Справа №22-984/2007 p.
Головуючий у 1 інстанції
Суддя -
доповідач Козлов О.М.
УХВАЛА

іменем України

15  листопада 2007 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого   Ігнатоля Т.Г.,

суддів  Кочегарової Л.М., Козлова О.М.

при секретарі
Жило І.А.,

розглянувши у
судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до Закритого
акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення пені за невиконання
зобов'язання по поверненню внеску і відсотків по ньому за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста
Маріуполя від 10 жовтня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Жовтневого районного суду М.Маріуполя від 10 жовтня 2007 року ОСОБА_1
відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній
скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить рішення скасувати та задовольнити
вимоги ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи
та нормам матеріального права.

Заслухавши
доповідь судді, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, заперечення
представника відповідача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та перевіривши
наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до
ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути
скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

З матеріалів
справи вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27
березня 2007 року позов ОСОБА_1 про стягнення сум за договорами банківських
вкладів задоволено частково. Розірвано укладені між ОСОБА_1 та ЗАТ „Комерційний
банк "ПриватБанк" договір строкового депозитного внеску №000U681001
від 6 вересня 2001 року і стягнуто з відповідача на користь позивача 199450
грн. 30 коп. та договір спеціального строкового депозитного внеску №791 від 26
вересня 2001 року і стягнуто з відповідача на користь позивача 463540 доларів
США.

Рішенням колегії
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області
від 05 липня 2007 року, апеляційна скарга представника ЗАТ „Комерційний банк
"ПриватБанк" задоволена частково.

2

Рішення
Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27 березня 2007 року в частині
розірвання договору строкового депозитного внеску №000U681001 від 6
вересня 2001 року, укладеного між ОСОБА_1 і ЗАТ „Комерційний банк
"ПриватБанк" та стягнення з відповідача 199450 грн. 30 коп.
скасовано, а позов ОСОБА_1 в цій частині, згідно ухвали колегії судців від 29
травня 2007 року, залишено без розгляду.

Це ж рішення
Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27 березня 2007 року в частині
стягнень за договором спеціального строкового депозитного внеску №791 від 26
вересня 2001 року, укладеним між ОСОБА_1 і ЗАТ „Комерційний банк
"ПриватБанк" М.Дніпропетровська змінено.

Стягнуто з ЗАТ
„Комерційний банк "ПриватБанк" М.Дніпропетровська на користь ОСОБА_1:
внесок у сумі 200000 доларів США; 8% річних за цим договором за період з 27
вересня 2001 року по 14 січня 2002 року у сумі 4822,4 доларів США і 3% річних
за період з 14 січня 2002 року по 27 березня 2007 року у сумі 31951,95 доларів
США.

В іншій частині
рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27 березня 2007 року
залишено без змін.

Вказаними
судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що за договором
спеціального строкового депозитного внеску №791 правовідносини між сторонами
виникли 26 вересня 2001 року в день його укладення і діяли до 14 січня 2002
року, та повинні бути обмежені саме цим строком.

З позовних вимог
по цій справі випливає, що 10 липня 2007 року представник позивача ОСОБА_1 -
ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача
про стягнення пені за невиконання зобов'язання по поверненню суми строкового
депозитного внеску і нарахованих по ньому відсотків. Посилався на те, що згідно
договору спеціального строкового депозитного внеску №791 від 26.09.01 року
позивач передав відповідачу 200000 доларів США , а відповідач зобов'язався
надати позивачу послугу з розміщення депозитного внеску і нарахування на нього
24 % річних, термін дії договору складав 6 місяців, тобто з 27.09.01 року до
27.03.02 року. Вважає, що відповідач умови договору не виконав, тому відповідно
до п.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» повинен виплатити пеню
за невиконання договору і нараховані по внеску 24% річних, тобто 12 965 779
доларів США, які позивач просив стягнути з відповідача.

