АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

12 липня
2007 року                                                                                  м.  Вінниця

Колегія  суддів
судової палати у  цивільних
справах  апеляційного  суду Вінницької області в складі:

Головуючої:   Копаничук С. Г.

Суддів:
Голембевської Л.М. ,  Луценка В.В.

при секретарі:
Торбасюк О.І..

за   участю
позивача  ОСОБА_1.,    його
представника ОСОБА_4.,
відповідачки ОСОБА_2.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.  Вінниці цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2на рішення Ленінського районного суду м.  Вінниці від 14.05.2007 року по справі за
позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про визнання недійсним заповіту,  визнання та встановлення обов'язкову частки в
спадщині , -

встановила:

ОСОБА_1звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2про визнання недійсним заповіту,  визнання та встановлення обов'язкової частки
в спадщині,  посилаючись на те,  що на час відкриття спадщини після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1року його батька - ОСОБА_3. він являвся інвалідом , а тому має
право на обов'язкову частку в спадщині. Враховуючи те,  що батько склав заповіт на все майно на ім'я
сестри -ОСОБА_2.,  просив визнати заповіт
на її ім'я від 09.09.2006 року недійсним та визнати його право на обов'язкову
частку в спадщині.

Рішенням
Ленінського районного суду від 14.05 2007 року позов задоволено частково.
Визначено право ОСОБА_1. на обов'язкову частку у спадщині після смерті
ОСОБА_3.В задоволенні решти вимог відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2.
просила рішення суду в частині визнання права позивача на обов'язкову долю
в спадщині скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального
права , а в цій частині ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовити. Зазначила,  що суд невірно оцінив докази з точки зору їх
належності та допустимості   та дійшов

Справа № 22 - 1540                                          2007р.       Категорія: 26         Рішення постановлено під головуванням Зайцева А.Ю.

Доповідач:
Копаничук С. Г.

2

висновку
, що   не   відповідає
дійсним обставинам справи. Так,
суд не врахував,  що належного
доказу того,  що на час відкриття спадщини
ОСОБА_1являвся
непрацездатним , останній не надав , а отже не має права на обов'язкову долю в
спадщині.

Заперечуючи
проти скарги ОСОБА_1зазначив,  що вважає рішення суду законним і
обґрунтованим,  оскільки поняття
"інвалід" дається у Законі України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" і який передбачає медичний критерій,  група ж інвалідності як міра втрати здоров'я
визначається визначається органами МСЕК.

Заслухавши
доповідача,  осіб,  що приймають участь в справі,  перевіривши матеріали справи,  рішення суду та доводи апеляційної
скарги,  колегія суддів вважає,  що скарга підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Відповідно
до  ст.
1241 ЦК неповнолітні,  повнолітні непрацездатні діти
спадкодавця,  непрацездатна вдова
(вдівець) та непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки,  яка належала б
кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Згідно зі ч.2  ст.  1220 ЦК
часом відкриття спадщини є день смерті особи або день , з якого вона
оголошується померлою .

Задовольняючи
позов в частині визнання права ОСОБА_1. на спадщину районний суд виходив з
того,  що право його на таку долю
передбачено  ст.  1241 ч. 1,
ст. 1235 ч.3 ЦК України. Приймаючи до уваги як доказ непрацездатності
позивача виписку із акту огляду МСЕК та довідку до акту огляду,  згідно якої він визнаний інвалідом дитинства
3 групи ,  а також численні довідки про
хвороби , надані позивачем , суд дійшов висновку , що позивач був інвалідом
дитинства на час смерті ОСОБА_3.,  тобто
був непрацездатним.  , а тому задоволив
позов в цій частині.

Разом з тим
,  з таким висновком погодитись не можна.

Згідно  ст.
ст. 2, 3 Закону України "Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" інвалідом є особа зі стійким розладом функцій
організму,  зумовленим
захворюванням,  наслідком травм або з
уродженими дефектами,  що призводить до
обмеження життєдіяльності,  до
необхідності в соціальній допомозі і захисті. Інвалідність як міра втрати
здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної
експертизи Міністерства охорони здоров'я України. Згідно довідки МСЕК (а.с. 37)
ОСОБА_1при
первинному огляді визнаний інвалідом вперше 27.02.2007 року , причина
інвалідності - з дитинства.

Відповідно
до п. 30 Положення про медико-соціальну експертизу (затверджене постановою
Кабінету Міністрів України від 22 лютого 1992 p. N 83)
датою встановлення інвалідності вважається день надходження до МСЕК
документів,  необхідних для огляду
хворого.

Як
пояснили в судовому засіданні ОСОБА_1та його
представник ОСОБА_4документи на встановлення інвалідності вони подали МСЕК в
січні 2007 року.

Відповідно
до  ст.
10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Відповідно до  ст. 59
ЦПК України обставини , які за законом мають бути підтверджені певними засобами
доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно  ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність ,
допустимість , достовірність кожного доказу окремо , а також достатність і
взаємний

їх
зв'язок. Суд    дані    вимоги
закону порушив і ухвалив рішення на основі висновків , які не
відповідають дійсним обставинам справи , що є підставою для скасування рішення
суду та ухвалення колегією суддів нового рішення.

Як вбачається з матеріалі справи,  ОСОБА_1.,  ІНФОРМАЦІЯ_2року народження,  на час смерті батька ОСОБА_3.
ІНФОРМАЦІЯ_1року був повнолітнім .Будь-яких допустимих доказів встановлення
йому інвалідності органами МСЕК до чи на час відкриття спадщини , тобто на день
смерті спадкодавця , він суду не надав і в матеріалах справи вони відсутні
.Відсутні також докази того , що він на цю дату - отримував будь-яку соціальну
допомогу з приводу інвалідності чи стійкої непрацездатності. Відповідно до акту
огляду МСЕК ОСОБА_1. 27.02.2007 року вперше при первинному огляді була
встановлена третя група інвалідності з строком переогляду 27.02.2008 року.
Причина інвалідності - з дитинства. Медичні документи у вигляді витягів з
медичних карток позивача , з історій хвороб підтверджують лише непрацездатність
та знаходження на лікуванні в певні періоди життя ОСОБА_1. і не дають право
суду оцінювати їх з медичної точки зору , як документи , що свідчили б про його
інвалідність. Вони не є тими допустимими і достатніми доказами,  які підтверджували б його непрацездатність на
час відкриття спадщини , вони потребували оцінки МСЕК і були оцінені нею при
встановленні йому інвалідності в 2007 році. Тому доводи скарги щодо цього
підставні і заслуговують на увагу. Оскільки позивачем суду не надані допустимі
та достатні докази непрацездатності на час відкриття спадщини ,  колегія суддів вважає , що в задоволенні
позову в цій частині йому необхідно відмовити.

За таких
обставин рішення суду підлягає скасуванню в частині визнання права на
обов'язкову долю з ухваленням нового рішення про відмову в цій частині в
позові. Керуючись  ст. 1241 ЦК
України,   ст.  ст. 307, 309, 316 ЦПК України,

Вирішила:

Апеляційною
скаргу ОСОБА_2задоволити.

Рішення
Ленінського районного суду м.  Вінниці
від 14.05.2007 року в частині визнання права позивача на обов'язкову частку в
спадщині скасувати. В задоволенні позову ОСОБА_1до ОСОБА_2про визнання та
встановлення права на обов'язкову частку в спадщині відмовити.

В іншій часині
рішення залишити без змін.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення та може бути •   оскаржено в касаційному порядку до
Верховного Суду України на протязі двох місяців .