АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

11
вересня 2007 року                                                                                                     м.  Одеса

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в
складі:

головуючого                    Сегеди С. М. ,

суддів:                              Виноградової Л.Є.,

Гайворонського
СП.,

при
секретарі                  Шкрабак В.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Суворовського районного суду м.
Одеси від 27 лютого 2007 року,  у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування
34 частки будинку недійсним,  визнання
права власності на 34 часток будинку в порядку спадкування та зобов'язання
передати будинок,  треті особи:
ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  приватний нотаріус Одеського нотаріального
округу ОСОБА_5,

встановила:

03
вересня 1999 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про
розподіл в натурі будинку АДРЕСА_1,
посилаючись на те,  що їй,  згідно договору дарування належить 34 частки
зазначеного будинку,  а відповідачу
ОСОБА_2 належить 14 частка цього будинку,
на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

05
вересня 2000 року ОСОБА_2 звернулась з зустрічними позовними вимогами,  в яких просила визнати недійсним договір
дарування 34 часток будинку,  укладений
07.06.1999 року її батьком ОСОБА_6 на ім' ОСОБА_1

В
подальшому ОСОБА_2 уточнила свої позовні вимоги і крім зазначених вимог просила
суд визнати за нею право власності на спірні 34 часток будинку в порядку
спадкування,  зобов'язати ОСОБА_1
передати їй цю частку будинку та залучити до участі у справі в якості третіх
осіб ОСОБА_3 і ОСОБА_4.

Справа
розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою
Суворовського районного суду м.  Одеси
від 27 лютого 2007 року первісна позовна заява ОСОБА_1 залишена без розгляду і
провадження у справі в цій частині було закрите.

Заочним
рішенням Суворовського районного суду м.
Одеси від 27 лютого 2007 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені у
повному обсязі.

Ухвалою
того ж суду від 25 травня 2007 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд
заочного рішення було відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування судового рішення з
направленням справи на новий судовий розгляд,
посилаючись на невірну оцінку судом доказів та невідповідність висновків
суду першої інстанції обставинам справи.

Головуючий
у 1-й інстанції: Погрібний М. О.                                     Справа
№22ц-3735/2007 р.

Доповідач:
Сегеда СМ.                                                                          Категорія:
ЦП: 5; 13

2.

Апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи
позов ОСОБА_2,  суд послався на висновок
комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_6 від 17.11.2004
року,  як на доказ підтвердження
того,  що ОСОБА_6 на час укладення
договору дарування не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Між
тим,  судова колегія не може погодитись з
таким висновком суду,  оскільки рішення
суду не є законним і обгрунтованим.

Так,  із зазначеного висновку комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи вбачається,
що внаслідок перенесеного в листопаді 1998 року гострого порушення
мозкового кровообігу,  у сукупності з
похилим віком,  неграмотністю,  тяжким загальним станом і залежністю від
оточуючих була значно обмежена здібність ОСОБА_6 в повній мірі розуміти
значення своїх дій та керувати ними у момент укладення договору,  тому висновок експертизи не є категоричним по
відношенню до психічного стану ОСОБА_6 і повинен розглядатись в сукупності з
іншими суттєвими обставинами і доказами по справі.

Судова
колегія вважає,  що матеріалами справи
встановлено,  що волевиявлення дарувальника
ОСОБА_6 було на укладення договору дарування своєї частки будинку на ім'я
ОСОБА_1

Це
підтверджується довідкою дільничного лікаря ОСОБА_7 від 13.05.1999 року,  яка постійно навідувалась до ОСОБА_6,  проводила його медичне обстеження і лікування,  про те,
що хворий знаходиться у повній свідомості,  міркує правильно,  але стан здоров'я різко погіршується після
спілкування з дочкою ОСОБА_2,  яка
провокує його на скандальну розмову,  що
приводить до гострих болей
в області серця. Тому дільничний лікар рекомендував відгородити хворого
ОСОБА_6 від контакту з дочкою ОСОБА_2 (а.с. 9).

Крім
того,  допитана в судовому засіданні у
суді першої інстанції в якості свідка дільничний лікар ОСОБА_7 підтвердила
зазначені обставини та пояснила,  що
після перенесеного інсульту в листопаді 1998 року ОСОБА_6 швидко видужав і
знаходився в хорошому психічному стані до самої смерті,  вів бесіди,
читав газети,  тому викликати для
консультацій лікаря-психіатра не було необхідності. Хворий добре орієнтувався у
виниклій ситуації і свідомо бажав подарувати свою частку будинку саме
ОСОБА_1,  яка після захворювання з ним
постійно проживала в якості члена сім'ї,
дбайливо турбувалась про нього,
при цьому він не бажав передавати свою частку власності своїй дочці
ОСОБА_2 (а.с. 211-214; 376-379).