Судом
встановлено, що відповідно до договору №791 від 26.09.2001 року банк одержав
від позивача в тимчасове користування грошові кошти, за користування якими зобов'язався
сплатити відсотки, тобто у банка з зазначеної дати виникло грошове зобов'язання
повернути позивачу суму внеску і сплатити відсотки. Строк користування
грошовими коштами позивача відповідно до вказаного договору був встановлений на
6 місяців, тобто до 25.03.2002 року. Позивач 14 січня 2002 року звернувся з
листом до відповідача і у зв'язку з тим, що він не отримав від останнього
письмової відповіді на свою заяву від 26 грудня 2001 року, просив вважати
договір №791 достроково розірваним і вимагав сплатити йому суму вкладу разом з
належними відсотками станом на 14 січня 2002 року. 02.08.2002 року позивач
звернувся до суду з позовом про стягнення суми внеску з відсотками з
урахуванням індексів інфляції і 3% річних за весь період прострочення виконання
грошового зобов'язання за спірним договором в зв'язку з тим, що умови договору
відповідачем не виконувались, і по цьому позову прийняті наведені судові
рішення, що набрали чинності.

Відмовляючи
ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивачу
14.01.2002 року стало відомо про порушення його прав по договору №791 від

26.09.2001 року, у зв'язку с чим він звернувся у серпні 2002 року з позовом про
стягнення внеску, процентів і вказаними рішеннями на користь позивача по
договору №791 було стягнуто 8% річних за період з 27.09.2001 року по 14.01.2002
року 3% річних за період з

14.01.2001 року
по 27.03.2007 року. Але у встановлений законом 6-місячний строк позовної
давності для стягнення пені позивач не звертався до суду, тоді як цей строк
закінчився у липні 2002 року.

3

Отже, суд першої
інстанції, виходячи з положень ст.261 ЦК
України, відповідно до яких перебіг позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про
особу, яка його порушила, а за зобов'язаннями з визначеним строком виконання
перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, вважав, що
позивач пропустив встановлений законом строк давності для звернення до суду за
захистом свого права, ніяких доказів пропуску строку з поважних причин суду не
надав, тому суд прийшов до висновку про те, що в позові слід відмовити з цих
підстав.

Погоджуючись з
такими висновками суду, як законними і обґрунтованими, колегія суддів виходить
з наступного:

Відповідно до
п.п.4,6,10 Прикінцевих та перехідних положень, Цивільний Кодекс України, який
набрав чинності з 1 січня 2004 року, застосовується до цивільних відносин, що
виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або
продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила
Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів,
строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив
до набрання чинності цим Кодексом.

Правила
Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору
застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після
набрання чинності Цивільним Кодексом України, крім випадків, коли в договорах,
укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі
порушення.

Обов'язки
відповідача перед позивачем за договором спеціального строкового депозитного
внеску №791, за обставинами встановленими наведеними судовими рішеннями,
відповідно до яких за цим договором правовідносини між сторонами виникли 26
вересня 2001 року в день укладення договору і діяли до 14 січня 2002 року,
повинні бути обмежені саме цим строком тому, що згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді
інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Таким чином,
колегія суддів вважає, що положення зазначеного Кодексу не можуть
застосовуватись до прав і обов'язків, які є предметом спору по цій справі,
тому, що між сторонами цивільні відносин виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, і відносно прав і обов'язків про сплату неустойки (штрафу,
пені) після набрання цим Кодексом чинності не існували. При цьому колегія
суддів виходить з наступного:

Позивач в позові
посилається, як на підставу своїх вимог, на ч.5 ст.10 Закону України „Про
захист прав споживачів" (в редакції Закону №3161-IV від
01.12.2005 року), у відповідності з якою, у разі коли виконавець не може
виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за
кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах)
прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості
роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість
роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в
розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Але, відповідно
до законодавства, що діяло вказаний період часу (з 27.09.2001 року до
14.01.2002 року), дійсно передбачались інші права споживача у разі порушення
виконавцем умов договору про виконання робіт і надання послуг, а саме, на
відміну від положень ч,5 ст.10 Закону України „Про захист прав споживачів"
(в редакції Закону №3161-IV
від 01.12.2005 року), на які позивач посилався в позові, частиною 5 ст.15
Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону
№3682-ХІІ від 15.12.1993 року, із змінами і доповненнями,

