справа № 22-6881                                                         головуючий
у 1-й інстанції: Ступак О.В.
категорія:                                                                                                доповідач:
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2007 року колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Hayмчука М. І. суддів: Карпенко
CO., Котули
Л.Г.

при секретарі Голуб К.І.

розглянула у
відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
Київське міське управління юс­тиції, про визнання права власності на частину
майна, яке придбане за час шлюбу, визнання права власності на частину майна в
порядку спадкування, визнання права власності на частину майна, як на
обов'язкову частку у спадщині, зміну черговості спадкування

за апеляційною
скаргою ОСОБА_1

на рішення
Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2006 року, -

встановила:

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2006 року в
задоволенні по­зову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення в частині відмови у визнанні
за нею права на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, як на майно набуте
подружжям в період шлюбу, скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення позову. Апелянт вка­зує, що суд не дав правильної оцінки зібраним
по справі доказам, неправильно застосував нор­ми матеріального права, викладені
в рішенні висновки не відповідають фактичним обставинам справи. Те, що садовий
будинок не був введений в експлуатацію та зареєстрований, не виклю­чає, що він
став об'єктом права власності. При цьому не було взято до уваги рішення
Процівсь-кої сільської ради Бориспільського району Київської області від
21.09.2006 року про оформлен­ня права власності на цей будинок. Оскільки
садовий будинок був збудований в період перебу­вання в шлюбі, то у неї виникло
право власності на його 1/2  частину і,
відповідно, на 1/2 частину земельної ділянки на якій він розміщений.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, її представник
підтримали апеляційну скар­гу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2, її
представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що спір
судом вирішений правильно.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і об­грунтованість постановленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Як встановив суд та вбачається з матеріалів справи, позивач з 13.05.1970
року по 22.04.1993 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а. с. 6).

Останній з 1990 року був ч.1еном садівницького товариства «Перемога» (с.
Проців Бори­спільського району Київської області) і в тому ж році йому була
виділена в товаристві земельна ділянка №227, на якій згодом було збудовано
будинок (а. с. 11).

Рішенням виконкому Процівської сільської ради від
22.12.1997 року №55 ОСОБА_3 виданий державний акт про право приватної власності
на земельну ділянку (а. с.9).

Доказів про те, що будівництво садового будинку на
вказаній земельній ділянці прово­дилось за належно погодженим проектом та з
врахуванням норм, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, не
подано, його не введено в експлуатацію та не проведено дер-

жавну
реєстрацію, як це вимагалось ст. 105-1 ЦК
України 1963 року, а на даний час ст. 331 ЦК України 2003 року.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку,
що при відсутності доказів про прийняття садового будинку в експлуатацію та
його державну реєстра­цію він не може вважатись об'єктом права власності, в
зв'язку з чим вимога ОСОБА_1 про визнання права власності, як за подружжям, на
його 1/2 частину безпідставна.

Посилання апелянта на те, що прийняття в експлуатацію садових будинків не
було перед­бачене чинним законодавством підлягають відхиленню, оскільки
спростовуються наведеним вище та суперечать постанові Ради Міністрів СРСР від
23.01.1981 року № 105 «Про прийняття в експлуатацію закінчених-будівництвом
об'єктів», яка є чинною.

Оскільки будинок не прийнятий в експлуатацію і не зареєстрований як об'єкт
права вла­сності, то позивач може вважатись лише власником матеріалів, які були
використані в процесі його будівництва, а відповідно має право на відшкодування
їх вартості, якщо ці матеріали були придбані за спільні кошти подружжя (ст. 331
ЦК України 2003
року).

Однак, таких
вимог ОСОБА_1 заявлено не було.

Саме по собі рішення Процівської сільської ради Бориспільського району
Київської об­ласті від 21.09.2006 року про оформлення права власності на
садовий будинок в садівницькому товаристві «Перемога» на ділянці №227 правового
значення при вирішенні спору не має.

Статтями 181, 182, 331 ЦК України 2003 року визначено, що право власності на нерухо­ме
майно виникає не з моменту прийняття рішення про оформлення права власності на
нього, а з моменту проведення його державної реєстрації.

З врахуванням викладеного суд правильно відмовив у задоволенні позову про
визнання за позивачем права власності на 1/2
частину садового будинку.

Обгрунтованим є рішення і в частині відмови у визнанні за ОСОБА_1 права
влас­ності на частину земельної ділянки №227 у садівницькому товаристві
«Перемога».

Вказана земельна ділянка була надана в користування ОСОБА_3 та передана
йому у власність для ведення садівництва відповідно до,положень ст. ст. 6, 22
Земельного кодексу України 1990 року, Декрету Кабінету Міністрів України від
26.12.1992 року №15 «Про прива­тизацію земельних ділянок», Порядку передачі
ділянок у приватну власність громадян (затвер­джений наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах від 15.02.1993 року №10) і є його
власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про
май­но, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із
земельного фонду.

За таких обставин неможливо погодитись з доводами апеляційної скарги про
неправиль­ну оцінку зібраних доказів, невідповідність обставинам справи
викладених в рішенні висновків, порушення при вирішенні спору норм
матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного і викладених
в рішенні суду першої інстанції висновків, то підстави для його скасування в
частині вирішення позову про визнання за ОСОБА_1, як за подружжям, права власності на частину садового буди­нку
і земельної ділянки відсутні.

В іншій частині рішення суду ніким не оспорюються, обставин, які б свідчили
про не­правильне застосування норм матеріального права або порушення норм
процесуального права, що є обов'язковою підставою для його скасування, не
встановлено.

Керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2006 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення,
але може бути оскаржена в

касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня набрання нею

законної сили шляхом подання до цього суду касаційної
скарги.

головуючий: