АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
22ц - 5776 / 2007                               Головуючий
в 1 інстанції - Чебикін В.П.
-11/14                                                  Доповідач   - Глущенко Н.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ        УКРАЇНИ

13
листопада 2007 року                      Колегія
судців судової палати у цивільних справах

Апеляційного
суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого    - Глущенко Н.Г.

суддів          -
Григорченка Е.І.,  Прозорової М. Л.

при
секретарі   - КочковаА.В.

з участю адвоката - ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.  Дніпропетровську цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2 на
рішення Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 10 травня
2007 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання
договору довічного утримання,
відшкодування матеріальної та моральної шкоди,  -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні
2006 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання
договору довічного утримання,
відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В
обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те,  що вона є пенсіонерко та інвалідом 1 групи по
зору і потребує стороннього догляду. Навесні 2000 року,  після смерті племінниці - єдиної рідної
людини,  яка за нею доглядала,  вона залишилась одна потребуючи постійного
догляду. її добра знайома ОСОБА_4  познайомила з ОСОБА_3,
яка нібито могла і хотіла доглядати за нею - позивачкою.

Дані
обставини привели до того,  що 17.05.2000
року між нею та відповідачкою було укладено договір довічного утримання.

За даним
договором ОСОБА_3 отримала від неї трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1,  а за це зобов'язалась довічно утримувати її -
позивачку,  надаючи забезпечення у виді
харчування,  догляду,  необхідної допомоги та житла,  сплачуючи комунальні та інші платежі по
утриманню квартири,  зберігаючи за нею
право довічного безкоштовного проживання в цій квартирі,  а також зобов'язалась обладнати квартиру
телефонним зв'язком та відремонтувати квартиру і привести її у придатний для
проживання стан. Також відповідачка зобов'язалась виплачувати позивачці
щомісячне матеріальне утримання в розмірі 100 грн.,  а у випадку інфляції ця сума збільшується
згідно встановленого державою коефіцієнту індексації доходів населення.

Однак,  умови договору відповідачка не стала
виконувати належним чином.
Відповідачка,  переїхавши в 2000
році разом зі своїм чоловіком до неї - позивачки у квартиру,  стали проводити ремонтні роботи з червня 2000
року по березень 2001 року,  що

зробило
неможливим проживання в квартирі,  але
які так і не закінчили,  а ті
роботи,  що були зроблені,  не дали ніяких зручностей. Користуватися
квартирою позивачці стало неможливо.

Мало
того,  в цей період відповідачка
перестала пускати до неї її-позивачки приятелів та сусідів. В такій
ситуації,  відгородивши позивачку від
знайомих,  відповідачка стала годувати
тим,  що їй хотілося,  а не тим,
що вона - позивачка просила. В кінці сумісного проживання відповідачка
стала годувати її дешевими продуктами ( сироваткою,  неякісною картоплею,  пустими супами). Крім того,  відповідачка стала її ображати,  в тому числі і по національний належності.

У червні
2000 року відповідачка переселила її у маленьку спальну біля кухні,  мотивуючи тим,  що чоловіку відповідачки потрібна кімната з
лоджією,  щоб він міг палити. В цей час
відповідачка забрала у неї ключі,  для
того щоб зробити дублікати,  але ключі
так і не повернула.

Фактично
вона була позбавлена можливості виходити на лоджію та дихати повітрям,  оскільки її ніхто не виводив на вулицю.

Весною -
15 березня 2001 року подружжя ОСОБА_3 поставили ш ультиматум щодо прописки в
квартирі чоловіка відповідачки,
вивезення гарнітуру та інших меблів з квартири. При цьому їй дали
зрозуміти,  що вона вже не може розірвати
договір довічного утримання.

Вона зрозуміла,  що попала в
халепу,  оскільки людям,  на допомогу яких вона розраховувала,  нічого не потрібно крім її квартири.

Грицюк
відмовила ОСОБА_3 в їх вимогах,  після
чого стосунки ще більше погіршились,  а
17 березня 2001 року вони переїхали від неї і стали тільки навідуватись,  але ночувати не залишались і спальну не
звільнили,  зробивши з неї склад для
свого майна.

Здоров'я
у неї було погане,  а затим ще більше
погіршилось,  оскільки ОСОБА_3 чинили на
неї моральний тиск. Коли ш становилось погано,
то "Швидку допомогу" викликали сусіди,  які купували і ліки за її - позивачки гроші.
Крім того,  ліки на її замовлення
привозили кур'єри аптеки "Філій".

Після
від'їзду ОСОБА_3 вона проживала за свій рахунок,  харчі за її кошти стали купували сусіди та
іноді чоловік відповідачки,  який зрідка
до неї приїздив.

У серпні
2001 року ОСОБА_3 встановили в квартирі телефон на своє ім'я,  виконуючи умови договору,  але користуватися ним вона могла не
завжди,  так,  як його дуже часто відключали за несплату
абонентської плати.

