Головуючий у першій інстанції - Карплюк О.І.
Справа № 22ц-525
Доповідач - Карпусь С.А.
Категорія № 13
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2007
року                                                                                        м.
Хмельницький

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Хмельницької області

в складі
толовуючої - судді Карпусь С.А.,

суддів : Харчука
В.М., Кізюн О.Ю.

при секретарі
Хмельницькій Ю.А.,

з участю:

позивача
ОСОБА_1, його представника ОСОБА_4

відповідача
ОСОБА_3

розглянула у
відкритому судовому засіданні цивільну справу № 22ц-525 за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 5 лютого 2007 року за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів
дарування та купівлі-продажу, повернення майна у власність та стягнення
моральної шкоди.

Заслухавши
доповідача, пояснення учасників розгляду, дослідивши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи, судова колегія

встановила:

В липні 2006
року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору дарування гаража, відшкодування збитків та стягнення моральної шкоци,
посилаючись на те, що останній заволодів належним йому майном обманним шляхом,
укладення даної угоди не відповідало його внутрішній волі, він з дружиною не
мали наміру

безоплатно
відчужувати сторонній особі належне їм майно. Він зазначав, що його син ОСОБА_5
позичив у відповідача 3000 доларів США,
про що дружина ОСОБА_615 жовтня 2002 року написала розписку. Борг вчасно
вони не повернули, тому досягнули домовленості з відповідачем, що в рахунок
погашення боргу подарують йому належний їм гараж №399 в гаражному масиві
„Співдружність" по вул. Тернопільській в м. Хмельницькому, що і було
вчинено 5.06.2003 року. Однак ОСОБА_2 прийнявши цей гараж в дар, в подальшому
звернувся до суду з позовом про стягнення з його дружини боргу за вказаним
договором позики і рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 23 листопада
2004 року з ОСОБА_6 стягнуто 16501 грн. 09 коп. боргу. Вважає, що відповідач
свідомо їх обманув, чим завдав моральної шкоди, яку він оцінив в сумі 5000 грн.
Тому з врахуванням положень ст. 258 ЦК
України просив визнати недійсним даний договір дарування, стягнути з
відповідача на його користь 10252, 00 грн. майнової шкоди та моральну шкоду.

Під час розгляду
справи ОСОБА_1 доповнив позов вимогою про визнання недійсним договору
купівлі-продажу даного гаража від 11 жовтня 2005 року, укладеного між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 з підстав, передбачених ст.ст. 216, 236 ЦК України,
оскільки нікчемний правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його
вчинення.

В грудні 2006
року ОСОБА_1 доповнив позов вимогою про повернення йому у власність спірного
гаража.

Ухвалою
Хмельницького міськрайонного суду від 20 грудня 2006 року позов ОСОБА_1 в
частині вимог про відшкодування збитків в сумі 10252 грн. залишено без
розгляду.

Рішенням
Хмельницького міськрайонного суду від 5 лютого 2007 року в позові ОСОБА_1
відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним і необгрунтованим, просить
скасувати та ухвалити нове про задоволення його вимог. Він посилається на
порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам. Суд не взяв до уваги надані ним докази,
зокрема, рішення суду про стягнення коштів з дружини за договором позики, його
пояснення в судовому засіданні, показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, та не дав
їм належної оцінки.

Судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до
ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом правильно
з'ясовані фактичні обставини справи, дано їм належну оцінку, а його висновки
щодо недоведеності вимог позивача узгоджуються з матеріалами справи,
відповідають закону.

Згідно ч.1 ст.
60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1
ст. 57 ЦК України
1963 року угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної
угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку
громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок
збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого.

Згідно з
роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, даними в п. 12 постанови від 28
квітня 1978 року № 3"Про судову практику в справах про визнання угод
недійсними", при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на
підставі ст. 57 ЦК слід
мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності факту
обману. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману
учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності,
або замовчування обставин, які мають істотне значення для угоди, що
укладається.

Судом
встановлено, що 5 червня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2був укладений договір
дарування гаража № 399, розташованого в масиві „Співдружність" по
АДРЕСА_1.

Звертаючись до
суду, ОСОБА_1 достовірних доказів на підтвердження обставин про те, що
зазначена угода була укладена внаслідок обману не надав, не добуто таких і
судом.

Між тим, як
вбачається з матеріалів справи, між сторонами на протязі тривалого часу
існували нормальні стосунки, мало місце надання родині позивача позики, що
останній не заперечував в судовому засіданні. При укладенні угоди дарування
дружина позивача давала згоду на відчуження у такий спосіб спільно нажитого
майна. Крім того, суть зазначеної угоди, її наслідки до укладення угоди були
роз'ясненні сторонам, що підтверджується змістом оспорюваної угоди, а також
показаннями свідка нотаріуса ОСОБА_7, яка її посвідчувала.

Згідно зі змісту
даного договору дарування, такий при його укладанні був сторонам зрозумілий,
його укладення відповідало їх внутрішній волі і вони підтвердили, що укладена
угода не є мнимою та удаваною.

Відмовляючи
ОСОБА_1 в позові , суд прийняв до уваги, що після укладення оспорюваної угоди,
відповідач ОСОБА_2 відчужив цей гараж в жовтні 2005 року за договором
купівлі-продажу Павлуніку В.Ф.

Оцінивши зібрані
по справі докази в їх сукупності, суд дійшов вірного висновку про відсутність
підстав для визнання оспорюваних угод недійсними, тому обґрунтовано відмовив у
позові. З наведених мотивів суд також підставно відмовив у задоволенні позову
про відшкодування з відповідача моральної шкоди та повернення автомобіля у
власність.

Доводи
апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки
суду першої інстанції.

Рішення суду
ґрунтується на повно, всебічно досліджених обставинах справи, постановлене з
дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його
скасування в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308,
313, 314, 319 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Хмельницького міськрайонного суду від 5 лютого 2007 року залишити без зміни.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом
подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної сили до
Верховного Суду України.