АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

31
жовтня 2007 року                                                                                     м.  Чернівці

Колегія судців
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у
складі:

головуючого:
Чміля І.Х.

суддів:
Галичанського А.Д.,  Одинака О.О.

секретаря:
Брензило В.В.

за   участю:
позивачки   ОСОБА_1    та
її   представника   ОСОБА_4

відповідачів
ОСОБА_2 ОСОБА_3 та їх представника ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про визнання договору
недійсним та виселення,  за апеляційною
скаргою ОСОБА_2,  ОСОБА_3 на рішення
Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2007 року

встановила:

В липні
2007 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та виселення.

Просила
визнати недійсним договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1від 2
листопада 2005 року,  який був укладений
між позивачкою та ОСОБА_2 та виселити його з дружиною ОСОБА_3 і малолітньою донькою
із даного будинку.

Посилалася
на те,  що після смерті чоловіка,  вона була в тяжкому стані і за порадою доньки
ОСОБА_6 погодилась,  щоб онук
ОСОБА_2вселився в спірний будинок і допомагав їй.

З метою
узаконення даних відносин,  вона мала
намір укласти з ОСОБА_2 договір довічного утримання,  а не договір дарування,  який був укладений.

Справа
22ц-792 / 2007р.                                                                  Головуючий
у І інстанції

Категорія:
11/13                                                                                               Вівчар
Г.А.

Доповідач:
Одинак О.О.

В нотаріальній
конторі позивачка повідомила нотаріуса про те,
що вона бажає подарувати онуку будинок за умови,  щоб він доглядав за нею і надавав допомогу по
господарству.

Зазначала,  що підписуючи в нотаріальній конторі договір
дарування,  вона вважала,  що підписує договір довічного утримання і
продовжує залишатися власницею житлового будинку.

Про
те,  що ОСОБА_1  підписала договір
дарування,  вона дізналася тоді коли
почалися сварки між нею і дружиною онука ОСОБА_3

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 вересня
2007 року позов ОСОБА_1  задоволений повністю. Суд визнав недійсним
договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1від 2 листопада 2005 року,  який був укладений між позивачкою та
ОСОБА_2,  а також виселив ОСОБА_2,  ОСОБА_3 із спірного будинку.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2,  ОСОБА_3 просять
рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення,  яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1  відмовити.

Посилаються
на те,  що рішення Новоселицького
районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2007 року є незаконним і
необгрунтованим,  та ухвалене з
порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши
доповідача,  пояснення осіб які брали
участь у розгляді справи,  обговоривши
доводи скарги та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає,  що
апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Ухвалюючи
рішення суд першої інстанції
виходив з того,  що договір дарування
який уклали між собою ОСОБА_1  та ОСОБА_2 2 листопада є удаваним
правочином,  який був укладений сторонами
для приховання іншого правочину,  а саме
договору довічного утримання,  який вони
насправді вчинили. Укладений між сторонами правочин суперечить законові. Між
сторонами склалися неприязні відносини,
часто виникають конфлікти з приводу спільного проживання в житловому
будинку,  а тому вимоги позивача про
виселення відповідачів є обґрунтованими та правомірними.

Колегія
суддів вважає,  що з такими висновками
суду першої інстанції погодитись не можна

Так
відповідно до ч. 1  ст.  202 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття,  зміну або
припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно
ч.3  ст.
215 ЦК України,  якщо недійсність право чину прямо не
встановлена законом,  але одна із сторін
або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах,  встановлених законом,  такий право чин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно
до  ст.
235 ЦК України
удаваним є правочин,  який вчинено
сторонами для приховання іншого правочину,
який вони насправді вчинили.

Якщо
буде встановлено,  що правочин був
вчинений сторонами для приховання іншого правочину,  який вони насправді вчинили,  відносини сторін регулюються правилами щодо
правочину,  який сторони насправді
вчинили.

Згідно
пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року (далі
Постанова) угода може бути визнана недійсною з підстав і з наслідками,  передбаченими законом.

Тому в
кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих
обставин,  з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

При
задоволенні позову суд в одному рішенні постановляє про визнання угоди
недійсною і про застосування передбачених законом наслідків.

Відповідно
до пункту 5 Постанови за правилами
ст.  48 ЦК України угода
визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові,  а й іншим,
актам,  виданим органом державної
влади та управління в межах наданої їм компетенції.