У грудні
2001 року конфлікт з відповідачкою загострився і вона перестала приходити до
позивачки,  а в січні 2002 року приходив
лише чоловік відповідачки,  який за гроші
позивачки купував те,  що було їй
потрібно. Так тривало до 2004 року.

У 2003
році відповідачка забрала в неї всі документи,
мотивуючи оформленням субсидії та переоформленням пенсії,  але нічого не зробила і документи не
повернула,  не зважаючи на вимоги
позивачки.

З весни
2004 року позивачка сама стала частково оплачувати телефон,  який встановила відповідачка в квартирі,  однак конфлікт з приводу користування
телефоном так і не припинився,  а тому у
2006 році вона-позивачка провела нову телефонну лінію в квартирі на своє ім'я.

ОСОБА_3,  ні під час сумісного проживання,  ні після того,  ніколи не перераховувала їй 100 грн.
матеріального забезпечення,  які було
передбачено угодою,  посилаючись на
те,  що в неї немає грошей.

Паспорт
їй повернув чоловік відповідачки після того,
як вона поскаржилась дільничному інспектору міліції під час виборів
Президента України,  коли не змогла
проголосувати в першому турі,  і тільки
після цього вона отримала паспорт і голосувала вже в другому турі.

У
зв'язку з такими обставинами вона вирішила розірвати договір довічного
утримання. їй сказали,  що треба
звертатися до суду,  але стан її здоров'я
не дозволяв це зробити,  крім того вона
не могла зробити це самостійно,  а
представника знайти теж не могла.

На початку 2005 року
сусідка ОСОБА_5,  за її проханням,  звернулася до юристів і вона зрозуміла,  що потрібні гроші на адвоката,  а тому почала відкладати гроші на це.

У жовтні
2005 року відповідачка,  дізнавшись,  що вона збирається звертатися до суду,  прислала їй поштовий переказ на 120
грн.,  але вона відмовилась його
отримувати.

За таких
обставин,  позивачка просила суд
розірвати договір довічного утримання,
який було укладено між нею та відповідачкою,  оскільки договір відповідачкою не виконувався
і не виконується належним чином.  Також
позивачка просила суд повернути їй майно,
яке вивезла відповідачка (ліжко панцерне,  коробку з новорічними ялинковими
іграшками,  ручну дрель,  4 каструлі,
6 дошок,  абажур,  Євангеліє,
стіл,  набір кришок для
консервування,  столовий набір - 10
виделок тощо),  або відшкодувати вартість
майна у сумі 5000 грн. та просила зобов'язати відповідачку повернути їй:
пенсійне свідоцтво,  довідку МСЕК,  трудову книжку,  довідку виконкому щодо її інвалідності про
право на 50% оплату комунальних послуг,
медичну довідку про стан здоров'я,
ощадну книжку. Крім того,
позивачка просила відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10000 грн. / а.
с.  2-11 /.

Відповідачка
заперечувала проти позовних вимог,
посилаючись на те,  що умови
договору вона виконувала і виконує належним чином.

Рішенням Індустріального районного суду м
Дніпропетровська від 10.05.2007 року

ОСОБА_2 відмовлено в її позовних вимогах в повному обсязі
/ а. с.  206-209 /.

З
рішенням суду від 10.05.2007 року не погодилась позивачка і звернувся до суду з
апеляційною скаргою,  де просить рішення
суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції,  або ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог в повному обсязі.

Як на
підстави апеляційної скарги позивачка посилається на те,  що рішення суду є незаконним та
необгрунтованим,  оскільки ухвалене з
порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду не
відповідають обставинам справи / а. с.
228-236 /.

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги
та заявлених вимог,  колегія суддів
приходить до висновку,  що апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню,
а рішення суду - частковому скасуванню з ухваленням нового рішення у
відповідності з п. п.3,  4  ст.
309 ЦПК України,  з наступних
підстав.

Відмовляючи
позивачці у її позовних вимогах суд лершої інстанції виходив з того,  що відповідачкою на протязі шести років,  з дня укладення договору довічного
утримання,  виконувалися належним чином
зобов'язання по утриманню позивачки.

З такими
висновками суду колегія суддів погодитись не може оскільки вони не відповідають
дійсним обставинам справи,  а також
діючому матеріальному закону.

Так,  суд першої інстанції прийшов до
висновку,  що відповідачка зробила ремонт
в квартирі,  що було передбачено
договором довічного утримання укладеного між сторонами.

Однак,  цей висновок суду не відповідає дійсним
обставинам справи. Як вбачається з матеріалів справи,  зокрема фотографій квартири / а. с.  185-188 /,
ремонт в квартирі розпочато,  але
незакінчено,  фактично квартира не
придатна для належного проживання в ній позивачки,  яка до того ж є інвалідом першої групи по
зору. Дані обставини підтвердили суду свідки (сусіди позивачки з якими вона
спілкується та які бувають в неї в домі та надають допомогу): ОСОБА_5 / а.
с.  193 /,  ОСОБА_6 / а. с.  197 /,
ОСОБА_7 / а. с.  197 / і сама
відповідачка ОСОБА_3,  яка в суді
апеляційної інстанції підтвердила,  що
ремонтні роботи у квартирі не завершені і не проводяться.

