Справа № 22ц-1682/2007
Головуючий у першій інстанції: Шипов
Доповідач: ІВАНЕНКО Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2007
року
м.  Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

у складі:

головуючого-судді:         ІВАНЕНКО Л.В.

суддів:      ШАРАПОВОЇ О.Л.,   СТРАШНОГО М. М. ,

при секретарі:      СЕТЧЕНКО Н.М.

за участю:            ОСОБА_1,   ОСОБА_2,
ОСОБА_3,   ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 17 вересня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби
у справах дітей Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання
незаконними наказів,   поновлення на
роботі,   скасування запису в трудовій
книжці,   стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні
2007 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Служби у справах дітей Чернігівської
обласної державної адміністрації про поновлення на роботі на посаді завідуючої
Чернігівського обласного притулку для дітей,
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,   морального відшкодування в сумі 77000
грн.,   скасування наказів про її
звільнення з роботи та визнання незаконним запису в трудовій книжці про
звільнення.

Вимоги мотивувала
тим,   що була звільнена з роботи за п.3
ч.1  ст. 40 КЗпП України за систематичне
невиконання без поважних причин обов'язків,
покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового
розпорядку з 3 травня 2007 року в період тимчасової непрацездатності,   без зазначення які конкретно порушення вона
вчинила та з численними порушеннями трудового законодавства України. Позивачка
просила визнати незаконним накази № 5 від 26 березня 2007 року,   № 8 від 3 травня 2007 року,   №15 від 11 червня 2007 року та № 30 від 22
серпня 2007 року ,   якими було оформлене
її звільнення з роботи за п.3 ч.1  ст. 40
КЗпП України,   посилаючись на те,   що по суті вони являються
протиправними,   порушують її право на
працю та просила стягнути на її користь 77000 грн. морального
відшкодування,   зважаючи на її
довготривалі страждання та позбавлення її можливості отримати квартиру у
першочерговому порядку як педагогічному працівнику.

ОСОБА_1
просила також визнати невірним та скасувати запис у трудовій книжці про
звільнення з роботи як такий,   що
суперечить чинному трудовому законодавству.

2

Рішенням
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 17 вересня 2007 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1
просила скасувати рішення суду,
посилаючись на те,   що суд
всупереч положенням  ст. 213 ЦПК
України,   постановив рішення ,   яке не ґрунтується на нормах матеріального
та процесуального права. Зокрема зазначала,
що судом не дана належна правова оцінка тому,   що відповідач взагалі не зазначив у наказі
про звільнення які порушення трудових обов'язків або правил внутрішнього
трудового розпорядку вона допустила,   що
стали безпосередньою підставою для звільнення з роботи. Апелянт посилалась на
те,   що суд послався в рішенні на
довідку перевірки відповідача,   однак
остання в судовому засіданні не оголошувалась та не досліджувалась,   залишились взагалі без вирішення вимоги
позивачки про визнання недійсним запису в трудовій книжці. Крім того,   апелянт посилалась на те,   що видання відповідачем чотирьох наказів про
її звільнення з роботи свідчить про грубе порушення її трудових прав,   однак зазначена обставина не знайшла
належної правової оцінки в судовому рішенні.

В
засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник підтримали апеляційну
скаргу,   наполягали на скасуванні
рішення місцевого суду та задоволенні заявленого позову,   посилаючись на те,   що підстави для звільнення позивачки з
роботи є надуманими,   а звільнення
проведено всупереч вимогам закону.

Представники
відповідача та третьої особи вважали,
що звільнення проведено з дотриманням вимог закону та підстави для
задоволення позовних вимог відсутні.

Вислухавши
доповідь судді апеляційного суду,
пояснення сторін та дослідивши матеріали справи,   апеляційний суд приходить до висновку ,   що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню,   а рішення суду скасуванню
через порушення судом норм матеріального і процесуального права з постановлениям нового рішення
по суті спору.

Відмовляючи
в задоволенні позову ОСОБА_1,   суд
виходив з того,   що на час вчинення
ОСОБА_1 чергового порушення трудової дисципліни,   що було виявлено 16 березня 2007 року,   наказ про накладення дисциплінарного
стягнення на неї у вигляді догани № 25 від 2.10.2006 року являвся чинним,   а тому
звільнення позивачки з роботи за п.3 ч.1
ст. 40 КЗпП України являється правомірним.

Проте,   дійшовши наведених висновків суд допустив
істотну неповноту судового розгляду та дослідження доказів по справі,   всупереч положенням  ст. 212 ЦПК України,   та з порушенням вимог  ст. 40 КЗпП України.

