УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2007 року                                                                                           м.
Хмельницький

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного
суду Хмельницької області

в складі: головуючого-судді Ващенка С.Є.,

суддів:                        Варвус Ю.Д., Кізюн О.Ю.,

при секретарі      Курдзіль М.В. з участю: ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну
справу № 22ц - 925 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на
рішення Ярмолинецького районного суду від 01 березня 2007 року за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5 в особі його представників: ОСОБА_6, ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Заслухавши
доповідача, пояснення ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

встановила:

У червні 2005 року позивачі звернулися в суд з позовом до
ОСОБА_8,

ОСОБА_9 про захист честі, гідності та ділової репутації,
посилаючись на те, що останні у своїй скарзі від 12 травня 2005 року на ім'я
Президента України, Голови Верховного Суду України, Міністра юстиції України та
Уповноваженої Верховної Ради України з прав людини, крім оскарження вироку
Хмельницького міськрайонного суду від 05.05.2005 року стосовно ОСОБА_10 та
ОСОБА_11, дозволили собі вирази, що не відповідають дійсності і порочать їх
честь, гідність та ділову репутацію як захисників. Зокрема ОСОБА_8 у скарзі
зазначили: „Після того, як справа попала до суду м. Хмельницького, почали
скоюватися незрозумілі речі. Адвокати обвинуваченого ОСОБА_11-ОСОБА_1, ОСОБА_4,
та товариш сім'ї ОСОБА_11 ОСОБА_3 (бувший прокурор м. Хмельницького) почали
вирішувати з суддею ОСОБА_12 такі „питання", які виходять далеко за межі
чинного законодавства."; „На судових засіданнях був постійно присутній
бувший прокурор м. Хмельницького ОСОБА_3, який зараз працює адвокатом разом з
ОСОБА_1. Вони організували налагоджений конвеєр по вирішенню так званих „
проблемних питань". Якщо підняти статистику судових справ, то
вимальовується закономірність, що всі резонансні справи за участю команди
ОСОБА_3-ОСОБА_1-ОСОБА_12 вирішуються на користь підзахисних ОСОБА_1-ОСОБА_3.
Другом ОСОБА_12 є голова палати з кримінальних справ ОСОБА_13, який
„допомагає" та безпосередньо разом з ОСОБА_12 складає ті вироки, які їм потрібні,
а в апеляційному суді призначається той склад суддів, який задовольняє ОСОБА_3,
ОСОБА_1 та їх клієнтів"; „...ми зіткнулись з добре налагодженою та
організованою адвокатсько-суддівською структурою, яка ще в 1997 році врятувала   ОСОБА_11
від   відповідальності   за
нанесення   тяжких   тілесних
ушкоджень

Головуючий у
першій інстанції - Лабань Г.В.                                                 Справа
№22ц-925

Доповідач
-Ващенко С.Є.                                                                                        Категорія
27

2

працівнику міліції, який від отриманих травм помер. Тоді
„спасали" ОСОБА_11 ті ж самі ОСОБА_3 та ОСОБА_1. Розраховувати на
справедливе судочинство при даних обставинах в нас немає." Вказані
відомості позивачі просили визнати такими, що не відповідають дійсності і
зобов'язати відповідачів їх спростувати.

Рішенням Ярмолинецького районного суду від 01 березня
2007 року в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній
скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просила рішення місцевого суду скасувати і
ухвалити нове рішення, яким визнати такими, що не відповідають дійсності та
порочать честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 твердження, приведені у
скарзі ОСОБА_8 та ОСОБА_9; зобов'язати відповідачів направити Президенту
України, Голові Верховного Суду України, Міністру юстиції України та
Уповноваженій Верховної Ради України з прав людини спростування викладених у
скарзі тверджень, зазначивши, що вони не відповідають дійсності; стягнути з
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 10000 грн. у відшкодування моральної
шкоди. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висловлені у скарзі
ОСОБА_9 твердження не відповідають дійсності і є злісним наклепом, який
спричинив позивачам негативний імідж, однак суд, відмовляючи у задоволенні
позову, не врахував, що відповідно до Конституції України кожен має право
вимагати у судовому порядку спростування недостовірної інформації, що порочить
честь і гідність про себе, а обов'язок доводити достовірність інформації,
поширеної у зверненнях, покладається на відповідачів. Вважає висновки суду, що
зазначені у скарзі вирази і твердження відповідачів носять оціночний характер,
є безпідставними.

