Справа №22ц-2011/07                                               Суддя
першої інстанції Костюченко Г.С.
32                                                Суддя-доповідач
апеляційного суду Козаченко В.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

01
листопада 2007 року колегія судців судової палати в цивільних справах апеляцій­ного
суду Миколаївської області в складі:

головуючої                                                                  Буренкової
К.О.,

суддів:                                                                 Довжук
Т.С. ,  Козаченка В.І.,

при секретарі
судового засідання Гапєєвій Т.В.,

за
участю: представника позивачки - ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2 та йо­го представника ОСОБА_3,

розглянувши в
відкритому судовому засіданні в м.
Миколаєві цивільну справу

за апеляційною
скаргою ОСОБА_2

на
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 03 липня 2007 р. за позо­вом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
визнання таким,  що втратив право
користуватись жилим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

04
грудня 2006 р. позивачка звернулась до суду з позовом про визнання ОСОБА_2.
таким,  що втратив право користуватись
квартироюАДРЕСА_1,  з підстав,  передбачених
ст.  107 ЖК України.

Свої
вимоги позивачка мотивувала тим,  що
відповідач,  який доводиться їй рідним
сином,  з 1986 року не проживає в
указаній квартирі,  так як вибув на
постійне проживання в інше жиле приміщення в тому ж місті. Він не цікавиться
квартирою та не оплачує кому­нальні послуги.

Рішенням
Ленінського районного суду м.  Миколаєва
від 03 липня 2007 р. позов по­вністю задоволений.

В
апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на неправильне застосування норм ма­теріального права та
порушення норм процесуального права просив скасувати рішення суду першої
інстанції та направити справу на новий розгляд.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення сторін,  дослідивши матеріали справи та обговоривши
доводи апеляційної скарги,  колегія
суддів вважає,  що апеляційна скарга під­лягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно
ч. 3  ст.  10 ЦПК України кожна сторона повинна довести
ті обставини,  на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків,  встановлених цим
Кодексом.

В той же
час,   ст.  212 зазначеного Кодексу встановлено,  що суд оцінює докази за сво­їм внутрішнім
переконанням,  яке ґрунтується на
всебічному,  повному,  об'єктивному та безпосередньому дослідженні
наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду на­перед встановленого
значення. Суд оцінює належність,
допустимість,  достовірність кож­ного
доказу окремо,  а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи
рішення про задоволення позову,  суд
першої інстанції виходив з дове-донності позивачкою того,  що в 1990 році відповідач вибув із спірної
квартири на постій­не проживання в інше жиле приміщення в тому ж місті,  а тому втратив право користува­тись указаним
житлом.

Між
тим,  з таким висновком місцевого суду
повністю погодитися не можна,  оскільки
він,  всупереч вказаним вимогам  ст.
212 ЦПК України,  дійшов до нього
без належної оцін­ки наявних у справі доказів,
що мають значення для справи,  та
неправильно застосував норми матеріального права,  які регулюють спірні правовідносини.

Так,  відповідно до  ст.  107 ЖК
України та роз'яснень,  викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України
„Про деякі питання,  що виникли в
практиці застосу­вання судами Житлового кодексу України" від 12 квітня
1985 р. (з наступними змінами і доповненнями),
наймач або член його сімї,  який
вибув на інше постійне місце проживан­ня,
втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття,  незалежно від пред'явлення позову про це.

На
ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані,  які свідчать про обрання стороною іншого
постійного місця проживання (повідомлення про це в лис­тах,  розписка,
переадресовка кореспонденції,  утворення сімї в іншому місці,  перевезення майна в інше жиле
приміщення,  виїзд в інший населений
пункт).

Разом з
тим,  з матеріалів справи
вбачається,  що після демобілізації із
лав Радянської Армії в 1985 році відповідач постійно прописаний
(зареєстрований) в указаній двокімнат­ній квартирі,  яка перебуває в комунальній власності
(а.с.  6). Ця обставина підтверджуєть­ся
також випискою з особового рахунку,
наданого ЖЕК „Південь" (а.с.
7).

Іншого
житла ОСОБА_2 в м.  Миколаєві не має
(а.с.  28),  а в лютому 2007 р. він сплатив борги минулих
років по квартирній платі за спірну квартиру (а.с.  31).

Крім
того,  матеріали цивільної справи
№2-87/02 Ленінського районного суду м.
Ми­колаєва за позовом ОСОБА_4. до ОСОБА_2. про визнання таким,  що втратив право користуватись жилим
приміщенням,  свідчать про те,  що у вересні 2001 р. позивачка вже
пред'являла в суді вказаний позов до відповідача. Однак,  28 лютого 2002 р. провадження по справі було
закрито у зв'язку з тим,  що сторони
уклали мирову угоду,  за якою ОСОБА_4.
відмовилась від свого позову,  а ОСОБА_2.
відмовився від позову про зміну догово­ру житлового найму.

До того
ж,  перевірками,  проведеним протягом 2001-2007 років працівниками
Ленін­ського райвідділу м.  Миколаєва
підтверджено,  що відповідач неодноразово
намагався по­вернутись проживати в спірну квартиру,  але позивачка,  разом з особами,  які вселились до квартири без дозволу
відповідача,  не допустила його до
квартири через неприязні стосун­ки з ним.

Окрім
того,  жодних доказів того,  що відповідач вибув із спірної квартири на
постій­не проживання в інше жиле приміщення в м.  Миколаєві,
позивачкою не надано,  а
свідки,  на яких вона посилалась,  підтвердили лише факт його непроживання в цій
квартирі.

Однак,  ухвалюючи оскаржене рішення,  місцевий суд не звернув належної ували на
зазначені вимоги житлового права,
процесуального закону та перелічені обставини спра­ви,  а тому дійшов помилкового висновку,  що відповідач втратив право користуватись спі­рним
житлом.

У
зв'язку з викладеним та відповідно до вимог пунктів 3, 4 ч. 1  ст.
309 ЦПК України,  рішення
місцевого суду підлягає скасуванню з постановлениям
нового рішення про від­мову в задоволенні позову.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
309, 313-316 ЦПК України року,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Ленінського районного суду м.  Миколаєва
від 03 липня 2007 р. скасувати та ухвалити нове рішення.

В
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання таким,  що втратив право користуватись жилим примі­щенням,  - відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення,  але може бути оскаржено безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох мі­сяців.