Аналогічні
показання дали в судовому засіданні суду першої інстанції також свідки
ОСОБА_8,  ОСОБА_9,  ОСОБА_10,
ОСОБА_11 (а.с. 208,  214-218).

При
цьому судова колегія враховує,  що свідки
ОСОБА_10 і ОСОБА_9 є старшими рідними доньками дарувальника ОСОБА_6,  відповідно 1939 та 1941 року народження,  а тому не є заінтересованими особами по
справі,  оскільки від своєї долі можливої
спадщини в будинку батька вони відмовились і вважали,  що батько був у свідомому психічному стані і
має намір подарувати свою долю власності в будинку ОСОБА_1,  яка їм всім не чужа,  а є внучкою колишньої дружини ОСОБА_6

Більш
того,  в день укладення угоди дарування в
будинку ОСОБА_6 були присутніми всі вищезазначені свідки,  які дали свідчення суду про те,  що ОСОБА_6 був у здоровому розумі і в
укладеній угоді дарування була виражена його воля.

Ці
обставини повністю підтвердила в суді першої інстанції також приватний нотаріус
ОСОБА_5 ,  яка посвідчила спірну угоду.

Судова
колегія приймає до уваги,  що ОСОБА_6
ніколи не перебував на обліку у психіатричному кабінеті і з приводу його
психічного стану рідні за допомогою також ніколи не звертались,  в тому числі він не визнавався
недієздатним,  що не заперечувалось
сторонами і в засіданні судової колегії.

Враховуючи
викладені обставини,  судова колегія
дійшла висновку про те,  що дарувальник
ОСОБА_6 на момент укладення угоди дарування своєї частки будинку 07.06.1999
року розумів значення своїх дій і керував ними,
виразив своє волевиявлення тим,
що за життя розпорядився належною йому часткою власності в будинку і
подарував її ОСОБА_1

3.

Суд
першої інстанції,  обґрунтовуючи свої
висновки,  також послався на показання
свідка ОСОБА_12,  в частині неналежного психічного стану ОСОБА_6

Між
тим,  із матеріалів справи вбачається,  що ОСОБА_12
безпосередньо перед укладенням спірної угоди з хворим не спілкувався.

Також
судова колегія враховує,  що з заяви
(а.с.  112) та з протоколу судового
засідання (а.с. 369-зв.) вбачається,  що
в період з 1992 по 2001 рік свідок ОСОБА_12 працював в одному кабінеті
психотерапії санаторно-курортного об'єднання "Куяльник" з позивачкою
ОСОБА_2

Натомість,  як слідує із матеріалів справи,  ОСОБА_2,
якій,  із її показань,  з травня 1999 року і до самої смерті батька
чинили перешкоди в спілкуванні з ним,  до
суду або в інші правоохоронні органи за захистом своїх порушених прав не
зверталась та не ставила питання про вселення в спірний будинок,  в якому їй на праві власності належить 14
частка,  та,  вважаючи батька психічно хворим,  не ставила питання про визнання його
недієздатним.

Крім
того,  після заявления позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 03.09.1999 року про розподіл будинку в натурі,  згідно їх часток у спірному будинку (ще за
життя ОСОБА_6),  ОСОБА_2 не заперечувала
проти цього і не ставила під сумнів угоду дарування частки будинку,  про що свідчить її зустрічний позов від
05.06.2000 року та клопотання ( а.с.
49-51),  в яких відповідач ОСОБА_2
просила залучити до участі у справі спеціаліста-будівника та вирішити питання
про можливість поділу будинку з встановленням можливих варіантів поділу.

Зважаючи
на те,  що у справі не вимагається
збирання або додаткової перевірки доказів,
обставини справи встановлені судом повно і правильно,  але допущена невідповідність висновків суду
обставинам справи,  що призвело до
неправильного вирішення спору,  судове
рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову позивачеві у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись
п. 2 ч.1  ст.  307; п.3 ч.1
ст.  309;  ст.
ст.  313,  316; 317; 319 ЦПК України,  колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Суворовського районного суду м.  Одеси
від 27 лютого 2007 року скасувати.

Ухвалити
нове рішення,  яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування 34 частки
будинку недійсним,  визнання права
власності на 34 часток будинку в порядку спадкування та зобов'язання передати
будинок,  треті особи: ОСОБА_3,  ОСОБА_4,
приватний нотаріус Одеського нотаріального округу ОСОБА_5 відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення,  однак може бути оскаржене шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.