УХВАЛА

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

30
жовтня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Тернопільської області в складі:

головуючого -
Парандюк Т.С.

суддів -
Гірського Б.О.,  Бершадської Г.В.

при секретарі -
Гачинській М. В.

з участю
відповідачки ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Тернопільського міськрайонного суду від 30 липня 2007 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання,  -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Тернопільського міськрайонного суду від 30.07.2007 року відмовлено в
задоволенні пред'явленого ОСОБА_2 позову.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати,  а справу направити на новий розгляд до суду
першої інстанції,  посилаючись на
невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема,  апелянт ОСОБА_2 вказала,  що 29.12.2004 року між нею та відповідачкою
ОСОБА_1 був укладений договір довічного утримання,  згідно умов якого остання зобов'язалась
довічно її утримувати,  а вона передала
їй у власність свою однокімнатну квартиру по вул.  АДРЕСА_1

Вважаючи,  що ОСОБА_1 неналежним чином виконує свої
обов'язки,  передбачені договором,  не добре доглядає її,  не надає достатнього матеріального
забезпечення з утримання,  просила
розірвати укладений між ними договір,
однак суд першої інстанції безпідставно їй в цьому відмовив.

Відповідачка
ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечила та вказала,  що вона виконувала всі передбачені договором
довічного утримання умови: готувала позивачці їжу або приносила вже
приготовлену,  купляла продукти і
ліки,  прибирала,  прала,
оплачувала комунальні послуги,
зробила

справа №22а-942/2007р.                                     головуючий
у 1 інстанції - Хома М. В.

ремонт у квартирі ОСОБА_2.,  доглядала останню,  про що підтвердили допитані в судовому
засіданні свідки.

Однак,  в листопаді 2005 року ОСОБА_2 сказала
їй,  що є інші люди,  які будуть за нею доглядати і відмовилася від
утримання.

Вважає,  що рішення суду є вірним,  оскільки вона зі своєї сторони повністю
виконувала умови договору,  а позивачка
ОСОБА_2 сама безпідставно відмовилася від утримання.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача,  пояснення
учасника процесу,  перевіривши за
матеріалами справи приведені в скарзі доводи,
суд апеляційної інстанції приходить до висновку,  що апеляційна скарга ОСОБА_2. до задоволення
не підлягає з наступних підстав.

Відповідно
до  ст.
ст.  744,  755 ЦК
України,  за договором довічного
утримання одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок,  квартиру або
їх частину,  інше нерухоме майно або
рухоме майно,  яке має значну цінність,  взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір
довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача
або третьої особи,  на користь якої він
був укладений,  у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх обов'язків,  незалежно від його вини.

Судом
першої інстанції встановлено,  що
29.12.2004 року між ОСОБА_2 (відчужувачем) та ОСОБА_1 (набувачем) був укладений
договір довічного утримання,  згідно умов
якого відчужувач передала у власність набувачу однокімнатну квартиру по
вул.  АДРЕСА_1,  а остання зобов'язалася довічно її утримувати,  забезпечуючи щоденним триразовим
харчуванням,  одягом,  доглядом,
необхідною допомогою і житлом,
шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній
квартирі. Матеріальне забезпечення з утримання,
яке щомісячно мало надаватись ОСОБА_2 оцінено сторонами в розмірі 100
грн.

З осені
2005 року ОСОБА_2 відмовилася від утримання з боку ОСОБА_1,  пославшись на те,  що є інші люди,  які будуть за нею доглядати.

Постановляючи
рішення і відмовляючи позивачці ОСОБА_2 в задоволенні пред'явленого
позову,  суд першої інстанції виходив з
того,  що відповідачка ОСОБА_1 належним
чином виконувала свої обов'язки,
передбачені договором,  про що
надала відповідні докази,  тому відсутні
підстави для розірвання укладеного між сторонами договору довічного утримання
від 29.12.2004 року.

Такий
висновок суду є обґрунтований,  оскільки
позивачка ОСОБА_2 не довела,  відповідно
до  ст.
60 ЦПК України,  своїх вимог,  а саме її небажання отримувати від ОСОБА_1
матеріального забезпечення,  згідно умов
укладеного договору довічного утримання,
не є правовою підставою розірвання такої угоди.

Таким чином,  суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права,  тому колегія суддів не вбачає підстав для
його скасування з мотивів,  викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись  ст.
ст.  307,  308,
313,  314 ЦПК України,  колегія суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Тернопільської області,  -

УХВАЛИЛА:

апеляційну
скаргу ОСОБА_2. відхилити.

Рішення
Тернопільського міськрайонного суду від 30.07.2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з того дня
може бути оскаржена протягом двох місяців в касаційному порядку безпосередньо
до Верховного Суду України.