Справа № 22 ц -1955/07                        Головуючий у 1 інстанції
Категорія  29                                            Доповідач
апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
РІШЕННЯ

Іменем України

23
жовтня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Миколаївської області в складі:

головуючого                                               Славгородської
Н.П.,

суддів:                                            -            Мурлигіної О.Я.,  Лівійського І.В.,

при секретарі
судового засідання        Бобуйок
І.Ф.,  за участю:

позивачки                                                   ОСОБА_1,

відповідачів                                                 ОСОБА_2,  ОСОБА_3.,
ОСОБА_4.,

розглянула у
відкритому судовому засіданні в м.
Миколаєві цивільну справу

за   апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Ленінського районного суду м.  Миколаєва
від 6 липня 2007 року

за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  ОСОБА_4 та ОСОБА_3
про визнання приватизації квартири недійсною,

ВСТАНОВИЛА:

У січні
2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2,  ОСОБА_4.,
ОСОБА_5. про визнання приватизації двохкімнатної квартири АДРЕСА_1
недійсною.

Вона
зазначала,  що проживала та була
прописана в спірній квартирі разом з чоловіком ОСОБА_2. та сином ОСОБА_3. У
зв'язку з одруженням сина з ОСОБА_4.,
вона в липні 1999 року придбала однокімнатну квартиру,  однак ще рік після цього проживала в спірній
квартирі та не втратила право користування нею.

За
згодою чоловіка та сина,  ОСОБА_4. була
прописана в квартиру АДРЕСА_1. 10 січня 2000 року відповідачі приватизували цю
квартиру,  про що вона випадково
дізналася в жовтні 2006 року. Посилаючись на те,  що вона на 2000 рік мала право проживання в
спірній квартирі,  а тому мала право на
приватизацію житла,  та на те,  що приватизація проведена без її згоди,  а заяву на приватизацію підписано не її
чоловіком,  просила позов задовольнити.

Рішенням
Ленінського районного суду м.  Миколаєва
від 6 липня 2007 року позов задоволено. Приватизація квартири та свідоцтво про
право власності на житло,  видане
відповідачам,  визнані недійсними.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_4. просить скасувати рішення суду,  а справу направити на новий розгляд. На думку
апелянта,  рішення суперечить вимогам
матеріального і процесуального права.

Відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3. вважають апеляційну скаргу необгрунтованою та простять її
відхилити.

Заслухавши
суддю - доповідача,  пояснення осіб,  які беруть участь у справі,  дослідивши матеріали справи,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи
рішення про задоволення позову,  місцевий
суд виходив з того,  що спірна квартира
приватизована з порушенням  ст.  8 Закону України «Про приватизацію державного
житлового фонду»,  оскільки приватизація
квартири була проведена без участі позивачки,
яка мала право на приватизацію житла,
так як постійно проживала
в спірній квартирі.

Між тим,  з висновками суду погодитися не .можна.

Так,  з матеріалів справи вбачається,  що позивачка,
її чоловік та син поселилися в квартиру АДРЕСА_1 на підставі
ордеру,  виданого 3 серпня 1983 року
(а.с.  17). Пізніше,  позивачка,
придбавши за договором купівлі -продажу від 24 червня 1999 року квартиру
АДРЕСА_2,  1 липня 1999 року виписалася
із спірної квартири та прописалася в придбану (а.с. 6, 15). ОСОБА_4.,  одружившись з ОСОБА_3. поселилася в спірну
квартиру,  а 2 вересня 1999 року,  за його згодою та згодою ОСОБА_2,  які значилися прописаними та такими що
проживають в квартирі,  була там
прописана (а.с.  97). На підставі заяви
про приватизацію квартири від 14 січня 2000 року та розпорядження органу
приватизації від 6 січня 2000 року,
відповідачі приватизували квартиру в спільну часткову власність,  отримавши свідоцтво про право власності на
квартиру (а.с.  5, 35, 42 - 44, 47).

Викладені
обставини свідчать про те,  що позивачка
з 1 липня 1999 року втратила право користування спірною квартирою,  оскільки мала інше,  постійне місце проживання,  а отже не мала права на приватизацію
вказаного житла.

Саме тому,  на час прописки ОСОБА_4. в спірну
квартиру,  позивачка не мала жодного
встановленого законом важелю впливу на право відповідачів розпоряджатися своїми
житловими правами,  в тому числі
встановленого ч. 2  ст.  8 Закону України «Про приватизацію державного
житлового фонду» права на приватизацію квартири.

Таке
усвідомлювала і позивачка,  оскільки зі
змісту її позовної заяви вбачається,  що
вона знала про прописку ОСОБА_4. у вказану квартиру і хоча не погоджувалася з
цим,  дій відповідачів не оспорила.

На
вказані обставини суд уваги не звернув,
хоча вони мають суттєве значення для правильного вирішення спору.
Внаслідок цього суд безпідставно задовольнив позов ОСОБА_1

Виходячи
з викладеного колегія суддів вважає,  що
рішення суду відповідно до п.3 ч.1  ст.  309 ЦПК України необхідно скасувати та
ухвалити нове рішення,  яким відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_1

Посилання
позивачки на те,  що її чоловік не
підписував заяву на приватизації квартири не можуть бути взяті до уваги.
Так,  з пояснень сторін вбачається,  що вказаний відповідач знав про приватизацію
квартири і погоджувався на неї,  що
свідчить про направленість його волевиявлення на зміну правовідносин - передачу
квартири у власність йому,  сину та
колишній невістці.

Посилання
позивачки в апеляційній скарзі на її проживання в спірній квартирі під час
ремонту квартири по вул.  Комсомольській
не спростовують висновків апеляційного суду щодо постійного місяця проживання
позивачки на час приватизації житла.

Керуючись  ст.
ст.  303,  319,
316 ЦПК України,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_4. задовольнити частково.

Рішення
Ленінського районного суду м.  Миколаєва
від 6 липня 2007 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання приватизації квартири АДРЕСА_1 недійсною
- відмовити.

Рішення набирає
законної сили з дня його проголошення,
але з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двох
місяців до Верховного Суду України.