РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10
жовтня 2007 р.                                                                                м.  Івано-Франківськ

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської
області в складі:

головуючої                                             Мелінишин
Г.П.,

суддів                                                      Пнівчук
О.В., Бойчука І.В.

секретаря                                                Сем"янчук
С. Й.

з участю
адвокатів                                 ОСОБА_1,  ОСОБА_2.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Івано-Франківського міського центру по роботі з дітьми за місцем
проживання,  третя особа ОСОБА_4 про
поновлення на роботі,  стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди
за апеляційними скаргами Івано-Франківського міського центру по роботі з дітьми
за місцем проживання та ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду
від 25 червня 2007 року, -

встановила:

Рішенням
Івано-Франківського міського суду від 25.06.2007 року частково задоволено позов
ОСОБА_3 Поновлено її на посаді педагога-організатора Івано-Франківського
міського центру по роботі з дітьми за місцем проживання,  стягнуто з відповідача на її користь 4795
грн. 26 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу,  1000 грн. моральної шкоди,  150 грн. за надання юридичної допомоги,  а всього 5945 грн. 26 коп. Покладено на третю
особу- ОСОБА_4. обов'язок відшкодувати Івано-Франківському міському центру по
роботі з дітьми за місцем проживання шкоду,
заподіяну в зв"язку з оплатою за час вимушеного прогулу в сумі 4795
грн.26 коп.

На дане
рішення Івано-Франківський міський центр по роботі з дітьми за місцем
проживання та третя особа - ОСОБА_4 подали апеляційні скарги. Зазначають,  що висновки суду про незаконність звільнення
ОСОБА_3 з роботи не відповідають дійсним обставинам справи,  а рішення прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права. Судом не прийнято до уваги,  що звільнення позивачки в зв"язку зі
скороченням чисельності посад педагогів - організаторів відбулося на підставі
рішення виконкому Івано-Франківської міськради та з врахуванням кваліфікації і
продуктивності праці педагогів-організаторів. В судовому засіданні було
встановлено,  що до позивачки
неодноразово застосовувалися заходи дисциплінарної відповідальності,  що є підтвердженням її низької продуктивності
праці. Що стосується кваліфікації,  то
суд не звернув також увагу,  що згідно
висновку атестаційної комісії ОСОБА_3 було відмовлено у присвоєнні вищої
категорії саме з врахуванням її кваліфікаційного рівня. Тому суд безпідставно
вважав,  що вивільнення посади,  яку займала позивачка проведено без
врахування її переважного права на залишення на роботі. Надуманим є також і
висновок

Справа №
22-ц-1017/2007р.                          Головуючий
у 1 інстанції Островський Л.Є.

Категорія
40                                                    Доповідач
Мелінишин Г.П.

суду про те,  що
позивачку звільнено з роботи без згоди профкому,  оскільки не враховано,  що рішення профкому про відмову у дачі згоди
на звільнення винесено фактично одноособово головою профкому ОСОБА_5. Судом
необгрунтовано в зв"язку з цим відмовлено у задоволенні клопотання
відповідача щодо зупинення провадження у справі та запиту згоди профкому на
звільнення ОСОБА_3 з роботи. Необгрунтованим є також і рішення суду в частині
стягнення з відповідача 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди,  оскільки позивачка не представила суду
будь-яких доказів на підтвердження цих вимог. Стягуючи на користь позивачки 150
грн. витрат на юридичну допомогу,  суд не
звернув увагу,  що такі витрати
позивачкою документально належним чином не підтверджені. Третя особа ОСОБА_4,
крім того,
посилається і на безпідставність покладення на неї судом обов'язку
відшкодувати відповідачу шкоду,  завдану в
зв"язку з оплатою витрат за час вимушеного прогулу. За наведених обставин
просили рішення суду скасувати,  ухвалити
нове рішення,  яким в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити.

В
засіданні апеляційного суду представник відповідача та третя особа ОСОБА_4 доводи
скарг підтримали з наведених в них мотивів.

ОСОБА_3. доводів
скарг не визнала,  посилаючись на
обгрунтованість висновків суду.

Вислухавши
доповідача,  пояснення сторін,  думку адвокатів,  перевіривши матеріали справи,  колегія суддів підстав для задоволення
апеляційної скарги не знаходить.

