банком
ОСОБА_2., а ОСОБА_7. не був його уповноваженим, то будь-які переговори з
останнім працівника банку є недопустимими. За вказаних обставин, показання
свідка викликають у суду сумніви у їх достовірності.

У відповідності до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"
громадяни мають право об'єднуватися для спільної діяльності з метою придбання
майна, при цьому розмір частки кожного з них у спільній власності визначається
ступенем трудової участі громадян в створенні такої власності. Закон не
забороняє визначити ступінь такої трудової участі в письмовому договорі між
громадянами, яким є і договір від 28 квітня 2002 року, укладений між ОСОБА_2.,
ОСОБА_6. та ОСОБА_5.

Оскільки жодна зі сторін по справі не оспорювала визначену в цьому договорі
ступінь трудової участі, то суд не має підстав для відступлення від визначеного
сторонами договору розміру ступеню трудової участі в створенні спільного майна.

Як роз'яснив судам Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови від 22
грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист
права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є майно, придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними
письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю. В інших
випадках спільна власність є частковою, і розмір частки кожного з них
визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної
власності.

За таких обставин суд приходить до висновку, що дійсними власниками майна,
що було подаровано ОСОБА_2. згідно договору дарування від 24 жовтня 2003 року,
в тому числі і на час укладення оспорюваного договору, були ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_5. у визначених договором про спільну діяльність від 28 квітня 2002 року
частках, 1/20, 9/20 та 10/20 - відповідно.

З пояснень ОСОБА_3стосовно обставин укладення договору дарування
вбачається, що вона отримала майно не безкоштовно, - в дар, а в погашення
боргів ОСОБА_2. перед нею, але доказів наявності таких боргів до суду не
надала. Це свідчить про відсутність волевиявлення сторін договору як ОСОБА_2.,
так і ОСОБА_3на укладення саме договору дарування, який за своєю юридичною
природою передбачає безкоштовну передачу у власність обдарованого певного
майна.

Інших причин та мотивів, якими міг керуватись ОСОБА_2 при укладенні з нею
договору дарування ОСОБА_3в судовому засіданні навести не змогла, і судом не
встановлено.

В свою чергу, ОСОБА_2 вказав, що якби не тяжка хвороба його дружини, він би
не укладав договір дарування, і від справ не відходив, й на момент підписання
вказаного договору будучи під впливом обіцянок ОСОБА_7. з ОСОБА_3., він був
впевнений, що майно йому повернуть коли він зможе займатися справами.

В силу ст. 41 ЦК України (в редакції 1963 року) угодами визнаються дії
громадян та організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов'язків.

Статтею 243 вказаного кодексу встановлено, що за договором дарування одна
сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Згідно ст. 48 вказаного кодексу недійсною є угода, яка не відповідає
вимогам закону.

Крім цього, частиною 1 статті 58 вказаного кодексу встановлено, що
недійсною є угода, укладена про людське око, тобто без наміру створити юридичні
наслідки (мнима угода).

Стаття 234 ЦК України (в редакції 2003 року) такі правочини, тобто вчинені
без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином,
визначає фіктивними, які судом підлягають визнанню недійсними.

Також і норми Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року)
встановлюють, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202). Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ст. 203).
Підставою недійсності правочину (ст. 215) є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК, в тому числі: правочин має бути
спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним судом, і недійсність
правочину не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю з моменту його вчинення (статті 216, 236).

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року
№3 (зі змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»,
судам роз'яснено, що мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без
наміру створити юридичні наслідки, є на підставі ч.1 ст. 58 ЦК недійсною незалежно
від мети її укладення.

З урахуванням викладеного, а також пояснень ОСОБА_2., ОСОБА_1. та аналізу
обставин справи у їх єдності та сукупності, в тому числі і обставин укладення
договору дарування в період тяжкої хвороби дружини дарувальника особі, яка не є
родичем ОСОБА_2. або покійної його дружини, суд приходить до висновку, що
договір дарування від 23 жовтня 2003 року був фіктивним, укладеним без наміру
створення юридичних наслідків з боку ОСОБА_2., який розраховував на
переоформлення на своє ім'я цього майна після повернення його до ведення справ
птахофабрики, а тому не може бути залишений чинним і підлягає визнанню
недійсним.

У відповідності до ст. 4 Закону "Про власність", яка діяла на час
укладення договору дарування від 24 жовтня 2003 року, лише власник має право
розпоряджатися належним йому майном. За таких обставин, договір дарування майна
птахокомплексу, власниками якого були ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_5. підлягає
визнанню недійсним також і з цих підстав як такий, що укладений з порушенням
закону та прав ОСОБА_6 та ОСОБА_5, так як ОСОБА_2 не будучи єдиним власником
цього майна не мав повноважень на розпорядження спільним майном.