Згідно з
передбаченими п.3  ст. 40 КЗпП України
підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі,   вчинений після застосування до нього
дисциплінарного або громадського стягнення ,
що не зняте і не погашене спливом часу (
ст.  151 КЗпП України ). При цьому
відсутність у наказах посилання на вчинення конкретних проступків,   що стали приводом для звільнення сама по
собі не є підставою для поновлення на роботі . Суд має з'ясувати фактичні
обставини,   з якими пов'язувалось
звільнення з роботи та дати належну правову оцінку встановленим обставинам.

Оскільки
в наказі про звільнення ОСОБА_1 з роботи відсутні посилання на конкретні
проступки,   вчинені нею,   а суд першої інстанції   під час розгляду

3

справи
не вдавався до з'ясування цих питань та їх оцінки на відповідність нормам
трудового законодавства ,   не дав
правової оцінки правомірності застосування до позивачки дисциплінарного
стягнення у вигляді догани,   не вирішив
вимог ОСОБА_1 про
скасування запису в трудовій книжці,
рішення суду підлягає скасуванню з постановлениям
апеляційним судом нового рішення по суті справи.

По
справі встановлено,   що ОСОБА_1 згідно з
наказом № 22 від 31 травня 2002 року була призначена Службою у справах
неповнолітніх Чернігівської обласної державної адміністрації на посаду
завідуючої притулком для неповнолітніх з 3 червня 2002 року з випробувальним
терміном два місяці ( а.с. 29 т.1).

Наказом
№ 25 від 2 жовтня 2006 року завідуючій Чернігівським притулком для
неповнолітніх ОСОБА_1 Службою у справах неповнолітніх Чернігівської обласної
адміністрації була оголошена догана ( а.с. 119,   т.1 ) за відсутність розроблених та
затверджених завідуючою правил внутрішнього розпорядку,   які регламентують порядок перебування
неповнолітніх у притулку,
невідповідність ведення діловодства положенням чинного
законодавства,   за запізнення на роботу
11 вересня 2006 року на 20 хвилин.

Наказом
№ 8 від 3 травня 2007 року зі змінами,
внесеними наказом № 30 від 22 серпня 2007 року,   ОСОБА_1 була звільнена з роботи за п.3
ч.1  ст.
40 КЗпП України з 3 травня 2007 року за систематичне невиконання без
поважних причин обов'язків,   покладених
на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку (
а.с.  8 т.1,   а.с.
48 т.2 ).

Перевіряючи
законність накладення на позивачку дисциплінарного

стягнення
у вигляді догани,   апеляційний суд
встановив,   що Прокуратурою

Чернігівської    області
періодично    проводились  перевірки
діяльності

Чернігівського
притулку для неповнолітніх „ Надія" відповідно до положень  ст. 17 Закону України „ Про органи і служби у
справах дітей та спеціальні установи для дітей". В результаті чергової
перевірки притулку у квітні 2006 року було виявлено,   що у наведеному закладі відсутній
затверджений Порядок перебування неповнолітніх,   прийнятих до притулку,   згідно до вимог п.п. 18,  33 Типового положення про притулок для
неповнолітніх ( а.с.  186-187 т.1 ) . В
подальшому,   наведений недолік в роботі
притулку був встановлений під час проведення перевірки роботи притулку Службою
у справах неповнолітніх 23 травня 2006 року ( довідка на а.с.  188-191 т.1 ),   а крім того було виявлено,   що у притулку відсутня затверджена належна
номенклатура справ,   номенклатура за
декілька років не переглядалась,   не
аналізувалась,   не уточнювалась,   справи не мають індексів,   не визначена посадова особа,   відповідальна за ведення діловодства у
відповідності з Правилами роботи архівних підрозділів органів державної
влади,   місцевого самоврядування,   підприємств,   установ і організацій (п.п.1.2,   3.1.1,
3.1.4,   3.1.5,   3.1.15,
3.1.16 ).

Як
встановлено по справі,   завідуючій
Чернігівським обласним притулком відповідно до її посадових обов'язків ( а.с.
112 ) було дане відповідачем доручення до 18 липня 2006 року усунути наведені
недоліки та проінформувати про виконану роботу Службу у справах неповнолітніх.

