Справа №2-2466 2007р.
РІШЕННЯ

Іменем                      України

07
серпня 2007р. Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого
судді -                                                                                             Чалої
А.П.,

при
секретарі-                                                                                                      Проценко
О.О.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1,

що діє від свого
імені та від імені неповнолітньої доньки

ОСОБА_2,  1994р. народження,

ОСОБА_3

до                        ОСОБА_4,

3-тя
особа:          Головне управління
житлового забезпечення Київської міської

державної
адміністрації

про                      визнання недійсним
свідоцтва про право власності на квартиру

та визнання права власності на частину квартири,  -

встановив:

ОСОБА_1,  що діє від свого імені та від імені
неповнолітньої доньки ОСОБА_2,  1994р.
народження,  ОСОБА_3 звернулись до суду
із позовом до ОСОБА_4 та просили визнати недійсним свідоцтво від 02.02.2001р.
про право власності на квартиру АДРЕСА_1,
видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської
державної адміністрації на ім*я ОСОБА_4,
визнати за позивачами та неповнолітньою ОСОБА_2,  1994р. народження право власності на 20/21
часток вказаної квартири,  а за ОСОБА_4
залишити право власності на 1/21 частку спірної квартири,  обґрунтовуючи позовні вимоги тим,  що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 перебували у шлюбі з
04.02.1984р. і рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08.02.2007р.
шлюб між ними розірвано. Від даного шлюбу сторони мають повнолітню дочку
позивачку по справі - ОСОБА_3,  1985р.
народження і неповнолітню дочку ОСОБА_2,
1994р. народження. Сім*я проживала у квартирі АДРЕСА_2,  співвласниками якої вони були по 1/4 частині кожний.
13.10.1999р. вони продали вказану квартиру,
у зв*язку з переїздом відповідача до нового місця служби у м. Київ та
мали намір придбати квартиру у м. Києві. Крім коштів,  отриманих від продажу вказаної квартири,  для придбання квартири у м. Києві позивачка
ОСОБА_1 взяла у борг у свого батька гроші в сумі 50 000 грн. і передала їх
відповідачу. 27.01.2000р. ОСОБА_4 уклав інвестиційний контракт та додаткову
угоду до нього він 29.01.2000р.,  а
02.02.2001р. отримав оспорюване позивачами свідоцтво про право власності на
проінвестовану квартиру АДРЕСА_1. Вважали,
що придбання спірної квартири лише на ім*я відповідача порушує права
позивачів,  як членів сім*ї
відповідача,  та неповнолітньої доньки
сторін ОСОБА_2,  1994р. народження. Просили
задовольнити позов на підставі  ст. 392 ЦК України.

У
судовому засіданні представник позивачів уточнив позовні вимоги та просив
поділити майно членів сім*ї та визнати за ОСОБА_1,  неповнолітньою ОСОБА_2,  1994р. народження і ОСОБА_3 право власності
на 20/21 часток квартири АДРЕСА_1,  а
відповідачу залишити у власність 1/21 частку спірної квартири. Підставою
позовних вимог залишив  ст. 392 ЦК
України. Представник позивачів уточнені позовні вимоги підтримав,  посилаючись на обставини,  викладені у позовній заяві,  уточненнях і доповненнях до неї та на
порушення житлових прав позивачів та неповнолітньої ОСОБА_2,  1994р. народження як членів сім*ї
відповідача.

При вирішенні спору
про поділ майна,  суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за обставин,
що мають істотне значення...

За
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею,  ним проживають
діти,  а також непрацездатні повнолітні
син,  дочка,  за умови,
що розмір аліментів,  які вони
одержують,  недостатній для забезпечення
їхнього фізичного,  духовного розвитку та
лікування.

Як
встановлено судом,  спірна квартира
АДРЕСА_1 проінвестована відповідачем за рахунок спільного сімейного бюджету та
отримана ним в період перебування у шлюбі з позивачкою ОСОБА_1,  у зв*язку з чим є об*єктом їх спільної
сумісної власності як подружжя.