У разі визнання угоди недійсною за
ст.  48 ЦК України суд
повинен у рішенні послатись і на нормативний акт,  вимогам якого угода не відповідає.

В пункті
14 Постанови зазначено,  що коли суд
встановив,  що угода укладена з метою
приховати іншу угоду,  він відповідно до
ч. 2  ст.
58 ЦК України
визнає,  що сторонами укладена та
угода,  яку вони дійсно мали на увазі.

У тому
разі,  коли така угода суперечить
законові,  суд постановляє рішення про
визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків,  передбачених для недійсності угоди,  яку вони мали на увазі.

Відповідно
до вимог ч. 1  ст.  60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини,  на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналіз
змісту  ст.  235 ЦК
України та зазначеної вище Постанови Верховного суду України дає підстави
зробити висновок про те,  що при вчиненні
удаваного правочину обидві сторони діють умисно,  узгоджено та мають на меті приховати інший
правочин,  який вони насправді вчинили.

Як
вбачається з пояснень відповідача ОСОБА_2,
він 2 листопада 2005 року уклав з позивачкою договір дарування і не мав
на меті приховувати інший договір,  а
саме договір довічного утримання.

З
позовної заяви та пояснень позивачки ОСОБА_1  слідує,
що 2 листопада 2005 року підписуючи в нотаріальній конторі договір
дарування житлового будинку,  який
розташований по АДРЕСА_1на користь відповідача ОСОБА_2 ,  вона вважала . що укладає договір довічного
утримання. Про те,  що позивачка
підписала договір дарування остання зрозуміла пізніше,  коло між нею та відповідачкою ОСОБА_3
почалися сварки.

З
вказаних пояснень позивачки вбачається,
що вона укладаючи договір дарування не мала на меті приховати інший
договір ,  а саме договір довічного
утримання ,  а фактично вчинила договір
дарування під впливом помилки або інших обставин.

Таким чином ОСОБА_1 ,  в порушення вимог  ст.  60
ЦПК України,  не надала суду
доказів,  які б підтверджували ту
обставину,  що вона та відповідач ОСОБА_2

вчинили удаваний правочин,  а саме договір дарування,
для приховання іншого правочину,
а саме договору довічного утримання.

Суд
першої інстанції ніяким чином не мотивував свій висновок,  про те що договір довічного утримання,  який на думку суду насправді вчинили сторони
,  суперечить законові. Зокрема суд в
своєму рішенні не послався на нормативний акт,
вимогам якого вказаний правочин не відповідає.

Ухвалюючи
рішення про виселення ОСОБА_2 з спірного будинку суд також не врахував тієї
обставини,  що вказаний відповідач
вселився в цей будинок,  за згодою ОСОБА_1 ,  ще до укладення між цими сторонами договору
дарування.

Враховуючи
наведене вище у суду першої інстанції не було підстав визнавати недійсним
договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1від 2 листопада 2005 року,  який був укладений між ОСОБА_1  та ОСОБА_2,
з підстав передбачених  ст.  235 ЦК України та виселяти відповідачів з
спірної будинку.

Оскільки відсутні підстави,  на які
посилається позивачка,  для визнання
договору недійсним то не можуть бути задоволені позовні вимоги ОСОБА_1  про виселення відповідачів та їхньої дитини з
спірного будинку,  враховуючи ,  що ОСОБА_2є власником будинку та проживає в
ньому,  з членами своєї сім'ї,  на законних підставах.

За таких
обставин колегія суддів вважає,  що суд
першої інстанції ухвалюючи рішення ,
зробив висновки,  які не відповідають
обставинам справи,  допустив порушення
норм матеріального та процесуального права,
а тому рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14
вересня 2007 року слід скасувати та ухвалити нове рішення,  яким повністю відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1

Таке
рішення суду апеляційної інстанції не перешкоджає позивачці звернутись до суду
з позовом про визнання вищевказаного договору недійсним,  з інших підстав передбачених ЦК України.

Керуючись  ст.
ст.  202,  215,
235 ЦК України,   ст.
ст.  303,  304,
307,  308,  ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2,  ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення
Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2007 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1
відмовити повністю.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може
бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду України протягом
двох місяців з моменту його вступу в законну силу.