4

Проте,   при повторній перевірці наведених питань 11
вересня 2006 року відповідачем було виявлено,
що Правила внутрішнього розпорядку,
які регламентують порядок перебування неповнолітніх прийнятих до
притулку не розроблені,   діловодство у
відповідність до вимог чинного законодавства не приведено( а.с. 174-175 том 1
). Крім того,   11 вересня 2006 року ОСОБА_1 запізнилась на
роботу на 20 хвилин без поважних причин,
в той час,   коли робочий день
завідуючої згідно до правил внутрішнього трудового розпорядку ( а.с.  96-101 ) повинен починатись о 8 год.30
хв.,   від дачі пояснень з приводу
запізнення відмовилась( а.с.  167 ). Дані
обставини вбачаються з акту від 11.09.2006 року (а.с.  167 ) та підтверджені позивачкою особисто в
засіданні апеляційного суду,   яка
стверджувала про те,   що запізнення на
роботу без поважних причин 11.09.2006 року мало місце,   однак тривало 7 хвилин,   а не 20,
як стверджував відповідач.

Враховуючи
наведені порушення,   відповідач наказом
№ 25 від 2 .10.2006 року правомірно,   з
дотриманням вимог  ст.  ст.
147-149 КЗпП України,   притягнув
ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності,
оголосивши їй догану. Тільки після застосування до ОСОБА_1 заходу
дисциплінарного стягнення ,   13 вересня
нею були розроблені та затверджені Правила внутрішнього розпорядку,   які регламентують порядок перебування
неповнолітніх вихованців у Чернігівському притулку для неповнолітніх ( a.c.66-68 том 3 ) та
приведена у відповідність до чинного законодавства номенклатура справ
притулку,   яка була затверджена лише 10
січня 2007 року ( а.с. 59-65 том 3 ).

Зазначене
дисциплінарне стягнення не було зняте або погашене за спливом часу ,   згідно до
ст. 151 КЗпП України,   станом на
час звільнення позивачки з роботи.

При
перевірці притулку прокуратурою Чернігівської області у березні 2007 року (
а.с.  17-21 ) та Службою у справах
неповнолітніх 16 березня 2007 року ( а.с. 22-27 ) було виявлено багато
недоліків в роботі притулку,   серед яких
безпідставне утримання неповнолітніх у закладі та ведення вихованцями
нездорового способу життя під час перебування у закладі ,   а саме,
виявлення фактів тютюнопаління вихованцями притулку. Саме ці недоліки в
роботі притулку були покладені відповідачем в основу звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Апеляційним
судом було встановлено,   що однією з
підстав для звільнення позивачки з роботи стало виявлення під час перевірки
фактів тютюнопаління вихованців,   які
підтверджені

Постановами
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 13 лютого 2007 року про притягнення до адміністративної
відповідальності вихованців притулку ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1,   та ОСОБА_7,   ІНФОРМАЦІЯ_2,   за
ст. 175-1 КУпАП.3гідно з даними зазначених постанов 15 січня 2007 року
указані вихованці палили тютюнові вироби в приміщенні душової кімнати після 19
години.

Оцінюючи
зазначені обставини,   апеляційний суд
знаходить,   що наведені факти
тютюнопаління не свідчать про порушення позивачкою покладених на неї посадових
обов'язків та не можуть бути визнані законною підставою для звільнення
позивачки з роботи,   оскільки вони мали
місце після закінчення робочого дня позивачки,
зазначені діти до того,   як
потрапили до притулку,   тривалий період
часу проживали на вулиці,   без засобів
для існування та батьківського піклування,
кожний з них тривалий час палив тютюнові вироби.

5

Оскільки
робота по боротьбі з такими звичками дітей притулком проводилась достатня,   безпосередньо вина позивачки в наявності
указаних фактів відсутня,   апеляційний
суд знаходить,   що покладення
відповідальності за ці факти на завідуючу та звільнення саме за це її з роботи
не ґрунтується на законі.

