Справа № 22ц-1692/2007        Головуючий у першій інстанції - ХАРЕЧКО
Категорія - цивільна                                                             Доповідач
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2007 року                                                                                                   м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді
ІВАНЕНКО Л.В.,

суддів:   СТРАШНОГО М.М., ШАРАПОВОЇ О.Л., при
секретарі:   СЕТЧЕНКО Н.М.,

за
участю:   ОСОБА_1, ОСОБА_2.,
ОСОБА_3.,ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Деснянського районного суду
М.Чернігова від 19 вересня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, про визнання заповіту та договору дарування квартири недійсними,
визнання права власності на квартиру та гараж, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2002 р.
ОСОБА_3. звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати заповіт від
імені ОСОБА_5. від 08.10.1998 р. та договір дарування квартири від 06.07.1999
р. недійсними, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та право власності на гараж № 88/21 в авто кооперативі № 27
в М.Чернігові.

Рішенням Деснянського районного суду М.Чернігова від 19 вересня 2007 р. позов
задоволено. Визнано заповіт від імені ОСОБА_5. від 08.10.1998 р. та договір
дарування квартири від 06.07.1999 р. недійсними. Визнано за ОСОБА_3. право
власності на квартиру АДРЕСА_1 та право власності на гараж № 88/21 в
автокооперативі № 27 в М.Чернігові.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову.

Доводи
апеляційної скарги зводяться до того, що судом рішення суду є неправильним і необгрунтованим, таким, що не
відповідає фактичним обставинам справи та доказам по справі, порушує
вимоги ст.ст.55, 71, 76 ЦК
України (в ред. 1963 р.), п. 10 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. № 3 „Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними", ст.215 ЦПК

2

України. Посилається на те, що
ОСОБА_5. під час складання заповіту та договору дарування була адекватною,
орієнтувалась в просторі, часі. Вказує на те, що ОСОБА_5. при даруванні
квартирі була повністю свідомою, сама здійснила своє своє виявлення,
цілеспрямовано. Також посилається на пропуск позивачкою строку позовної
давності щодо визнання договору дарування недійсним і на те, що судом
немотивовано взято до уваги висновок посмертної судово-психіатричної експертизи
№ 552 Чернігівської психоневрологічної лікарні.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали
справи, апеляційний суд знаходить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а
рішення суду скасуванню з постановлениям
нового рішення через порушення судом норм матеріального права.

Задовольняючи
позов ОСОБА_3., суд першої інстанції виходив з того, що бабуся позивачки
ОСОБА_5. на час укладення заповіту 8.10.1998 року та договору дарування від
06.07.1999 року не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Вказаний висновок суд обгрунтував на висновках посмертних судово-психіатричних
експертиз, які проводились Українським науково-дослідним інститутом соціальної
і судової психіатриї від 14.09.2006 року / а.с. 165-174/ та Чернігівською
психоневрологічною лікарнею 03.102003 року / а.с. 99-104/., і показах   свідків.

Проте з цим не
може погодитись апеляцйний суд , оскільки всупереч положенням ст.309 ЦПК
висновки суду не відповідають обставинам справи.

Як вбачається з
матеріалів справи, спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана подружжям ОСОБА_6. та
ОСОБА_5. в березні 1992 року і належала їм на праві власності в рівних частках.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6. помер і спадщину прийняла його дружина, отримавши 26.08.1997 року свідоцтво про право на !/г частину
квартири, як частку в спільному майні подружжя і свідоцтво про право на
спадщину за законом теж на 1А частину. Після смерті ОСОБА_6., влітку
1995 року, до ОСОБА_5. переселився її син ОСОБА_7.-батько позивачки, але
ІНФОРМАЦІЯ_2він в зв"язку з хворобою помер. В подальшому в спірну квартиру
поселилась та прописалась внучка ОСОБА_5.- ОСОБА_3. 08.10.1998 року ОСОБА_5.
склала заповіт на все належне їй майно на користь своєї сестри ОСОБА_1, який
був посвідчений державним нотаріусом Чернігівської районної державної
нотаріальної контори, а 06.07. 1999 року вона подарувала спірну квартиру сестрі
ОСОБА_1 Даний договір також був нотаріально посвідчений нотаріусом першої
Чернігівської нотаріальної контори.ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5. померла.

Суд першої
інстанції оцінив висновок посмертної судово-психіатричної експертизи
Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та
наркології від 14.09.2006 року як доказ того, що ОСОБА_5. під час вчинення
правочинів не розуміла значення своїх дій, проте, такий висновок зроблено
всупереч головному висновку експертів про те, що у запитуємий період покійна
розуміла значення своїх дій і могла керувати ними та без його оцінки у
сукупності з іншими доказами згідно до ст. 57, 60 ЦК України.

