АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19
вересня 2007 року                                                                                        м.  Одеса

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в
складі:

головуючого                            Косогор Г.О.

суддів                             Ткачук 0.0. Ісаєвої
Н.В.

при
секретарі                           Ісаєвої
ЮС.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.
Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від
24 травня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  ОСОБА_5 про визнання
правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,

встановила:

У грудні
2005 року ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1,
ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  ОСОБА_5 про визнання правочину дійсним та
визнання права власності на нерухоме майно.

В
обгрунтування свого позову ОСОБА_4
посилався на те,  що 20 травня 2005
року між ним та ОСОБА_6 було укладено угоду (договір купівлі-продажу) житлового
будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки
площею 0, 6 га,  які знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1. Між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відбулася домовленість,  направлена на відчуження ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 житлового
будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки
площею 0, 6 га,  які знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з тим,  що
правовстановчий документ (рішення Комінтернівського районного суду Одеської
області від 18.04.2005 року) знаходилось на державної реєстрації,  яку здійснювало Комінтернівське РБТІ,  сторони за договором оформили договір
купівлі-продажу у письмовій формі та домовились про її нотаріальне посвідчення
після оформлення реєстрації та державного акту на земельну ділянку. ОСОБА_4 і ОСОБА_6
домовились щодо усіх істотних умов договору,
а саме: предмету договору - житлового будинку з надвірними
господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0, 6 га,  які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; ціни
договору - 42925 грн. (еквівалент 8500

Справа
№22ц-3784/2007 р.                                 Головуючий
1-ої інстанції

Іванчук
В.І.

Категорія:
12                                                        Доповідач:
Ткачук О.О.

доларів США);
строків звільнення домоволодіння. ОСОБА_4 передав
ОСОБА_6 гроші у розмірі 42925 грн. (8500 доларів США),  ОСОБА_6 звільнив та передав ОСОБА_4 будинок з
надвірними господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,
6 га.,  тобто відбулося повне виконання
сторонами договору купівлі-продажу. Нотаріальне посвідчення договору
купівлі-продажу вищевказаних житлового будинку з надвірними господарськими
будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0, 6 га,  було призначено нотаріусом на 26.10.2005
року. У зв'язку з неявкою ОСОБА_6 до нотаріуса,
договір купівлі-продажу спірного будинку посвідчено не було. 28.10.2005
року ОСОБА_4 стало
відомо,  що 14.10.2005 року ОСОБА_6
помер,  у зв'язку з чим посвідчити
договір купівлі-продажу нотаріально не можливо.

У судовому
засіданні представник позивача позов підтримав.

Представники
відповідачів позов не визнали.

Рішенням
Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 травня 2007 року
позовні вимоги ОСОБА_4 було
задоволено у повному обсязі.

На дане
рішення принесена апеляційна скарга ОСОБА_1,
ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  ОСОБА_5 в якій ставиться питання про
скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про
відмову ОСОБА_4 у позовних вимогах у повному обсязі.

Заслухавши
доповідача,  яка доповіла зміст
оскаржуваного рішення,  доводи
апеляційної скарги та заперечення на неї,
вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність та обгрунтованність рішення суду,  судова колегія вважає,  що апеляційна скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно  ст. . 309 п.3,  та 4 ЦПК України,  підставами для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення,
або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам
справи,  та порушення,  або неправильне застосування норм
матеріального,  або процесуального права.

Постановляючи
рішення по справі,  суд першої інстанції
дійшов висновку,  що між ОСОБА_4,  та ОСОБА_5,
20 травня 2005 року відбулася домовленість,  направлена на відчуження ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_4 житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та
спорудами,  а також земельною ділянкою
площею 0, 6 га,  яка знаходиться за
адресою,  АДРЕСА_1,  про що було складено розписку. Суд у рішенні
зробив висновок,  що з розписки
вбачається,  що ОСОБА_6,  та ОСОБА_4 домовились щодо усіх істотних умов
договору.

З таким
висновком суду,  судова колегія
погодитись не може з наступних підстав. Згідно ч2  ст.
220 ЦК України,  досягнення домовленості щодо усіх істотних
умов договору,  мають підтверджуватись
письмовими доказами. Однією із головних
істотних умов Договору купівлі - продажу
відповідно до  параграфу 1,  глави 54 ЦК України,   є
предмет договору.

Єдиним
письмовим документом,  якій міг би
підтвердити факт домовленості між позивачем,
та ОСОБА_6 про досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору є
розписка від 20 травня 2005 року про те,
що останній отримав від позивача сорок дві тисячі дев'ятсот двадцять
п'ять гривень за належний ОСОБА_6 спірний жилий будинок,  та земельну ділянку.

