Справа № 22 Ц-2396 / 2007 р. Головуючий у 1 -й інстанції Медвідь М. О.
Категорія Доповідач Березовенко Р.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2007 p. колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі: Головуючого - Приходька К.П. Суддів Березовенко Р.В., Оношко Г.М. При секретарі - Сторожук І.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в М. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2007 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа служба у справах неповнолітніх Києво-Святошинської РДА про відібрання малолітніх дітей та встановлення їх мсця проживання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів , -

встановила:

У лютому 2007 р. позивачка звернулася в суд з зазначеним позовом, посилаючись на те, що під час шлюбу з відповідачем у них народилося двоє дітей : донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Подружнє життя не склалося і в березні 2005 році їх шлюб було розірвано. Діти залишилися проживати з нею і рішенням суду від 11 квітня 2005 року на її користь з відповідача було стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 300 грн. щомісячно.

18 грудня 2006 року відповідач без відома позивачки забрав дітей з навчальних закладів і утримує їх в невідомому місці, повернути їх додому відмовляється. Протягом усього часу діти не відвідують школу та дитсадок, стан їх здоров"я та утримання позивачці не відомий. Відповідач не має постійного місця проживання, діти є різнополими з батьком і тому потребують окремого місця проживання, про що відповідач також повідомити відмовляється.

Добровільно відповідач виршити питання про місце проживання дітей відмовляється і тому позивачка звернулася до суду з питанням відібрання малолітніх дітей та встановлення їх місця проживання.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2007 р. в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на його незаконність, та постановити нове рішення, яким її вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що під час шлюбу між позивачкою та відповідачем у них народилося двоє дітей : донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Подружнє життя не склалося і в березні 2005 році шлюб між сторонами було розірвано. Діти залишилися проживати з позивачкою і рішенням Києво-Святошинського районного суду від 11 квітня 2005 року на її користь з відповідача було стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 300 грн. щомісячно.

18 грудня 2006 року відповідач без відома позивачки забрав дітей з навчальних закладів і утримує їх в невідомому місці, повернути їх додому відмовляється. Протягом усього часу діти не відвідують школу та дитсадок, стан їх здоров"я та утримання позивачці не відомий. Відповідач не має постійного місця проживання, діти є різнополими з батьком і тому потребують окремого місця проживання, про що відповідач також повідомити відмовляється.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1, суд виходив з того, що позивачка не має постійного місця проживання, а також тому, що вона погано поводилася з дітьми під час їх спільного проживання.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини.

На підставі ст. 162 СК України , якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

Незважаючи на вимоги закону суд першої інстанції під час розгляду справи взагалі не з"ясував на яких законних підставах відповідач самочинно, без згоди матері, змінив місце проживання малолітніх дітей, де і в яких умовах на даний час проживають діти / акт обстеження житлових умов/, оскільки, як вбачається з матеріалів справи відповідач також не має постійного місця проживання, взагалі не перевірив дійсність проживання дітей з відповідачем та їх на це бажання. Крім того не було судом першої інстанції дано належної оцінки висновку органу опіки та піклування щодо необхідності проживання дітей з

матір"ю, оскільки те , що відповідач самочинно забрав дітей є відповідно до закону підставою для хі повернення.

Одночасно колегія суддів вважає, що висновки суду, щодо жорстокого поводження позивачки з дітьми є передчасними, такими що не грунтуються на матеріалах справи, оскільки будь-які допустимі докази цього відсутні.

Крім того суд першої інстанції розглянув справу в порушення вимог ч.4 ст. 19 СК України, відповідно до якої, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 311 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню і направленням справи на новий розгляд, якщо суд вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Враховуючи, що суд першої інстанції при поставленні рішення не з"ясував обставин, що мають значення для вирішення спору, не притяг до участі у справі орган опіки та спілкування, що є обов"язковим, рішення суду не можна вважати законним та обгрунтованим, воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, оскільки встановлені порушення процесуального права перешкоджають суду апеляційної інстанції дослідити нові докази, чи обставини які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При новому розгляді справи слід врахувати наведене, більш повно з"ясувати обставини справи, права та обов'язки сторін та вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 311 , 313, 315 ЦПК України , колегія суддів , -

УХВАЛ ИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2007 р, - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд іншим складом.

Ухвала набирає законної сиди з. моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двох місяців в касаційному порядку до Верховного Суду України