АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

10 вересня 2007
року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

Новосядлої В.М.
,  Новодворської О.І.,  Олєйникової Л.С.

розглянувши
в попередньому судовому засіданні в м.
Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу Державної виконавчої
служби Дніпровського районного управління юстиЦП у м.  Києві ,
треті особи,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3,
ОСОБА_4 ,  Товариство з Обмеженою
відповідальністю " Будавтоматика-П" про звільнення майна з під арешту
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.  Києва від 25 квітня 2005 року та ухвалу
Апеляційного суду м.  Києва від 12 липня
2005 року,

встановила:

У
листопаді 2004 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Відділу державної
виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиЦП у м.  Києві,
3 особи,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3,
ОСОБА_4,  ТОВ "
Будавтоматика-П" про звільнення майна із-під арешту,  посилаючись на те,  що згідно рішення Шевченківського районного
суду м.  Києва від 12 січня 2004 року
вона зобов'язана повернути ТОВ " Будавтоматика-П" борг у сумі 34 878
грн. 00 коп.

Згідно
домовленості з ТОВ " Будавтоматика-П" вона щомісячно вносила грошові
кошти на погашення заборгованості.

Незважаючи
на це,  ТОВ " Будавтоматика-П"
таке виконання рішення суду не влаштовувало і воно звернулося до відповідача
про примусове виконання рішення суду.

Державним
виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського РУЮ у м.  Києві було накладено арешт на 1/4 частину
квартири,  що їй належить. Проте ,  державний виконавець не врахував,  що в цій квартирі крім нею проживають і її
батьки та сестра,  яким належить 3/4
частини квартири й іншого житла у них немає.

Справа №
33ц- 2066кс-07                         Категорія
ЦПК: 44

Головуючий у
першій інстанції Савяук Т.Н. Доповідач
Новодворська О.І.

Посилаючись на
зазначені обставини,  позивачка просила
задовольнити її вимоги.

Рішенням
Дніпровського районного суду м.  Києва
від 25 квітня 2005 року залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду м.  Києва від 25 квітня 2005 року,  в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1
звернулася до Верховного Суду України з касаційною скаргою на ухвалені судові
рішення.

В
обґрунтування касаційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального
й процесуального права,  у зв'язку з чим
ставить питання про скасування судових рішень та направлення справи на новий
розгляд до місцевого суду.

Колегія
суддів дійшла висновку,  що підстави для
перегляду судових рішень відсутні.

Відмовляючи
у задоволенні позову,  місцевий суд
виходив із того,  що відповідно до статті
4 Закону України „Про виконавче провадження" заходами примусового
виконання рішень є: звернення стягнення на майно боржника,  звернення стягнення на заробітну плату
(заробіток),  доходи,  пенсію,
стипендію боржника,  вилучення у
боржника і передача стягувачеві певних предметів,  зазначених у рішенні,  інші заходи,
передбачені рішенням.

Згідно  ст.  50
Закону України „Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно
боржника полягає в його арешті (опису),
вилучені та примусовій реалізаЦП.

Стягнення
за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в
гривнях та в іноземній валюті,  інші
цінності,  в тому числі кошти на рахунках
та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях,  на рахунки в цінних паперах у депозитаріях
цінних паперів.

У разі
відсутності у боржника коштів та цінностей,
достатніх для задоволення вимог стягувача,  стягнення звертається на належне боржникові
інше майно,  за винятком майна,  на яке згідно з законом не може бути
накладено стягнення. Боржник має право вказати ті види майна чи предмети,  на які необхідно звернути стягнення в першу
чергу. Остаточно черговість стягнення на кошти та інше майно боржника
визначається державним виконавцем.

На
підставі виконавчого листа №1-1807,
виданого 12 січня 2004 року Шевченківським районним судом м.  Києва,
з ОСОБА_1 на користь ТОВ „Будавтоматика-П" підлягає стягненню боргу
сумі 34878, 00 грн.

Постановою
державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиЦП м.  Києва
Яценюк Л.П. від 08 листопада 2004 року відкрито виконавче провадження на
підставі вищезазначеного виконавчого листа.

21 жовтня 2004
року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиЦП м.  Києва
Яценюк Л.П. описано майно,  що належить
ОСОБА_1 на праві приватної

власності,  а саме,
- 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та оголошено заборону на його
відчуження.

За
частиною першої  ст.  59 Закону України „Про виконавче
провадження" особа,  яка
вважає,  що майно,  на яке накладено арешт,  належить їй,
а не боржникові,  може звернутись
до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під
арешту.

Право
власності ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_1 не оспорюється,  а тому відсутні підстави для задоволення
вимог із приводу виключення майна з-під арешту

Апеляційний
суд обґрунтовано погодився з висновками місцевого суду та залишив його рішення
без змін.

Відповідно
до ч. 2  ст.  324 ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Згідно  ст.
335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини,  що не були
встановлені в рішенні суду,  чи відкинуті
ним,  вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,  про
перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено
і це вбачається з матеріалів справи,  що
судові рішення ухвалені з додержанням судами норм матеріального та
процесуального права,  а також відсутні
передбачені ч. 1  ст.  338 ЦПК України підстави для обов'язкового
скасування судового рішення.

Наведені у
касаційній скарзі доводи висновок судів не спростовують.

Керуючись  ст.
ст.  332,  336 ЦПК України,  колегія суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Донецької області

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Дніпровського районного суду м.  Києва
від 25 квітня 2005 року та ухвалу Апеляційного суду м.  Києва від 12 липня 2005 року залишити без
змін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.