Але як
вбачається з матеріалів справи,  предмет
договору не визначено в частині земельної ділянки,  право власності на яку суд визнав за
позивачем.  Так ОСОБА_6 зазначив,  що будинок,
якій він нібито продав ОСОБА_4,  розташовано на земельній ділянці площею 0, 6 га. Але
згідно рішення Чорноморської селищної Ради Комінтернівського району Одеської
області (а.с.  15),  ОСОБА_6 було передано в безкоштовне
користування у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0, 60
га,  розташовану АДРЕСА_1,  з котрих - для будівництва та обслуговування
жилого будинку,  господарських будівель,  та споруд - 0,  15 га,
та для

ведення
особистого селянського господарства - 0,
45 га. Таким чином,  представник відповідачів
у судовому засіданні вірно звертав увагу суду на те,  що в розписці не йде мова про земельну
ділянку з цільовим призначенням «ведення особистого селянського
господарства»,  що складає окремий
предмет договору і ніяким чином не пов'язана з будинком.  Вищевказане свідчить про невизначеність
предмету договору,  та про неможливість
застосування норми 220 ЦК
України у зв'язку з тим,  що не було
досягнуто згоди з істотних умов договору.

Суд
першої інстанції також дійшов до помилкового висновку про те,  що ОСОБА_6 передав ОСОБА_4 будинок з
надвірними спорудами будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею
0, 6 га. З таким висновком суду не можна погодитись,  так як ні позивач,  ні його представник у судовому засіданні не
довели факту передачі майна,  та
суд,  відповідно не навів у своєму
рішенні на підставі яких доказів він дійшов такого висновку. Навпаки ж,  як показали свідки ОСОБА_7,  колишня дружина ОСОБА_6 та ОСОБА_1,  син та правонаступник ОСОБА_6- ключі від
будинку знаходились та знаходяться у родини,
та окрім того,  вони і до сьогодні
пораються на спірній земельній ділянці.

При
постановлені оскаржуваного рішення суд порушив норми матеріального права,  а саме застосував закон,  який не поширюється на ці правовідносини та
не застосував закон,  який підлягав
застосуванню.

Так,  суд спростовуючи посилання представників
відповідачів на те,  що на момент
складання розписки у ОСОБА_6 не було права на укладення угоди,  виходив з того,  що рішенням Комінтернівського районного суду
Одеської області від 18.04.2005 року за ОСОБА_5 визнано право власності на
спірний будинок,  якій фактично належав
йому з 1984 року,  як спадкоємцю з часу
прийняття спадщини.

З такими
аргументами суду не можна погодитись та відповідно не можна погодитись із
прийнятим рішенням.  Суд вірно дійшов
висновку,  що на момент складання
розписки та відповідно нібито укладання договору-купівлі-продажу ОСОБА_6 не мав
правовстановлюючих документів на майно. Але слід зазначити,  що суд не вірно застосував норму  ст.
656 Цивільного Кодексу,  де мова
йде про предмет договору купівлі-продажу,
як про товар який буде створений (придбаний,  набутий) продавцем у майбутньому.

Слід
зазначити,  що ОСОБА_6 та ОСОБА_4,  (позивач) не укладали договір купівлі - продажу
товару,  який з'явиться у майбутньому,  інакше саме цей предмет договору мав бути
зазначений в розписці,  та окрім
того,  вимоги щодо форми договору
купівлі-продажу товару,  що є в наявності
та товару в майбутньому встановлені Цивільним кодексом однаково.

Згідно
статті 657 ЦК України,  договір купівлі-продажу земельної
ділянки,  єдиного майнового
комплексу,  житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Як вбачається із тексту статті
вона не містить виключення щодо форми договору купівлі продажу товару,  право власності на яке у продавця ще не
виникло. Крім того,  суд встановив,  що саме «в зв'язку з тим,  що правовстановлюючий документ (рішення
Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.04.2005 року)
знаходилось на державній реєстрації,  яку
здійснювало Комінтернівське БТІ,  сторони
за договором оформили договір купівлі-продажу у письмовій формі та домовились
про її нотаріальне посвідчення після оформлення реєстрації та державного акту
на земельну ділянку». Такий висновок суду підтверджує,  що складена розписка - підтвердження
нікчемності угоди.