За висновком
повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи     відділу
судово-психіатричної  експертизи  Українського
науково-

3

дослідного інституту соціальної і
судової психіатрії та наркології від 14.09.2006 року в період часу - 08.10.1998
року, 06.07.1999 року ОСОБА_5. виявляла ознаки органічного ураження головного
мозку з церебростенічним синдромом, пониженням пам"яті і порушенням мови.
Проте, в зв"язку з відсутністю у ОСОБА_5. у вказані періоди психічного
розладу у вигляді психозу, слабоумства, вираженого порушення мови за висновком
експертів вона була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Експертами крім цього зазначено про наявність у ОСОБА_5. на вказані періоди
часу психічних та соматичних розладів ( порушення слуху та зору, що явились
основним джерелом отримання інформації про навколишнє середовище), що суттєво
впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними,
обмежуючи в певній мірі цю здатність.

Даний висновок
експертизи апеляційний суд покладає в основу рішення, оскільки він є
мотивованим, конкретним, базується на медичних даних та доказах.

Зокрема, з
медичної карти ОСОБА_5., виписок з історії хвороби вбачається, що в жодному з
цих документів немає даних про те, що під час стаціонарного лікування
мікроінсульту з 23.07.1998 по 19.08.1998 року хвора мала розлади психіки,
інтелекту, зниження пам"яті, ознаки недоумства, неадекватну поведінку. Під
час лікування її свідомість була ясною, поведінка адекватна, вона орієнтувалась
в часі і просторі, була незагальмованою./ а.с. 172-173/. 19.08.1998 року у
зв"язку з покращенням стану здоров"я була виписана додому.

Допитані в
судовому засіданні свідки ОСОБА_7., ОСОБА_8., ОСОБА_9., ОСОБА_10, які
відвідували ОСОБА_5. та спілкувалитсь з нею, пояснили, що вона говорила, що
сестра її доглядає, надає медичну допомогу і вона бажає передати їй квартиру.
Також в судовому засіданні були допитані нотаріуси ОСОБА_11та ОСОБА_12., які
підтвердили дієздатність ОСОБА_5. Ці докази свідчать про те, що всі дії
покійної ОСОБА_5.,а саме, вчинення заповіту, та договору дарування відповідають
єдиному її наміру і волевиявленню, були послідовними, свідомими,
цілеспрямованими і конкретними./ а.с. 82-86/.

Оцініючи
вищезазначений експертний висновок у сукупності з іншими доказами, апеляційний
суд приходить до висновку про те, що порушення зору та слуху у померлої
ОСОБА_5. на час вчинення оспорюємих угод хоч і мали місце, проте не вплинули на
її волевиявлення та здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати
ними. Ці обставини по справі підтверджуються показаннями лікуючого лікаря -
Ігнатенко О.Б., яка з вересня 1999 року здійснювала за нею нагляд та в судовому
засіданні свідчила про те що, під час її огляду ОСОБА_5. була в свідомості,
хоча мали місце незначні дефекти речі./ а .с 94/. Крім того, такий висновок
підтверджується і матеріалами цивільної справи № 2-4342 за позовом ОСОБА_3. до
ОСОБА_1 та ОСОБА_5. про визнання недійсним договору дарування спірної квартири
від 06.07.1999 року та свідоцтва про право на спадщину за законом на ім"я
ОСОБА_5. від 26.08.1997 року, рішенням в якій від 19.10.2001 року в задоволенні
позову ОСОБА_3. було відмовлено./ а.с. 187-190/. Під час розгляду цієї справи
ОСОБА_5. була ще жива, заперечувала проти позову ОСОБА_3., жодної заяви
відносно того, що не бажала дарувати сестрі квартиру не  робила і

4

саме вказані обставини достовірно
підтверджують факт усвідомлення покійною суті вчиненої нею дії, а саме,
передачу в дар сестрі своєї квартири та факт того, що зниження зору та слуху не
вплинуло на її волевиявлення. Про наявність договору дарування спірної квартири
від 06.07.1999 року ОСОБА_3. дізналась ще в серпні 1999 року і будучи на той
час повнолітньою, жодного питання у неї про недієздатність бабусі або про те,
що вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними не виникало.