Згідно з
п.1 ч.1  ст.  40 КЗпП України трудовий договір,  укладений на невизначений строк може бути
розірваний власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації
виробництва і праці,  в тому числі ліквідації,  реорганізації або перепрофілювання
підприємства,  установи,  організації,
скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до  ст. 43 КЗпП України звільнення працівника по
скороченню чисельності проводиться за попередньою згодою виборного органу
первинної профспілкової організації за винятком випадків,  коли відмова останнього в наданні згоди на
розірвання трудового договору є необгрунтованою.

Як
роз"яснено Пленумом Верховного Суду України в п. 19 постанови № 9 від
06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" при
вирішенні справ,  пов"язаних із
звільненням за п.1  ст. 40 КЗпП України
суди зобов"язані з"ясувати,  чи
дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці,  і які саме,
чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норм законодавства,  що регулює вивільнення працівників,  які є докази щодо змін в організації
виробництва і праці,  про те,  що працівник відмовився від переведення на
іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості
перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві,  в установі,
організації,  чи не користувався
вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи
попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

З
матеріалів справи вбачається,  що
позивачка працювала педагогом - організатором Івано-Франківського міського
центру по роботі з дітьми за місцем проживання. Згідно наказу № 30-к від
04.04.2006 р. її звільнено з роботи по п.1
ст.  40 КЗпП України у
зв"язку з скороченням чисельності працівників.

Судом
встановлено,  що звільнення позивачки
проведено без дотримання вимог чинного законодавства. Зокрема,  як вбачається з рішення профкому міського
центру по роботі з дітьми за місцем проживання від 13.03.2006 р. (а.с.  13 зворот) профкомом центру було відмовлено у
дачі згоди на звільнення з роботи ОСОБА_3 по п.1  ст.  40
КЗпП України. Така відмова обгрунтована переважним правом позивачки перед
іншими працівниками на залишення на роботі,
враховуючи її продуктивність праці,
кваліфікацію та сімейний стан.

Вказані
обставини судом перевірено в судовому засіданні та з"ясовано,  що ОСОБА_3. дійсно мала переважне право на
залишення на роботі перед іншими працівниками,
оскільки мала вищу від них кваліфікацію.

Твердження
апелянтів про те,  що відмова профкому
від дачі згоди на звільнення не має юридичної сили та що суд безпідставно
відмовив у задоволенні клопотання про запит у профкому такої згоди не
заслуговує на увагу.

Відповідно
до положень  ст.  43 КЗпП України зупинення провадження судом в
справі проводиться з метою одержання згоди профкому на звільнення в тому
випадку,  якщо звільнення проведено без
звернення до цього органу. В даному випадку профкомом обгрунтовано відмовлено у
дачі згоди на звільнення,  що і є
підставою для поновлення позивачки на роботі.

Аналогічно
не можуть бути прийняті до уваги і посилання апелянтів на недоведеність
позивачкою спричинення моральної шкоди зважаючи на обгрунтованість її
звільнення з роботи. Визначаючи розмір морального відшкодування суд правильно
врахував порушення відповідачем нормальних життєвих зв"язків
позивачки,  докладення нею додаткових
зусиль для організації життя.

Колегія
суддів не бере також до уваги і доводи апелянтів щодо необгрунтованого
покладення судом на третю особу обов'язку відшкодувати відповідачу спричинену
шкоду. Судом встановлено,  що звільнення
ОСОБА_3 проведено директором центру з порушенням закону,  а відповідно до  ст.
237 КЗпП України це є підставою для покладення на неї матеріальної
відповідальності.

Колегія
суддів приходить до висновку,  що справа
судом першої інстанції розглянута повно і об"єктивно,  а рішення постановлено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг правильності
висновків суду не спростовують,  а тому
підстав для його скасування колегія суддів не знаходить.

Що
стосується рішення суду в частині стягнення витрат,  пов"язаних з розглядом справи,  то як видно з матеріалів справи (а.с.  14а),
позивачкою понесено витрати на правову допомогу в розмірі 50 грн. Інших
витрат на правову допомогу позивачкою документально не підтверджено,  а тому рішення суду в цій частині слід
змінити. В решті рішення суду залишити без зміни.

Керуючись  ст.
ст.  218, 307, 308, 309,  313-316 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_4 відхилити,  а апеляційну
скаргу Івано-Франківського міського центру по роботі з дітьми за місцем
проживання задовольнити частково. Рішення Івано-Франківського міського суду від
25 червня 2007р. в частині стягнення витрат,
пов"язаних з розглядом справи,
змінити. Стягнути з Івано-Франківського міського центру по роботі з
дітьми за місцем проживання на користь ОСОБА_3 50 грн. витрат за надання
правової допомоги.

В решті рішення
суду залишити без зміни.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з часу набрання ним законної
сили.