Документи,  які знаходяться в матеріалах справи,  підтверджують,  що на момент складання розписки від 20 травня
2005 року були в наявності передбачені законом обмеження,  оскільки при нібито укладенні угоди
купівлі-продажу існували передбачені Законом «Про нотаріат» обмеження для її
нотаріального посвідчення - відсутність правовстановлюючих документів на цей
будинок та земельну ділянку та технічних довідок - характеристик. Така позиція
викладена в Ухвалі Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України
від 23.03.2005 року та Ухвалі Судової колегії в цивільних справах Верховного
Суду України від 04.12.1996 року. Так,  в
Ухвалі Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від
23.03.2005 року зазначено: «визнаючи просту письмову угоду купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_2 від 8

жовтня 1992 року
між продавцем ОСОБА_8  та покупцем ОСОБА_9 дійсною,  суд виходив з того,  що названі особи виконали умови угоди й на
час розгляду спору вони відсутні,  тому
нотаріально оформити угоду неможливо. Проте з таким висновком погодитись не
можна,  оскільки при укладенні зазначеної
угоди в 1992 році існували передбачені Законом «Про нотаріат» обмеження для її
нотаріального посвідчення - відсутність правовстановлюючих документів на цей
будинок та технічних довідок - характеристик на нього,  що перешкоджає суду визнати таку угоду
законною».

Окрім
вище викладеного,  суд не надав правової
оцінки тому факту,  що для можливості
визнання договору купівлі-продажу дійсним є факт,  коли одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення (недобросовісна сторона) ( ст. . 220 ЦК України). Під
ухилянням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна
протидія цьому,  так і пасивне небажання
вчинити цю дію.

Як
свідчать матеріали справи,  та як
зазначив представник позивача,  ухиляння
ОСОБА_6 виразилось у смерті,  що
являється подією,  що сталася поза волею
ОСОБА_6

Такий
юридичний факт,  як смерть не може
розглядатись як ухиляння від нотаріального посвідчення договору,  та відповідно не відповідає умовам,  при яких договір купівлі-продажу,  який нібито було укладено,  може бути визнано дійсним.

Аргументуючи
своє рішення,  суд не надав правильної
правової оцінки тому факту,  що в день
складання розписки приватний нотаріус Комінтернівського районного нотаріального
округу Одеської області ОСОБА_10  посвідчила Довіреність від ОСОБА_6 на ім'я позивача,  якою ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_4 продати будинок
та земельну ділянку АДРЕСА_1 третім особам,
а згідно ч. 3  ст.  238 Цивільного кодексу України,  він не міг вчиняти правочин від імені особи
яку він представляє в своїх інтересах.

Суд
вказує на те,  що «як пояснив представник
позивача у судовому засіданні,
довіреність на ім'я ОСОБА_4 була видана у зв'язку з тим,  що ОСОБА_6 виїхав на інше постійне місце
мешкання у село Конопляне,  Іванівського
району,  Одеської області та,  враховуючи територіальне розташування,  не мав можливості закінчити оформлення
реєстрації правовстановчого документа на домоволодіння та документів на
земельну ділянку для нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу». З
таким висновком суду не можна погодитись та відповідно з такою правовою оцінкою
документу,  так як вказана довіреність
дана не на виконання дій щодо оформлення прав на майно від імені ОСОБА_6,  а на відчуження цього майна.

Більш
того,  твердження суду,  що «ОСОБА_4
не вчиняв від імені ОСОБА_6 ніяких право чинів ні в своїх інтересах,  ні в інтересах будь-якої іншої особи» не
відповідає дійсності,  адже саме ОСОБА_4 вимагав визнати
договір купівлі-продажу майна,  на яке
було видано довіреність,  дійсним в своїх
інтересах,  та відповідно отримував
правовстановлюючі документи на майно також виключно в своїх інтересах. Це
свідчить про не визначення волевиявлення ОСОБА_6 щодо бажання укласти саме
угоду купівлі - продажу з позивачем.
Відповідно озивач не міг виконувати ніякі дії щодо купівлі-продажу ні
будинку,  ні земельної ділянки в своїх
інтересах,  а був довіреною особою. Ці
правовідносини припинились смертю ОСОБА_6

Оскільки
рішення постановлено з порушенням закону,
висновки суду не відповідають обставинам справи,  та суд неправильно застосував норми
матеріального права,  судова колегія
скасовує рішення,  та постановляє нове
про відмову ОСОБА_4 у
позові.

Керуючись  СТ. . СТ.
309 п.3, 4,  313,  314,
316 ЦПК України,  судова
колегія,  -

вирішила:

Апеляційну   скаргу
ОСОБА_1,     ОСОБА_2,  ОСОБА_3,
ОСОБА_5 задовольнити.

Скасувати
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24 травня 2007
року

Постановити нове
рішення.

Відмовити
ОСОБА_4 в
задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Стягнути
на користь ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  та ОСОБА_3 з ОСОБА_4 суму сплаченого державного мита за розгляд апеляційної
скарги у розмірі 824 гривень 50 коп. та суму сплачену за ІТЗ судового збору у
розмірі 30 гривень.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення,  та може бути оскаржено на протязі двох
місяців до Верховного Суду України.