Справа № 22 ц/2441                              Головуючий у 1-й ін  ст.
18                                            Доповідач
Рішення

Іменем    України

27
листопада 2007 року                                                            м.   Житомир

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської області

в складі:                                 головуючого                     Омельчука М.  І.

суддів :                                                                              Товянської
О.В.

Микиткж    О.Ю.

при
секретарі                                                                   Хоменко
Р.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договорами позики

за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Попільнянського районного суду від 4
жовтня 2007 року,

встановила :

В травні
2007 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договорами   позики.

Зазначив,   що 6 серпня,   3 та 5 листопада 2004 року позичив
відповідачці відповідно 16800,   13219 та
10000 гривень,   про що складені боргові
розписки. Згідно вказаних розписок за договорами від 3 та 5 листопада ОСОБА_2
зобов'язувалась повернути борг до 10.11.2004 та 15.11.2004 року. Строк
повернення позики за договором від 6.08.2004 року сторонами не обумовлювався.

Взяті на
себе зобов'язання відповідачка не виконала позичені кошти не повернула.

Посилаючись
на зазначені обставини та вимоги
ст.    ст.   1046,
1047 ЦК України,   позивач просив стягнути з відповідачки борг
за договорами позики в сумі 40019 грн. проценти від суми позики в розмірі 9166
грн.,   компенсацію у зв'язку із
знеціненням коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції в сумі за
останніми двома договорами в сумі 5084 грн.95 коп.,   1713 грн. - три проценти річних від
простроченої суми за договорами від 3 та 5 листопада 2004 року та судовий збір
в сумі 30 грн.

Під час
розгляду справи позивач,   збільшивши
вимоги,   просив стягнути з ОСОБА_2 також
витратити понесені ним за надання правової допомоги   в розмірі
2910 грн.

Рішенням
Попільнянського районного суду від 4.10 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто
з ОСОБА_2 на користь позивача 40019 грн. боргу за договорами позики,  проценти в сумі 9166 грн.,  5084 грн.95 коп. компенсації у зв'язку із
знеціненням грошей,  1713 грн. - трьох
відсотків річних від простроченої суми за договорами позики,  витрати на інформаційно-технічне забезпечення
- 30 грн. та за надання правової допомоги в розмірі 2 910 грн.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2,  посилаючись
на неправильне застосування судом норм матеріального права,  порушення норм процесуального права,  просить скасувати рішення суду та ухвалити
нове про відмову позивачу у позові.

Розглянувши
справу в межах визначених  ст.  303 ЦПК України,  апеляційний суд вважає,  що скарга підлягає до часткового задоволення
виходячи з наступних підстав.

Встановлено,  що сторонами 6 серпня,  3 та 5 листопада 2004 укладені договори
позики. Згідно яких відповідачка позичила у позивача відповідно 16800,  13219 та 10000 гривень про що власноручно
склала боргові розписки. Згідно згаданих розписок за договорами від 3 та 5
листопада вона зобов'язувалась повернути борг до 10 та 15 листопада 2004 року.
Строк повернення позики за укладеним договором від 6.08.2004 року сторонами не
обумовлювався.

Взяті на
себе зобов'язання ОСОБА_2 не виконала,
гроші позивачу не повернула. Борг склав суму 55982 грн.95 коп.,  з яких 40019 грн. - заборгованість за трьома
договорами позики,  9166 грн. відсотки
від суми позики,  5084 грн. 95 коп.
компенсація у зв'язку із знеціненням грошей,
1713 грн. - три відсотки річних від простроченої суми за останніми двома
договорами позики. Названі договори у встановленому законом порядку ОСОБА_2 не
оспорювала.

Згідно  ст.
1046 ЦК України
за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій
стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі,  визначені родовими ознаками,  а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість
речей того ж роду та такої ж якості.

Якщо
позичальник своєчасно не повернув суму позики,
він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення,  а
також три проценти річних від простроченої суми,  якщо інший розмір процентів не встановлений
договором або законом,  ( ст.  ст.
1050,  625 ЦК України). Крім
того,  позикодавець відповідно до  ст.
1048 ЦК України
має право на одержання від позичальника проценти від суми позики.

Відповідачка
доказів на спростування вимог позивача про не повернення боргу суду не надала.
Вона не заперечує отримання від нього

в борг грошей,  складання
розписок про їх отримання. Розмір нарахованих коштів за невиконання зобов'язань
(процентів від суми позики,  компенсації
у зв'язку із знеціненням грошей,  три
проценти річних від простроченої суми) не оспорює.

Ціль
позики правового значення не має,  на
правильність вирішення справи не впливає.

Виходячи
з наведених обставин,  та вимог
закону,  суд обгрунтовано визнав підставними
вимоги позивача та задовольнив їх в цій частині.

Однак,  колегія суддів апеляційного суду не може
погодитись з рішенням місцевого суду в частині покладення на відповідачку
обов'язку по відшкодуванню витрат,
пов'язаних з наданням позивачу правової допомоги.

Відповідно
до ч.1  ст. 56 ЦПК України правову
допомогу може надавати особа,  яка є
фахівцем у галузі права і за законом має право на надання такої допомоги.

В
матеріалах справи відсутні документи,
які свідчать про те,  що приватний
підприємець ОСОБА_3,  котрому позивач
згідно довідки від 18.07.2007 року (а.с. 68) сплатив 700 грн. за надання
юридичної допомоги,  є фахівцем в галузі
права і за законом має право на надання такої допомоги. Свідоцтво про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця таким підтвердженням не є. Крім того,  відповідно до довіреності від 2.03.2007 року
(а.с. 7) ОСОБА_3 позивачем надані повноваження свого представника,  саме в такому процесуальному статусі згідно
протоколів судового засідання той брав участь у справі,  і кошти за надану допомогу отримав як
представник. Доказів,  які б свідчили про
те,  що позивач поніс витрати у зв'язку з
наданням йому правової допомоги в сумі 2910 грн. у справі немає.

Оскільки
ОСОБА_3 у відповідності до статей 12,  56
ЦПК України не відноситься до фахівців у галузі права,  які за законом мають право надавати правову
допомогу,  то у суду були відсутні
підстави покладати на відповідачку обов'язок у відшкодуванні позивачу грошової
компенсації за надання такої допомоги його представником.

А відтак,  рішення районного суду в цій частині є
незаконним,  підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову позивачу в цій частині у позові.

Керуючись  ст.
ст.  303, 304, 309, 313, 316, 324,
325,  209, 218 ЦПК України,  колегія суддів,

вирішила :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення
Попільнянського районного суду від 4 жовтня 2007 року в частині присудження з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації за надання правової допомоги скасувати.

Ухвалити
в цій частині нове рішення.

У позові ОСОБА_1
до   ОСОБА_2 про стягнення компенсації за
надання правової допомоги відмовити. В
решті рішення районного суду
залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України на
протязі двох місяців з дня набрання ним законної сили.