Справа
№ 22ц-813/2007         Головуючий у 1 інстанції
Категорія 29                                                ________ Доповідач Баркова Л.Л.
УХВАЛА

ІМІНЕМ   УКРАЇНИ

17
вересня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого
Баркової Л.Л.

суддів Кучерявої
В.Ф.,  Трушкова М. М.

при
секретарі : Лепеха А.С.  розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовами ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про вселення,  усунення перешкод
в користуванні квартирою та ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа: Житло комунальне підприємство „Житло-Центр" про
визнання такою,  що втратила право
користування жилим приміщенням

за
апеляційною скаргою  ОСОБА_1   на рішення
Жовтневого    районною суду міста
Маріуполя від  20 липня 2007 року

встановила:

Рішенням
Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 20 липня 2007 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про вселення в квартиру АДРЕСА_1 та усунення перешкод в
користуванні квартирою відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_1 та
її неповнолітніх дітей ОСОБА_3,  1991
року народження та сина ОСОБА_4,  1997
року народження такими,  що втратили
право користування жилою площею в зазначеній квартирі.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати,  справу повернути на новий розгляд,  посилаючись на те,  що судом не повно з'ясовані обставини
справи,  висновки суду їм не
відповідають,  зібраним доказам дана
неправильна оцінка,  порушено норми
матеріального і процесуального права.

Заслухавши
суддю доповідача,  пояснення позивачки за
основним позовом ОСОБА_1,  її представника,
адвоката ОСОБА_5,  які просили
задовольнити апеляційну скаргу,
представника відповідача ОСОБА_6,
ОСОБА_7 ,  яка просила її
відхилити,  дослідивши матеріали справи в
межах апеляційного оскарження,  колегія
суддів вважає,  що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно
до положень статті 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає,  що суд першої
інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального
закону.

Не може
бути скасовано правильне по суті  і
справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з
ч.1, 2  ст. 71 ЖК України у разі
відсутності наймача або членів йою сім'ї в жилому приміщенні за ними
зберігається право користування ним на

4

протязі шести
місяців. В разі поважності причин відсутності понад цього строку,  суд може продовжити пропущений строк.

Вирішуючи
справу,  суд першої інстанції повно,  всебічно і об'єктивно перевірив всі доводи
сторін,  встановленим фактам і доказам
дав правильну правову оцінку і прийшов до обгрунтованого висновку про те,  що ОСОБА_1 разом з дітьми були відсутніми в
спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 понад шість місяців,  з 1997 року року,  без поважних причин,  втратили право користування в ній жилою
площею,  що підстав для їх вселення не
має.

Цей висновок
суду є правильним і підтверджується матеріалами справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про вселення в квартиру і заперечуючи проти
позову ОСОБА_2 про визнання такими,  що
втратили право користування спірним жилим приміщення,  ОСОБА_1 посилалась на і є,  що з жовтня 2006 року вона не може проживати
в спірній квартирі з поважних причин,
оскільки відповідач замінив замки,
викинув на вулицю її та дітей речі,
в квартиру не пускає. В спірній квартирі залишилося її майно,  в ній вона робила ремонт,  сплачувала комунальні послуги,  тому вважає,
що права користування жилою площею не втратила.

Між тим
доказів в обгрунтування своїх позовних вимог та заперечень проти позову
ОСОБА_2,  ОСОБА_1 не надано.

Зі
справи вбачається,  що наймачем квартири
за адресою: АДРЕСА_1 з 1966 року є ОСОБА_2,
1925 року народження,  інвалід
Великої вітчизняної війни. З 1988 року в квартирі зареєстровані ОСОБА_1,  онука його померлої дружини,  та після народження її неповнолітні діти: від
першого шлюбу донька ОСОБА_8, 1991 року народження та син ОСОБА_9, 1997 року
народження.

Спірна квартира
складається  із трьох  суміжних
кімнат,  загальною жилою площею
41, 3 кв.м. . належить до державного житлового фонду.

Відповідно
до акту,  складеного посадовими особами
Житло комунального підприємства з участю ближніх сусідів ОСОБА_2,  що проживають в квартирах №39 та №40,  ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми
значаться зареєстрованими в квартирі АДРЕСА_1,
але не проживають з 1996 року,
/а.с. 43/

З квітня
1997 року до квітня 2006 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_10 та проживала з ним однією сім"єю за місцем його проживання.
Останній є власником трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі
договору міни від 4 грудня 1999 року./а.с. 6, 45/

Позивачка
ОСОБА_1 не заперечувала,  що в квартирі
за адресою : АДРЕСА_2 до цього часу знаходиться спільне майно подружжя,  яке вони при розірванні шлюбу не ділили та
речі. Саме за цією адресою діти ходять до школи,  перебувають на обліку у лікарні,  на цю адресу надходить кореспонденція.