Крім цього, в п. 15 вказаної постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про
судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»,
зазначено, що на пред'явлення позову про витребування належного громадянинові
майна, інших вимог про захист права приватної власності поширюється
встановлений ст. 50 Закону України «Про власність» і ст. 71 ЦК трирічний строк
позовної давності, якщо інше не передбачено законом. У тих випадках, коли
правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою
створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони
користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно
учасника спільної власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі,
обчислюється відповідно до ст. 76 ЦК з дня, коли він дізнався або повинен був
дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди
на придбання майна.

Беручи до уваги вищевикладене й те, що ОСОБА_5., ОСОБА_6 про порушення їх
права на спільне майно дізналися лише у травні 2004 року, як і ОСОБА_2 -
наприкінці 2004 року, усвідомивши обман з боку ОСОБА_3та ОСОБА_7., керуючись статтями
71, 74, 76 ЦК України (в редакції 1963 року), 257, 267 ЦК України (в редакції
2003 року) суд визнає, що ними не пропущено строк позовної давності.

Помилковим визнає суд твердження представників Банку про скорочений строк
позовної давності для вказаної категорії позовів, оскільки позов пред'явлено до
ОСОБА_3не про розірвання договору дарування, а про визнання договору недійсним.

При цьому суд не бачить необхідності в проведенні будівельної експертизи,
якою можливо визначити склад покращень майна, що були зроблені після придбання
будівель з прилюдних торгів, так як ці покращення виконувались за кошти ОСОБА_5
на виконання договору від 28 квітня 2002 року, і визначення їх складу не буде
мати правового значення для вирішення питання про дійсність договору від 24
жовтня 2003 року.

Зустрічний позов ОСОБА_3підлягає залишенню без задоволення, оскільки згідно
постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року "Про порядок
тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР"
ці акти діють на території України лише в частині, що не суперечить нормативним
актам України. За таких обставин ст. 430 ЦК Української РСР в частині заборони
громадянам укладати договори про сумісну діяльність з метою створення спільного
майна не може бути застосована до договору від 28 квітня 2002 року, так як таке
застосування буде суперечити ч. 2 ст. 4, ч.2 ст. 17 Закону України "Про
власність".

Керуючись статтями 3, 10, 11, 27, 60, 88, 209, 212-215, 219 ЦПК України,
ст. 48, ч. 2 ст. 58, статтями 71, 74, 243 ЦК України (в редакції 1963 року),
статтями 202, 203, 215, 216, 233, 234, 236, 257, 267 ЦК України (в редакції
2003 року), статтями 4, 17 Закону України «Про власність», суд, -

В И
Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 24
жовтня 2003 року, та позов ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору дарування від 24 жовтня 2003 року, визнання права
власності та витребування майна, - задовольнити.

Визнати недійсним з моменту укладення договір від 24 жовтня 2003 року
дарування комплексу будівель за адресою АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2
таОСОБА_4, і зареєстрований 24 жовтня 2003 року в реєстрі приватного нотаріуса
Світловодського міського нотаріального округу - ОСОБА_4. за НОМЕР_1

Вилучити у ОСОБА_3 майновий комплекс будівель та споруд по АДРЕСА_1, який
складається з  виробничого цегляного
приміщення літера А загальною площею 235.2 кв. м., складу літера В, сушилки
літера Б, вбиральні літера Г, складу літера Д, навісу літера З, пташника літера
Е, трансформаторної станції літера Ж, огорожі літера N.

Визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на частки майнового комплексу
по АДРЕСА_1, в розмірах - 10/20 та 9/20 - відповідно, який складається з
виробничого цегляного приміщення літера А загальною площею 235.2 кв. м., складу
літера В, сушилки літера Б, вбиральні літера Г, складу літера Д, навісу літера
З, пташника літера Е, трансформаторної станції літера Ж, огорожі літера N.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання недійсним договору про спільну діяльність - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір на користь ОСОБА_5 в сумі 1320 грн., та
витрати за інформаційно-технічне забезпечення в сумі 30 грн., та на користь
ОСОБА_2 судовий збір в сумі 51 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Кіровоградської області
через Світловодський міськрайонний суд поданням заяви про оскарження протягом
десяти днів після його проголошення, та поданням апеляційної скарги протягом
двадцяти днів після подання заяви про оскарження, або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК
України.

Суддя Світловодського

міськрайонного суду
Ю.С. Мельничик