При апеляційному
розгляді справи ОСОБА_1 та її представник апеляційної скарги в частині
стягнення з відповідачів 10000 грн. моральної шкоди не підтримали, пояснивши,
що від цих вимог позивачі відмовилися ще у суді першої інстанції, решту вимог
апеляційної скарги підтримали, посилаючись на зазначені у ній доводи.

Перевіривши
законність та обґрунтованість судового рішення, доводи апелянтів, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно з
роз'ясненнями, даними у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28
вересня 1990 року №7 „Про застосування судами законодавства, що регулює захист
честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій" (із змінами,
внесеними до цього пункту постановою від 4 червня 1993 року), при розгляді
справ про захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій
суди повинні з'ясовувати, чи поширені відомості, про спростування яких
пред'явлений позов, чи порочать вони честь, гідність і ділову репутацію
позивача та чи відповідають дійсності.

Під поширенням
відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо,
телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, викладення в
характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в
публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б
одній людині. Поширенням відомостей є також вивішування (демонстрація) в
громадських місцях плакатів, лозунгів, інших творів, а так само розповсюдження
серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать честь і гідність
громадянина або організації.

Як видно з
матеріалів справи, відповідачі, які є потерпілими у кримінальній справі щодо
убивства їх дружини та матері, не погоджуючись з виправдувальним вироком суду
від 5 травня 2005 року, оскаржили його в апеляційному порядку і, крім того, 12
травня того ж року звернулися до Президента України, Голови Верховного Суду
України, Міністра юстиції України та Уповноваженої Верховної Ради України з
прав людини із скаргою, у якій дійсно дозволили собі викласти вказані негативні
вирази про позивачів, які нічим не підтверджуються.

Проте, у даному
випадку це не є поширенням неправдивих відомостей, про спростування яких був
пред'явлений позов, оскільки за змістом ст.277 ЦК України та виходячи із
зазначених вище роз'яснень Пленуму Верховного Суду України звернення громадян
до вказаних органів про захист своїх прав від неправомірних, на їх думку, дій
інших осіб не може вважатись поширенням неправдивих відомостей.

Що стосується
висновків суду про те, що зазначені у скарзі твердження ОСОБА_9 про стосунки
позивачів і суддів, у тому числі    щодо
обвинуваченого ОСОБА_11, містять

3

оціночні судження, а також, що
діяльність захисників як публічних людей допускає незадоволення їх позицією, результатом вирішення в судах цивільних та
кримінальних справ іншою стороною, учасником судового
розгляду, то вони узгоджуються з висновками Європейського суду з прав людини (далі Суд), викладених в рішеннях,
ухвалених у справах „Українська Прес-Група" проти
України", „ОСОБА_14 проти України" та „ОСОБА_15 проти України". Виходячи з цих висновків оціночні судження
не підлягають доведенню, а ст.10 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод не забороняє обговорення чи поширення інформації щодо публічних осіб, якими за змістом рішень Суду є і
адвокати, навіть якщо є підозри, що така
інформація неправдива. Тобто, обираючи свою професію, позивачі відкрили себе
для критики, у тому числі образливої і такої, що шокує своєю неправдивістю.

А обов'язковість застосування судами при розгляді справ Конвенції та
практики Суду визначена Законом України „Про виконання рішень та
застосування практики Європейського суду з прав людини".

З урахуванням викладеного, підстав для скасування рішення місцевого суду не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Ярмолинецького районного суду від 01 березня 2007 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути
оскаржена до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня набрання нею законної сили.