Роздільність
майна батьків і дітей закріплена у  ст.
173 СК України,  де в частині 1 вказано
про те,  що батьки і діти,  зокрема ті,
які спільно проживають,  можуть
бути самостійними власниками майна.

Оскільки
спірна квартира є об*єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_4 як
подружжя,  а тому поділ спірної квартири
як спільного майна можливий лише між його співвласниками,  а саме подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_4,  а діти подружжя,  повнолітні або неповнолітні,  не можуть приймати участь у поділі спільного
майна батьків та отримувати у власність частку спільного майна батьків у такий
спосіб,  а саме в результаті його
поділу,  оскільки це не передбачено
діючим законодавством.

Крім
цього,  оспорюване позивачами свідоцтво
від 02.02.2001р. про право власності на квартиру АДРЕСА_1,  видане на ім*я ОСОБА_2 як інвестора,  який перебував у договірних відносинах із
забудовником,  виконав умови контракту і
отримав на своє ім*я свідоцтво про право власності на об*єкт інвестування,  видано у відповідності до вимог закону та
інвестиційного договору,  без будь-яких
порушень,  у зв*язку з чим відсутні
правові підстави для визнання вказаного свідоцтва недійсним вцілому або у його
частині.

При цьому,  позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_3,  а також сторони як законні представники
неповнолітньої ОСОБА_2,  1994р. не
приймали участь у договірних відносинах щодо інвестування житла,  а тому правових підстав для визнання за
позивачкою ОСОБА_3 і неповнолітньою ОСОБА_2,
1994р. народження права власності на частину спірної квартири немає.

Судом
також приймається до уваги,  що позивачка
ОСОБА_1 не позбавлена права звернення до суду із позовом про поділ спірної
квартири як спільного майна подружжя з врахуванням інтересів дітей.

У
відповідності до частини 4  ст. 174 ЦПК
України,  у разі визнання відповідачем
позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про
задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або
порушує права,  свободи чи інтереси інших
осіб,  суд постановляє ухвалу про відмову
у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Приймаючи
до уваги,  що визнання відповідачем
позову в даному випадку протирічить вимогам закону,  суд вважає необхідним відмовити у прийнятті
визнання позову відповідачем і продовжити судовий розгляд справи.

Крім
цього,  позивачі підставою своїх
первинних і уточнених позовних вимог зазначають
ст.  392 ЦК України,  яка вказує про те,  що власник майна може пред*явити позов про
визнання його права власності,  якщо це
право оспорюється або не визнається іншою особою,  а також у разі втрати ним документа,  який засвідчує його право власності.

В даному
спірному випадку,  позивачка ОСОБА_1 є
учасником спільної сумісної власності на спірну квартиру,  але її право спільної сумісної власності
ніким не оспорюється,  а неповнолітня
ОСОБА_2,  1994р. народження і позивачка
ОСОБА_3 не є власниками спірного майна,
а тому вказана норма права не може бути застосована до спірних
правовідносин,  оскільки не регулює їх.

Оцінюючи
зібрані по справі докази у їх сукупності та співставленій,  суд приходить до висновку,  що позовні вимоги на підставі  ст.
392 ЦК України
задоволенню не підлягають,  оскільки не
грунтуються на вимогах закону.

Керуючись  ст.  392 ЦК України,   ст.
ст.  60,  63,
68,  69,  70,
173 СК України,   ст.
ст.  10,  11,
57-60,  169 ч.1 п.3,  174,  212-215,  223 ЦПК
України,  суд,  -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1,  що діє від свого імені та від імені
неповнолітньої доньки ОСОБА_2,  1994р.
народження,  ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
3-тя особа: Головне управління житлового забезпечення
Київської міської державної адміністрації про визнання недійсним свідоцтва про
право власності на квартиру та визнання права власності на частину квартири,  - відмовити.

Рішення
може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом
подання заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення
рішення та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня подання
заяви про апеляційне оскарження.