Разом з
тим,   перевіркою було виявлено,   що у період з 17 по 28 грудня 2006 року
неповнолітня ОСОБА_8 неофіційно,   без
належних підстав перебувала в притулку всупереч вимогам  ст. П Закону України „ Про органи і служби у
справах дітей та спеціальні установи для дітей „ ,   п.п. 11-14 Типового положення про притулок
для дітей служби у справах дітей . Зазначеними нормативними актами
передбачено,   що усі неповнолітні,   прийняті до притулку,   реєструються в журналі обліку із заповненням
обліково-статистичних карток установленої форми,   на них заводяться особові справи,   в яких зберігаються документи про вік
неповнолітнього,   дані про його батьків
або опікунів,   осіб,   які їх замінюють,   довідка про стан здоров» я ,   психолого-педагогічні спостереження,   матеріали про проведену
індивідуально-виховну роботу,   тощо.
Згідно особової справи ОСОБА_8,   яка
була оглянута апеляційним судом,
офіційно вона перебувала у притулку з 5.06.2006 року по 6.11.2006 року
,   після чого була направлена до
Чернігівської загальноосвітньої школи-інтернату. З інформації дитячої
поліклініки,   журналу обліку призначень
на аналізи та консультації лікарів 13 грудня 2006 року дитина здавала
аналізи,   зверталась до лікаря.
Перебування ОСОБА_8 неофіційно у притулку в зазначений період часу підтверджено
численними доказами та особистими поясненнями позивачки. Остання стверджувала в
судовому засіданні про те,   що цей
випадок ,   а також перебування інших
дітей без належного оформлення документів ( ОСОБА_9,   ОСОБА_10
) було викликано проявом нею милосердя до дітей,   що потрапили у складні життєві
ситуації,   проте подібні твердження не
можуть бути взятими судом до уваги,
оскільки згідно з нормами спеціального законодавства,   що регулює порядок прийняття дітей до
притулку,   позивачка мала можливість в
належному порядку оформити повторне звернення дітей до притулку,   проте всупереч вимогам законодавства цього
не зробила. Пунктами 2,   9,   11-14 Типового положення про притулок для
дітей служби у справах дітей,
передбачений порядок прийняття до притулку дитини,   яка потрапила у складну ситуацію,   в законному порядку. Позивачка умисно
порушувала встановлений порядок,
незважаючи на те,   що згідно
посадових обов'язків відповідає за прийом дітей,   ведення обліку особових справ вихованців
притулку,   якість та ефективність роботи
закладу ( а.с. 112том 1).

Враховуючи
,   що позивачка працює тривалий період
часу і знає достатньо повно положення нормативних актів,   що регулюють порядок прийняття дітей до
притулку,   умисно ,   неодноразово порушувала встановлений
порядок,   що по справі доведено наявними
доказами,   мала раніше дисциплінарне
стягнення у вигляді догани та знову без поважних причин допустила перебування
без оформлення належних документів в грудні 2006 року у притулку ОСОБА_8,   яке було виявлено відповідачем 16.03.2007
року,   після проведеної перевірки,   апеляційний суд приходить до висновку про
те,   що наведене вище порушення
покладених на позивачку трудових обов'язків,
є грубим порушенням ,   а тому
відповідач в межах строків,
передбачених  ст. 148 КЗпП України,   обґрунтовано застосував до позивачки
дисциплінарне стягнення за вказане порушення у вигляді звільнення з роботи за
п.3  ч.1
ст40 КЗпП України,   врахувавши
при цьому

6

неодноразовість
подібних порушень та їх неприпустимість для керівника притулку,   навіть зважаючи на позитивну оцінку її
попередньої роботи (ч.3  ст.  149 КЗпП України ). У зв"язку з
наведеними обставинами,   звільнення
позивачки з роботи було підставним та відповідало вимогам трудового
законодавства. Посилання позивачки на те,
що відповідачем пропущений строк для застосування до неї дисциплінарного
стягнення у вигляді звільнення суперечить матеріалам справи та положенням
закону. За змістом  ст. 148 КЗпП України
стягнення повинно бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення
розслідування,   яким встановлено факт
неналежного виконання службових обов'язків,
і шести місяців з дня вчинення проступку. Як встановлено судом та
підтверджено в засіданні суду ОСОБА_1,   факт прийняття нею ОСОБА_8 до
притулку з порушенням встановленого порядку мав місце 17 грудня 2006 року,   зазначений проступок був виявлений
відповідачем 16 березня 2007 року,   що
вбачається з довідки перевірки притулку ( а.с. 22-27,   том 1),
а звільнення позивачки відбулось з 3.05.2007 року в межах шестимісячного
строку з дня вчинення,   та місячного (
без урахування часу хвороби позивачки в період з 27.03.07р. по 28.04.07р.
включно за правилами ч.1  ст. 148 КЗпП
України) - з дня виявлення,   що повністю
відповідає вимогам трудового законодавства. Виявлені відповідачем під час
зазначеної перевірки факти перебування у притулку без належного оформлення
документів 16-17 серпня 2006 року ОСОБА_10. ( а.с. 24,   том 1 ),
з 1.07. по 23.07.,   з 28. по 31
.08 2006 року ОСОБА_9( а.с. 24,   том 1
),   який навіть являвся повнолітньою
особою в цей період часу,   апеляційним
судом враховані лише як доказ неодноразових порушень позивачкою порядку
оформлення дітей,   однак вказані факти
не можуть бути враховані судом в якості підстав безпосередньо для
звільнення,   оскільки по даним
порушенням відповідачем пропущений строк для застосування стягнення,   передбачений
ст. 148 КЗпП України.

