Справа № 22ц-1645/2007                                                  Головуючий у першій інстанції -
Зарічна Л.А. Доповідач
УХВАЛА

іменем      України

21
листопада 2007 року                                                                                 місто
Чернігів

Апеляційний   суд  Чернігівської області у складі: головуючого
судді - Литвиненко І.В. суддів - Лазоренка М.І., Смаглюк Р.І. при секретарі -
Рябчук С.В. за участю - ОСОБА_7

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської
області від 29 серпня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання правочину недійсним

встановив:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення
районного суду та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Рішенням
Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 серпня 2007 року у
задоволенні позову - відмовлено.

Апелянт мотивує
свої вимоги невідповідністю висновків суду обставинам справи та зазначає, що в
дійсності відповідачка не подарувала, а продала ОСОБА_3 свою частину будинку, а
договір дарування частини будинку оформила з метою приховати договір
купівлі-продажу. Підтвердженням наведеного є надходженням на банківський
рахунок відповідачки коштів в сумі 8300 доларів США, пошук відповідачкою
покупців та прохання останньої написати відмову від купівлі частини будинку.

Крім того,
апелянт вважає, що суд безпідставно їй відмовив у задоволенні клопотання про
допит свідків.

Заслухавши     суддю-доповідача, дослідивши
матеріали     справи,

апеляційний суд
приходить до    висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з
наступних підстав.

2

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд
перевіряє правильність і обґрунтованість
рішення суду І інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді І інстанції.

Як вбачається з
матеріалів справи, в АДРЕСА_1, який на праві
спільної часткової власності належить ОСОБА_2 - 4/9 частин будинку таОСОБА_1 -
5/9 частин будинку.

02.07.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір
дарування 5/9 частин наведеного будинку.

Вважаючи, що її право переважної купівлі частини будинку, передбачене ст. 362 ЦК України порушене, ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати договір дарування 5/9
частин цього будинку, недійсним на підставі ст. 235 ЦК України,
оскільки договір дарування є удаваним
правочином та просила перевести на неї право покупця,

В судовому засіданні відповідачка заперечувала факт укладення договору купівлі-продажу, позовні вимоги не визнала.

Відмовляючи у задоволенні позивних вимог, суд обґрунтовано виходив з того, що позивачкою в судовому засіданні не
було доведено факт укладання між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 удаваного правочину, а відповідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Доводи апелянта, що відповідачка 27.06.2007 року отримала від ОСОБА_3гроші
в сумі 8300 доларів США
на свій депозитний рахунок у Райффайзен банк Аваль у м. Прилуках і ця
обставина є безспірним доказом у справі, не заслуговують на увагу, оскільки з
наданих банком довідок про обороти на рахунку ОСОБА_2 не вбачається, що кошти як в сумі 8300 доларів США так і 6000 гривень надійшли саме від ОСОБА_3, що саме
ці кошти є плата за 5/9 частин наведеного будинку ( а.с.20-24).

Свідок ОСОБА_4,
апеляційному суду пояснив, що він перебуває
у дуже добрих стосунках з позивачкою, що його дружина та позивачка мають
намір укласти договір довічного утримання і тому йому відомо, що відповідачка у квітні 2007 року висловила бажання продати
свою частину будинку, що позивачка мала намір купити частину будинку, але остання в цьому їй відмовила. З цього привод між

сестрами      виник спір і   він особисто їздив до нотаріуса ОСОБА_5  й

просив не укладати угоду по будинку.

3

Вислухавши й
проаналізувавши покази свідка апеляційний суд, не може їх взяти до уваги, як доказ удаваного правочину, оскільки його
покази не містять даних про істотні умови договору купівлі - продажу,
який на думку останнього  був укладений між   ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Також
звернення ОСОБА_6 до нотаріуса з проханням не укладати договір стороною
якого є відповідачка й покази, що його дружина та позивачка мають намір укласти договір довічного утримання, дають суду підстави критично відноситись до показів свідка
щодо обставин укладення угоди та
його особистій незаінтересованості у результатах вирішення спору.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати договір дарування
недійсним на підставі ст. 235 ЦК України, проте зазначена стаття не передбачає визнання удаваного проточину недійсним. Він може бути визнаним
таким, лише коли він суперечить закону.

Враховуючи, що визначені законом підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні, а позивачка не ставить
питання про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, тому суд
також обґрунтовано відмовив позивачці у задоволенні позовних вимог про
переведення на неї прав покупця, оскільки ч.4 ст. 362 ЦК України
передбачає, що тільки в разі продажу частки у праві спільної часткової
власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до
суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог, а наведені доводи апеляційної скарги не
дають підстав для її задоволення та скасування вірного по суті рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст.
303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1      - відхилити, а рішення Прилуцького
міськрайонного суду
Чернігівської області від 29 серпня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути

оскаржена до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання

нею законної сили.