4

внесеними згідно із Законами №82/95-ВР від 02.03.95 року,
№230/95-ВР від 20.06.95 року, №365/97-ВР від 18.06.97 року, №783-XIV
від 30.06.99 року, №2438-111 від 24.05.2001 року, №2779-111 від 15.11.2001
року, №2949-111 від 10.01.2002 року) передбачалось - якщо виконавець не виконує
чи неналежно виконує зобов'язання згідно із законом або договором, то він
сплачує споживачеві неустойку (штраф, пеню), тільки в тому випадку якщо вона
передбачена законодавством чи договором.

Згідно до ст.ст.
178-180 Цивільного Кодексу Української РСР, виконання зобов'язань може
забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею),
заставою і поручительством.

Неустойкою
(штрафом, пенею) визнається визначена законом або договором грошова сума, яку
боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного
виконання зобов'язання, зокрема в разі прострочення виконання.

Угода про
неустойку (штраф, пеню) повинна бути укладена в письмовій формі. Недодержання
письмової форми тягне недійсність угоди про неустойку (штраф, пеню).

Відповідно до
виду і умов договору, укладеного між сторонами, ні діючим на той час
законодавством, ні договором не передбачена сплата виконавцем неустойки
(штрафу, пені) за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань. Тобто, на
момент набрання Цивільним Кодексом України чинності, прав і обов'язків сторін
відносно сплати неустойки (штрафу, пені) не існувало.

Позивач дізнався
про порушення свого права 14 січня 2002 року, а проміжок часу з цього моменту і
до 01 січня 2004 року діяли норми Цивільного Кодексу Української РСР. Зокрема,
ст.ст.72,75,76 Цивільного Кодексу Української РСР, передбачалось(п.1 ч.2 ст.72
ЦК УРСР), що скорочені строки давності тривалістю в шість місяців діють за
позовами про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність
застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви
сторін.

Перебіг строку
позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов
виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення
свого права.

Таким чином,
правила Цивільного кодексу України про позовну давність до цього позову не
можуть бути застосовані, оскільки строк його пред'явлення, встановлений
законодавством, що діяло раніше, сплив до набрання Цивільним Кодексу України
чинності, а саме 15 липня 2002 року.

Тому колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції, обґрунтовано прийшов до висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної
давності тому, що, відповідно до ст.80 Цивільного Кодексу Української РСР,
закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові, при цьому, позивач, дізнавшись про порушення своїх прав по
спірному договору 14 січня 2002 року, мав об'єктивну можливість звернутися з
даним позовом до суду, оскільки будь-яких доказів пропуску строку позовної
давності з поважної причини він суду не надав, клопотання про поновлення
пропущеного строку не заявляв.

Ту обставину, що
суд першої інстанції в рішенні посилався на ст.261 ЦК України, колегія
суддів не вважає підставою для скасування рішення тому, що не може бути
скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань, а посилання в рішенні на нову норму матеріального права, яка по суті
аналогічна тій, що діяла на час виникнення між сторонами зобов'язань, не
вплинуло на правильність висновків суду, не призвело до порушення прав сторін і
до неправильного вирішення справи.

5

Таким чином, суд першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно встановив обставини справи та відповідні їм
правовідносини, дав належну оцінку наданим доказам і дійшов обґрунтованого
висновку про відмову в задоволенні позову.

Виходячи з наведеного,
колегія судців вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не
спростовують і не є підставою для скасування рішення, яке постановлено з
дотримання норм матеріального і процесуального права.

Керуючись
ст.ст.303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 жовтня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двох
місяців з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Верховного Суду України.