РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„06" серпня
2007 року                                                                                       м.
Донецьк

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

Головуючого:                                          Краснощокової
Н.С.

Суддів:                                                     Новосядлої
В.М.

Лоленко
А.В. Осипчук О.В. Олейнікової Л.С.

розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа ОСОБА_3 про визнання
договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 26 квітня 2006 року і ухвалу Апеляційного суду м.
Києва від 27 вересня 2006 року, -

встановила:

У грудні 2005 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі - продажу недійсним,
посилаючись на те, що в 1996 році під час перебування у шлюбі з її чоловіком
ОСОБА_3 ними був придбаний будинок у с
АДРЕСА_1. Договір купівлі -продажу був оформлений на чоловіка ОСОБА_3

16 грудня 1999 року шлюб між нею та її чоловіком було
розірвано. Випадково їй стало відомо, що вказаний будинок був проданий колишнім
чоловіком без її згоди. Просила визнати договір купівлі - продажу будинку від
19 березня 2004 року недійсним, оскільки будинок є спільною сумісною власністю
подружжя та при укладенні цієї угоди була необхідна її нотаріально засвідчена
письмова згода. Також вважає, що договір купівлі - продажу зазначеного будинку
є нікчемним у зв'язку з недодержанням вимог закону про його нотаріальне
посвідчення.

Справа
№33ц-1304кс-07

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2006 року у
задоволені позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2006 року апеляційна
скарга ОСОБА_3
відхилена, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2006
року залишено без змін.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2006
року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня
2006 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального
права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що суди помилково застосували ст. 72
Сімейного кодексу України як підставу для відмови в задоволені позову і
послалися на пропуск нею трьохрічного строку звернення до суду з позовом про
розподіл майна, яке є спільною власністю подружжя. При цьому суди фактично не
застосували ч.2 ст. 72 Сімейного кодексу України про обчислення строку позовної
давності і не врахували, що перебіг позовної давності починається з 2004 року.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню
з таких підстав.

Вирішуючи спір,
суди виходили з наступних обставин.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знаходилися в
шлюбі з 04.11.1989 року по 16.12.1999 року. Під час шлюбу 26.11.1996 року був
придбаний на ім"я ОСОБА_3 будинок
АДРЕСА_1. 14 березня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір
купівлі - продажу вищевказаного будинку.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що на
момент укладення договору ОСОБА_1 не
зверталася до колишнього чоловіка з позовом про розподіл спільного майна
подружжя, а відповідно до ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ
майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три
роки, який позивачка пропустила і не просила його поновити. Крім того, суд
посилався на те, що умови договору сторонами фактично виконані. При цьому в
судовому рішенні суд першої інстанції послався на ч.2 ст. 220 ЦК України, яка
регулює питання можливості визнання договору дійсним, хоча такі вимоги на час
розгляду цієї цивільної справи заявлені не були.

Апеляційний суд м. Києва погодився з рішенням суду першої інстанції,
пославшись при цьому на помилкове застосування судом ст. 72 Сімейного кодексу
України і вказав на необхідність застосування ст. 71 Кодексу про шлюб та
сім"ю України.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна, оскільки застосовано
матеріальний закон, який не поширюється на ці правовідносини і не застосовано
закон, який підлягає застосуванню. Суди першої та апеляційної інстанцій
правильно відмовивши в задоволені позову, допустили неправильне застосування
норм матеріального права.

Доводи
касаційної скарги про неправильне застосування ст. 72 Сімейного кодексу України
заслуговують на увагу, оскільки, як норми Кодексу про шлюб та сім"ю (
стаття 29), так і ст. 72 СК України встановлюють строк захисту порушеного права
щодо

спільного
майна подружжя у три роки, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення свого права.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі - продажу між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 був укладений 19 березня 2004 року, тобто під час дії Цивільного
кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року.

Згідно до ч.4 ст. 203 ЦК
України право чин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Стаття 657 ЦК
України передбачає, що договір купівлі - продажу будинку ( квартири) або
іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.

Частина 1 ст. 220 ЦК
України наголошує на тому, що у разі недодержання сторонами вимог закону
про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим
Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Таким чином, суд першої інстанції при розгляді справи невірно з"ясував
обставини, що мають значення для її правильного вирішення, дав неправильну
правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами і застосував закон,
дія якого не поширюється на спірні правовідносини, не прийнявши до уваги вимоги
статті 215 ЦК України.

Апеляційний суд м. Києва залишив поза увагою вказані порушення матеріального
закону.

Відповідно до ст. 341 ЦПК України суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення або змінити рішення, якщо
застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, чи не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

За таких обставин касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції та Апеляційного суду м. Києва - скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позову з підстав нікчемності
оспорюваного правочину.

Керуючись ст.ст. 333,336,341 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду Донецької області, -

Вирішила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення   Шевченківського районного суду м. Києва від
26 квітня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2006
року скасувати.

Ухвалити нове
рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа ОСОБА_3 про визнання

недійсним договору купівлі - продажу будинку АДРЕСА_1.

Рішення
оскарженню не підлягає.