Позовні
вимоги про скасування наказів № 5 від 26.03.2007року,   №8 від 3.05.2007 року,   № 15 від 11.06.2007 року та № 30 від
22.08.2007 року,   що стосувались
звільнення позивачки з роботи,   не
можуть бути задоволеними,   оскільки
відповідач під час розгляду справи в суді останнім наказом скасував накази № 5
від 26.03.2007 року „ Про звільнення ОСОБА_1" та № 15 від 11.06.2007 року
„ Про уточнення наказів служби у справах неповнолітніх ... „ ( а.с. 48 том 2
),   а наказами № 8 від 3.05.2007 року та
№ 30 від 22 серпня 2007 року проведено звільнення позивачки з урахуванням того,   що остання в період з 27 березня по 28
квітня 2007 року включно хворіла ( а.с. 70,
том 1 ) ,   а звільнення з роботи
за ініціативою адміністрації згідно ч.3
ст. 40 КЗпП України є недопустимим,
та для виправлення формулювання звільнення ОСОБА_1 з роботи,   що в первісному наказі про звільнення № 5
від 26 березня 2007 року було викладено відповідачем неточно. Подібні внесення
змін до наказів не заборонені трудовим законодавством,   а оскільки звільнення ОСОБА_1 проведено з
дотриманням вимог закону,   відсутні
підстави для визнання незаконними наказів,
якими проведено звільнення.

Вимоги ОСОБА_1 про визнання
незаконним запису в трудовій книжці № 19,
вчиненого відповідачем згідно до наказу № 8 від 03.05.2007 року про
звільнення її з роботи за систематичне порушення трудової дисципліни за п.3  ст.  40
КЗпП України ( копія запису в трудовій книжці а.с. 13,   том 1 ),
не підлягають задоволенню,
оскільки відповідно до положень
ст.  48 КЗпП України,   постанови KM України
від 27.04.1993 року „ Про трудові книжки ,
4,    п.п. 1.1,   1.5,
2.6,   2.10

7

Інструкції
про порядок ведення трудових книжок працівників,   затвердженої наказом Міністерства праці
України ,   Міністерства юстиції
України,   Міністерства соціального
захисту населення України від 29липня 1993 року № 58 ,   проведення записів у трудових книжках працівників
про прийняття на роботу ,   переведення
,   звільнення з роботи а також
виправлення неправильностей
та неточностей покладено на власника або уповноважений ним орган
підприємства,   установи,   організації. Як видно з матеріалів
справи,   наказом № 30 від 22.08.2007
року відповідач змінив формулювання підстав для звільнення позивачки,   проте,
останній запис відповідачем внесений у трудову книжку позивачки не був,   а ОСОБА_1 до Служби у справах дітей з цього
питання не зверталась взагалі,   хоча право
на внесення змін має саме та установа з якою позивачка перебувала у трудових
відносинах. Позивачка не позбавлена можливості у будь-який час внести
виправлення до запису в трудовій книжці в порядку,   передбаченому Інструкцією про порядок
ведення трудових книжок працівників.

Вимоги
позивачки про стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в сумі 5609,  38 грн.
та морального відшкодування в сумі 77000 грн. не підлягають задоволенню на
підставі  ст.  ст. 235,
237-1 КЗпП України,   оскільки
середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральне відшкодування
стягуються судом лише при винесенні рішення про поновлення на роботі та у
зв'язку з порушенням законних трудових прав.

Враховуючи,   що звільнення ОСОБА_1 проведено відповідачем з дотриманням вимог трудового
законодавства,   підстави для задоволення
її позовних вимог відсутні.

Керуючись  ст.
ст.  40,   147,
148,   149,   233,
235,   237-1,   КЗпП України,    ст.
ст. 209,   218,   307,
309,   313,   314,   316,
317,   319,  320 ЦПК України,   апеляційний суд,  -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково,
рішення Новозаводського районного суду м.  Чернігова від 17 вересня 2007 року скасувати.

В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до
Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох місяців з дня його
проголошення.