Крім
того,  вище зазначені свідки підтвердили
суду,  що вони надавали і надають
допомогу позивачці,  яка потребує
постійної сторонньої допомоги,  але таку
допомогу вона не отримувала і не отримує від відповідачки.

Свідки,  як з боку позивачки,  так і з боку відповідачки / а. с.  193, 194, 195, 197, 200, 201 /,  підтвердили в суді,  що між позивачкою та відповідачкою виникла
конфліктна ситуація,  що унеможливлює
виконання договору.

Посилання
суду першої інстанції на те,  що
відповідачка виконала умови договору,
оскільки встановила в квартирі телефон,
не можуть бути прийняті як належне виконання умов договору,  оскільки позивачка не мала змоги належним
чином ним користуватися,  що і привело до
того,  що позивачкою ОСОБА_2 було
встановлено нову телефонну лінію,  але
вже на її ім'я.

Щодо
надання відповідачкою позивачці щомісячного матеріального утримання в розмірі
100 грн.,  на виконання умов
договору,  то таке нею стало надаватися
позивачці лише в 2006 - 2007 роках,
шляхом відправлення грошових переказів поштою / а. с.  142-149/,
але від отримання яких позивачка відмовляється,  так як ще в 2005 році попередила
відповідачку,  що має намір розірвати
договір у судовому порядку.

Також
посилання суду на те,  що оплату за
квартиру та комунальні послуги проводить відповідачка не можуть бути
прийняті,  оскільки,  як в 2000 - 2001 роках / а. с.  61-62 /,
так і в 2004 - 2006 роках / а. с.
65-67, 74-79 /,  такі оплати
проводила і позивачка.

За таких обставин,  колегія суддів
приходить до висновку,  що позовні вимоги
ОСОБА_8 в частині розірвання договору довічного утримання підлягають
задоволенню,  оскільки відповідачка не
виконувала належним чином свої обов'яжи згідно умов договору довічного
утримання,  а тому в силу  ст.
755 ЦК України
договір довічного утримання,  який було
укладено між сторонами 17.05.2000 року,
не може залишатись в силі і підлягає розірванню,  а позивачка відповідно до  ст. 756 ЦК
України набуває права власності на майно,
яке нею було передане за договором,
тобто на АДРЕСА_1.

Згідно  ст.
611 ЦК України
- у разі порушення зобов'язання наступають правові наслідки,  встановлені договором або законом,  зокрема відшкодування збитків та моральної
шкоди. Частина 2  ст. 615 ЦК України
передбачає,  що одностороння відмова від
зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення
зобов'язання.

Крім
того,  відповідно до  ст.  23
ЦК України - особа
має право на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її права.

Виходячи
з вище наведених обставин справи,  а
також діючого матеріального закону,
колегія суддів приходить до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди спричиненої
їй відповідачкою підлягають задоволенню.

Вирішуючи
питання щодо розміру моральної шкоди,
яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки,  колегія суддів виходить з дійсних обставин
справи та наслідків,  які наступили,  і вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 300 грн.,  задовольнивши позовні вимоги частково,  а в іншій їх частині - відмовити.

Крім
того,  в силу  ст. ет.79, 84, 88 ЦПК України,  з відповідача на користь позивача підлягають
стягненню судові витрати в розмірі 1230 грн.,
де: 30 грн. - інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи;
1200грн. - на правову допомогу адвоката /а. с.
12, 14/. Що стосується рішення суду першої інстанції в частині відмови
позивачці у відшкодуванні матеріальної шкоди та повернення документів,  то в цій частині воно скасуванню не
підлягає,  оскільки відповідає
встановленим у судовому засіданні обставинам та вимогам закону. Доводи
апеляційної скарги позивачки на незаконність рішення у цій частині безпідставні
та не підтверджуються матеріалами справи і доказами. В зв'язку з цим апеляційна
скарга у вказаній частині задоволенню не підлягає.

Керуючись  ст.
ст.  303, 307, 309 ЦПК
України,  колегія суддів,  -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення
Індустріального районного суду м.  Дніпропетровська
від 10 травня 2006 року в частині відмови ОСОБА_2 у розірванні договору
довічного утримання та відшкодуванні моральної шкоди - скасувати.

Розірвати
договір довічного утримання від 17 травня 2000 року укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3,  який посвідчено приватним
нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 17 травня
2000року і зареєстровано в реєстрі за № 1 -1808.

Визнати
за ОСОБА_2 право власності на АДРЕСА_1.

Стягнути
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 300 /триста/ грн. у відшкодування моральної
шкоди,  а в іншій частині позовних вимог
про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1230грн.

В іншій частині
рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його
проголошення,  але може бути

оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду
України протягом двох місяців з

цього
часу.