Факт
проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується матеріалом Жовтневого
РО НОМЕР_1 за 2005 рік в якому осіання власноручно дала пояснення,  що місцем її проживання є саме ця квартира.

Доказів
про те,  що ОСОБА_1 була членом
сім"ї ОСОБА_2,  вела з ним спільне
господарство,  купувала сумісне майно,  проживала в спірній квартирі до жовтня 2006
року і останній визнавав за нею право на житлову площу не надано і апеляційному
суду.

з

Із
пояснень позивачки навпаки вбачається,
що майно та речі,  які залишились
в спірній квартирі,  належать особисто їй
та її матері,  купувалися ще до
реєстрації шлюбу і ними вона з чоловіком не користувалися,  що ОСОБА_2 на її прохання відмовлявся
приватизувати квартиру,  посилаючись на
те,  що квартира може дістатися їй тільки
після його смерті,  що вона зверталася до
дільничного працівника міліції з проханням провести бесіду з дідом і
роз"яснити,  що вона має право на
жилу площу.

Факт
звернення позивачки до дільничного міліціонера за місцем розташування спірної
квартири підтверджується наданими останнім до суду першої інстанції
матеріалами,  із яких вбачається,  що ОСОБА_2 не визнавав за позивачкою та її
дітьми право на житло,  оскільки вони
відмовлялися доглядати його,  дуже рідко
приходили провідувати та в квартирі не проживали,  /а.с. 180-184/

Факт невизнання за позивачкою права на житлову площу в спірній квартирі
підтверджується зверненням ОСОБА_2 до суду з позовом про визнання її такою що
втратила право користування жилою площею в ній за декілька місяців до відкриття
провадження у даній справі / справа № 462/06/.

Посилання
ОСОБА_1 на те,  що ОСОБА_2 після
звернення до суду нібито визнавав її право на спірне житло і у зв"язку з
цим просив повернути заяву,
спростовується матеріалами справи.

Посилання
ОСОБА_1 на те,  що вона регулярно
сплачувала комунальні послуги та квартирну плату не є підставою для відмови в
задоволенні позову ОСОБА_2,  оскільки сама
позивачка не заперечувала,  що сплачувала
вона на свій розсуд і договору про сплату з останнім та житловим органом не
укладала і не домовлялась.

Доводи
апеляційної скарги про те,  що на протязі
2006 року позивачка неодноразово зверталася до міліції з приводу неправомірних
дій ОСОБА_2 щодо учинення перешкод в користуванні квартирою спростовуються
довідкою Жовтневого РО Маріупольського ГУ ГУМВД України в Донецькій області
НОМЕР_2 від 17 липня 2007 року та витребуваними із Жовтневого РО апеляційним
судом матеріалів за НОМЕР_3,
НОМЕР_4,  НОМЕР_5 за вересень 2006
року,  із яких вбачається,  що звернення відносно скандалів та крадіжок
були анонімними і ОСОБА_2 не визнавались. Більш того,  щодо причетності до цих звернень позивачка
заперечувала.

Доводи
апеляційної скарги про те,  що факт
відсутності позивачки В.О в спірній квартирі з поважних причин підтвердили
свідки ОСОБА_11,  ОСОБА_12,  ОСОБА_13,
ОСОБА_14,  ОСОБА_15,  ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_1 є неспроможними і
спростовуються матеріалами справи.

Тому,  колегія суддів вважає,  що суд першої інстанції цілком об'єктивно
зробив висновок про те,  що ОСОБА_1 з
неповнолітніми дітьми членом сім'ї ОСОБА_2 не була,  без поважних причин понад шість місяців в
спірній квартирі не проживала,  втратила
право користування жилою площею та не знайшов підстав для продовження
пропущеного строку,  у зв"язку з чим
не має права на вселення .

Доводи
апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального закону в оцінці
доказів,  не залучення до участі у справі
органу опіки і піклування є безпідставними,
такими,  що не відповідають
обставинам справи та положенням закону.

Надані
позивачкою апеляційному суду квитанції щодо отримання аліментів та листа від
видавництва Рідерз Дайджест   про участь
в розиграші висновків

суду не спростовують,   і не свідчать про проживання ОСОБА_1 в
спірній квартирі.

Таким
чином,  колегія суддів вважає,  що рішення суду відповідає вимогам  ст. 10,
60,  212,  215 ЦПК України,   ст. 71 ЖК України,  роз'ясненням п.10 постанови Пленуму
Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року із змінами внесеними згідно
постанов Пленуму №2 від 10 березня 1989 року,
№13 від 25 грудня 1992 року,  №15
від 25 травня 1998 року „Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу
України" і підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування
рішення не має.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
308,  314 ЦПК України,  колегія судців

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 20 липня 2007    року залишити без зміни.

Ухвала
набирає законної сили з дня проголошення,
може бути оскаржена протягом двох місяців з дня набрання законної сили
шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України.