Навпаки,
позивачка вважала бабусю дієздатною, не оспорювала її права розпоряжатись своїм
майном і ця обставина знайшла своє підтвердження у вищезазначеному рішенні
Деснянського районного суду від 09.10.2001 року, залишеному без зміни ухвалою
апеляційного суду Чернігівської області від 12.06.2002 року , яким було
відмовлено ОСОБА_3. у позові про визнання договору дарування квартири недійсним
та визнано право ОСОБА_5., як власниці, розпоряджатись квартирою в цілому на
свій розсуд. Ці рішення набрали чинності і ще раз підтверджують вільне
волевиявлення ОСОБА_5. на дарування
квартири своїй рідній сестрі ОСОБА_1

Як слідує з
матеріалів справи, договір дарування квартири, був посвідчений 06.07.1999 року,
позивачка про його існування, як зазначено вище, знала в серпні 1999 року, / а
.с.284/, а з позовом про визнання його недійсним звернулась 12.12.2002 року,
пропустивши передбачений ст. 71 ЦК
України / в редакції 1963 року/ строк позовної давності. А саме ця
обставина, відповідно до ст. 80 ЦК
України / в редакції 1963 року/ є підставою для відмови у позові, оскільки
поважних причин, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду в засіданні не
наведено.

Крім того,
ОСОБА_3. пред'явивши позов до суду, просила визнати заповіт та договор дарування
недійсними на підставі ст. 55 ЦК
України./ в редакції 1963 року/.

Відповідно до
положень цієї норми закону, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але
який в момент її укладення перебував у такому
стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути
визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Пленум
Верховного Суду України в своїй постанові № 3 від 28.04.1978 року „Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними" подальшими змінами та
доповненнями),зазначив, що правила ст.55 ЦК
України (в редакції 1963 р.) поширюються на ті випадки, коли немає законних
підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент
укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення
своїх дій або керувати ними. Інші особи, в тому числі і позивачка могли заявити
такий позов у разі визнання ОСОБА_5.за її життя недієздатною та з метою захисту
її прав. Проте, остання ніколи недієздатною не визнавалсь, онука її такою не
вважала, а тому апеляційний знаходить, що підстави для задоволення позову
відсутні.

Апеляційний суд
критично відноситься і не бере до уваги висновок Чернігівської посмертної
судово-психіатричної експертизи № 552 від 03.10.2003 року на який послався суд
першої інстанції, оскільки даний висновок грунтується на теоретичних
припущеннях різних авторів / а.с. 103/ і конкретно не відображає на  підставі
яких  медичних  даних
комісія  дійшла до  висновку
про  те,   що

5

ОСОБА_5.
з липня 1998 року і по день смерті була позбавлена можливості розуміти
значення своїх дій та керувати ними.

Крім того,
задовольняючи позов ОСОБА_3.,
суд послався як на один з доказів, на показання свідків ОСОБА_13.,ОСОБА_14,
ОСОБА_15 та ОСОБА_16. / а х.
89-93/ , що виказували сімніви у здатності ОСОБА_5. розуміти значення своїх
дій. Проте, як вбачається з протоколу судового засідання, жоден з указаних
свідків не виказував таких сумнівів, а в засіданні підтверджували, що бабуся
погано себе почувала фізично, мала слабке здоров"я та хворіла. З
урахуванням наведеного, висновок суду про їх свідчення на підтвердження того,
що покійна ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій, є необгрунтованим.

Таким чином,
оцініючи всі зібрані по справі докази, апеляційний суд приходить до висновку,
що на момент вчинення оспорюємих правочинів, ОСОБА_5. розуміла значення своїх
дій та могла керувати ними, всі її дії і зокрема, вчинення заповіту 08.10. 1998
року та 06.07. 1999 року договору дарування квартири АДРЕСА_1своїй рідній
сестрі ОСОБА_1, відповідали її волевиявленню та вимогам закону , а тому
підстави для задовлення позову ОСОБА_3. відсутні.

За таких
обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, як таке,
що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права з постановлениям нового рішення
про відмову ОСОБА_3. в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.
209, 218, 303, 307, 314, 316, 317 ЦПК України, ст.ст. 55, 71, 80 ЦК України (в
редакції 1963 року), апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду М.Чернігова від 19 вересня 2007 року -
скасувати.

В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про недійсними заповіту від 18 жовтня 1998
року, посвідченого державним нотаріусом Чернігівської районної державної
нотаріальної контори, згідно з яким ОСОБА_5 заповіла все своє майно ОСОБА_1та
договору дарування квартириАДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_5 таОСОБА_1 6 липня
1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Чернігівської нотаріальної
контори, визнання права власності на квартируАДРЕСА_1 та автогараж № 88/21 в
автокооперативі № 27 міста Чернігова - відмовити.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржено до Верховного
Суду України в касаційному порядку протягом двох місяців з дня набрання ним
законної сили..