Справа №22-762/2007 р.                                    Головуючий
у І інстанції Трегубенко С. В.
18                                                                          Суддя
- доповідач Козлов О.М.
УХВАЛА

іменем України

28
серпня 2007 року                                                                                      місто
Маріуполь

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області

у складі:

головуючого   Ігнатоля Т.Г.,

суддів                                                           Кочегарової
Л.М. ,  Козлова О.М.

при
секретарі   Фік К.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.
Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду Донецької
області від 16 липня 2007 року

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Першотравневого районного суду Донецької області від 16 липня 2007 року в
позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики в сумі 2473000 грн. та судових витрат
- відмовлено.

Не
погоджуючись з цим рішенням і посилаючись в апеляційній скарзі на неправильне
застосування судом першої інстанції
ст.  ст. 207,  218,
1046,  1047 ЦК України
порушення норм процесуального права,
зокрема  ст. 59 ЦПК України,  що призвело до неправильної правової оцінки
наданих сторонами доказів,  позивач
просить рішення скасувати та постановити нове рішення,  яким повністю задовольнити його позов,  стягнувши з відповідачки на його користь по
договору позики грошові кошти в сумі 2473000 грн. та судові витрати,  пов'язані з розглядом позову в судах.

Заслухавши
суддю - доповідача,  позивача ОСОБА_1 та
його представника ОСОБА_3 ,  які
підтримали доводи апеляційної скарги,
відповідачку ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4,  які заперечували проти скарги,  перевіривши матеріали справи у межах
апеляційного оскарження і доводи апеляційної скарги,  колегія суддів вважає,  що апеляційну скаргу потрібно відхилити,  а рішення суду першої інстанції залишити без
змін,  з таких підстав :

Згідно
зі  ст.
308 ЦПК України,  апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального
та процесуального права і не може бути скасоване правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно
до ч.3  ст. 10 ЦПК України,  кожна сторона повинна довести ті
обставини,  на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
а,  відповідно до  ч.1
ст.   212  ЦПК України,
суд оцінює докази за своїм
внутрішнім

переконанням,  що ґрунтується на всебічному,  повному,
об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів у їх
сукупності.

Судом
першої інстанції встановлено,  і це
підтверджується матеріалами справи і визнається позивачем,  що 26 грудня 2005 року позивач грошей ОСОБА_2
не передавав.

Приймаючи
рішення суд виходив з того,  що гроші за
договором позики від 26 грудня 2005 року не були одержані позичальником від
позикодавця,  що позивач визнав,  і що позивач не надав суду розписок,  або інших письмових доказів,  як на підтвердження вказаних договорів
позик,  укладених ним з відповідачкою у
період з 1997 року по грудень 2007 року,
так і на часткове повернення йому ОСОБА_2 певних сум боргів.

З такими
висновками суду першої інстанції колегія судців не може не погодитись,  оскільки вони відповідають обставинам
справи,  які визнані сторонами,  і не суперечать нормам матеріального і
процесуального права.

Відповідно
до ч.1  ст.  61 ЦПК України,  обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі,  не
підлягають доказуванню.

На
підтвердження своїх позовних вимог,  в
суді першої та апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 пояснював,  що відповідачка ОСОБА_2 уклала з ним наступні
угоди позики: в березні 1997 року ОСОБА_2 взяла в нього 50000 грн.. В кінці
1997 року вона взяла в нього в борг 50000 грн.. На початку 1998 року повернула
десь 20000 грн.. Потім відповідачка повернула ще 2000 грн.. На всі ці угоди
позики ніяких розписок він з відповідачки не брав і в підтвердження повернення
боргу розписок їй не давав. Літом 1998 року відповідачка зайняла у нього 500000
грн. для влаштування дочки на навчання,
і вона,  відносно цієї угоди
позики,  дала йому розписку,  в якій строки повернення боргу не
зазначались. На початку 2001 року позивачка зайняла в нього 500000 грн. без
розписки і час повернення цього боргу він з нею не обумовлював. В кінці 2003
року - на початку 2004 року він дав в борг відповідачці 100000 грн. без
розписки і строку повернення. В кінці 2004 року відповідачка знову взяла в
нього в борг 970000 грн. на ,  що вона
надала розписку з зобов'язанням повернути цей борг в кінці 2005 року. В кінці
грудня 2005 року відповідачка намагалась позичити в нього ще 500000 грн.,  але він їй відмовив. По обіді 26 грудня 2005
року відповідачка передала йому на підтвердження попередніх угод загальну
розписку на суму 2473000 грн. з зобов'язанням повернути борг до 01 березня 2005
року. До грудня 2005 року відповідачка крім вказаних 20000 грн. повертала по
вказаним угодам позики гроші мілкими частками,
облік яких він не вів. Попередні розписки він знищив. На протязі десяти
років не звертався з вимогами про повернення боргу тому,  що на протязі цього часу повертала борги
частками і претензій до неї він не мав. (а.с. 54-55) Але суді апеляційної
інстанції позивач ОСОБА_1 наполягав,  що
в грудні 2006 року вона позичила в нього 50000 грн. і дала розписку відносно
попередніх угод.

Таким
чином не підлягають доказуванню обставини на які позивач,  як сторона по справі,  вказував в своєму позові,  на яких наполягав в поясненнях в суді першої
та апеляційної інстанції.

Згідно
зі  ст. 374 ЦК Української РСР
(в редакції 1963 року),  під час дії
якої,  як наполягає позивач,  було укладено декілька договорів позики,  за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками,  а
позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну
кількість речей того ж роду і якості.

Договір
позики вважається укладеним у момент передачі грошей.

Згідно
зі  ст.  1046 ЦК України,  за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові
кошти або інші речі,  визначені родовими
ознаками,  а позивальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно
до  ст.
ст.  153,  374 ЦК
Української РСР (в редакції 1963 року),
договір вважається укладеним,
коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди
по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору,  які визнані такими за законом або необхідні
для договорів даного виду,  а також всі
ті умови,  щодо яких за заявою однієї з
сторін повинно бути досягнуто згоди. Договір позики вважається укладеним у
момент передачі грошей.

Згідно
до ч.2  ст. 640 ЦК України,  якщо відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії,  договір є укладеним
з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Пояснення
позивача в суді апеляційної інстанції про те,
що в грудні 2006 року він передав відповідачці 50000 грн. колегія суддів
до уваги не приймає,  тому,  що ці його твердження спростовуються його ж
поясненнями в суді першої інстанції про те,
що він відмовив відповідачці в наданні цієї позики.

При
таких обставинах колегія суддів не знаходить підстав для задоволення
апеляційної скарги відповідача стосовно скасування рішення суду першої
інстанції,  а тому в цієї частині
апеляційна скарга відповідача підлягає відхиленню.

Приходячи
до такого висновку колегія суддів не може прийняти до уваги,  як безпідставні,  доводи відповідача на обґрунтування
апеляційної скарги про те,  що суд першої
інстанції дав невірну оцінку дослідженим доказам.

Інші
доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність прийнятого по
справі рішення,  оскільки виходять за
межі предмету спору і заявлених вимог,
тому рішення суду першої інстанції,
як таке,  що в частині вирішення
спору відносно основних позовних вимог позивачки постановлене з додержанням
норм матеріального і процесуального права,
на підставі  ст. 308 ЦПК
України,  підлягає залишенню без зміни,  а апеляційна скарга позивача - відхиленню.

Керуючись  ст.
ст.  303, 307, 308, 313, 314 ЦПК
України,  колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Першотравневого районного суду Донецької області від 16 липня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом
двох місяців з моменту набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Верховного Суду України.