РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2007 року                                                                                                м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого   Артеменка І. А.,

суддів:               Суворова В.О., Градовського Ю.М.,

при секретарі Велич О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.
Одеси від 11 липня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, 3 - тя особа Третя Державна
нотаріальна контора м. Одеси про визнання права власності на !4 частину домобудівлі і закріплення права користування
земельною ділянкою, -

встановила:

У травні 2006 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування 1/2 частини домобудівлі
АДРЕСА_1, укладеного між нею та ОСОБА_3 недійсним, посилаючись на те, що мала намір укласти з
відповідачем договір купівлі продажу частини земельної ділянки, яку відповідач мав намір використовувати для проїзду автомобілем
на свою земельну ділянку, а не договір дарування частини
домобудівлі.

Відповідач позов не визнав, звернувся до суду із зустрічним позовом про
визнання права власності на 1/2 частину
домобудівні АДРЕСА_1 і закріплення права користування земельною ділянкою.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2007 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволені позовних вимог, у зустрічному
позові ОСОБА_3 також відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному
обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів
зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги,
межі, в яких повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, учасників процесу, колегія суддів вважає за необхідне скаргу
задовольнити з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_2 доОСОБА_3 про визнання договору дарування 1/2 частини житлового
будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1, укладеного 30 листопада 2004 року
та відмовляючи у

Справа № 22ц-4145/07                                                                     Категорія ЦП: 13

Головуючий у першій інстанції Калашникова О.І. Доповідач Артеменко І.
А.

2 зустрічному позовіОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1 і права користування
1/2 земельної ділянки АДРЕСА_1 суд першої
інстанції виходив з того, що 30 листопада 2004 року сторони уклали договір дарування нерухомого майна. Договір сторони
оформили належним чином, посвідчили у нотаріуса
і виконали умови договору у повному обсязі. У травні 2006 року ОСОБА_2 подала
до суду позов про визнання вищезазначеного договору дарування недійсним з підстав,
передбачених ст. 230 ЦК України, - позивачка стверджувала,
що ОСОБА_4
ввів її в оману. Однак ані у позові, ані у судовому
засіданні ОСОБА_2 не надала доказів, які б свідчили про наявність обману. Тому
у судовому засіданні ОСОБА_2 в усній формі змінила підстави позову та просила визнати договір дарування недійсним з
тих підстав, що вона не підписувала вказаний
договір. За клопотанням позивачки суд призначив почеркознавчу експертизу. Надалі представник ОСОБА_2 клопотання про
призначення почеркознавчої експертизи зняв, в усній формі змінив підстави
позову - просив визнати договір дарування недійсним з тих підстав, що ОСОБА_2 у
2004 році мала намір передати у тимчасове
користуванняОСОБА_3 частину земельної ділянки для влаштування проїзду до належної ОСОБА_3 сусідньої
будівлі на період будівельних робіт, а не передавати йому частину будівлі та
земельної ділянки у власність.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним права власності
на 1/2. частину житлового будинку АДРЕСА_1 і
закріплення за ним права користування 1/2 частиною
земельної ділянки за вищеназваною адресою суд першої інстанції визнав безпідставними, тому як ОСОБА_3 є власником вищевказаного нерухомого майна на підставі договору дарування від 30 листопада 2004 року,
а також є користувачем земельної ділянки - на
підставі ст. 377 ЦК України. Оскільки вказана норма права передбачає, що до особи, яка придбала житловий
будинок (або його частину), переходить право користування тією
частиною земельної ділянки, на якій він розміщений, та частиною
ділянки, яка необхідна для його обслуговування

Проте, з таким висновком суду не може погодитись судова колегія, оскільки
висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, суд неправильно
застосував норми матеріального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення норм матеріального права
призвели до неправильного вирішення справи
по суті, а тому апеляційний суд відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення суду скасовує, приймає нове рішення про задоволення
позову ОСОБА_2 та відмову у позові ОСОБА_3, з наступних підстав.

Так, апеляційним судом встановлено, що на праві приватної власності ОСОБА_2 належала 1/2 частина будинку АДРЕСА_1.

30 листопада
2004 року між нею та ОСОБА_3
був укладений договір дарування,
відповідно до якого ОСОБА_2 подарувалаОСОБА_3 1/2 частину зазначеного житлового будинку з надвірними спорудами.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 1935 року народження є людиною похилого віку, інвалідом другої групи, а згідно
витягу з медичної карти амбулаторного хворого страждає церебральним
атеросклерозом та гіпертонічною хворобою, віковою туговухістю, та
іншими хворобами, у зв'язку з чим з труднощами пересувається і
потребує стороннього догляду.

Відповідно до ст.203 ч.3,5 ЦК України загальними вимогами,
додержання яких є необхідним для чинності правочину,
є згода сторін, а також реальне настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Згідно ст.215 ч.1 ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент вчинення правочину
стороною(сторонами) вимог, які встановленні ч.ч. 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України.

Таким чином, підставою всякого
договору є згода сторін, тобто їх воля.

3

Воля є  внутрішнім психічним моментом, і для
виникнення договору, як і будь-якого юридичного акту, необхідна не тільки воля, але і
волевиявлення, тобто воля виявлена.

У даному випадку мав місце розлад між волею дійсною і волею виявленою, а
саме: між внутрішньою волею позивачки і волевиявленням,
яке виразилось у вчиненні позивачкою підпису на договорі
дарування, у наслідок її помилки щодо обставин, які мають істотне значення, та її тяжкого стану, - наявності захворювань, які
обмежують її рухливі функції і неможливістю
здійснювати за собою догляд без сторонньої допомоги, та віку.

Тому правочин, який укладений з
дефектом волі, неможливо вважати дійсним.

Однак, суд першої на це увагу не звернув та прийшов до помилкового висновку
про те, що внутрішня воля ОСОБА_2, 1935 року
народження, яка в силу захворювань та похилого віку
потребує стороннього догляду, безкоштовно здійснила відчуження частини житлового будинку сторонній особі, відповідала її
волевиявленню.

Крім того, відповідно до ст.233 ч.1 ЦПК України правочин, який вчинено
особою під впливом тяжкої для неї обставини
і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним.

У сенсі вказаної
норми закону збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня
нужденність, хвороба тощо), які
примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах (п. 12 абз. 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978р. зі змінами від 25.05.1998р.).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 проживає у спірному будинку до теперішнього часу та користується подарованими
відповідачу приміщенням.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку проте, що позивачка не
мала наміру укладати з відповідачем договір дарування,
а лише бажала передати ОСОБА_3 в користування частину земельної
ділянки для влаштування останнім проїзду.

Правочин, який вчинено особою під впливом помилки, чи тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах, що має місце у даному
випадку, визнається судом недійсним
незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно ст.216 ч.1 ЦК України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю, а саме у частині зобов'язаності кожної із сторін повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину (двостороння реституція).

Тому 1/2 частину зазначеного житлового будинку з надвірними спорудами підлягають
поверненню ОСОБА_2

Колегією суддів встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 не користується подарованою йому
частиною будинку, тобто фактично угода була не виконана, оскільки нерухоме майно ОСОБА_2 останньому не передавала

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду є незаконним,
а тому воно підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення
позову ОСОБА_2.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину спірної домобудівлі і закріплення права користування земельною
ділянкою, то у зв'язку з визнанням договору
дарування недійсним він не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303; 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п. 3,4; 313;
314; 316; 317; 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

4

Рішення
Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2007 року скасувати, прийняти
по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування
недійсним задовольнити.

Визнати
договір дарування 1/2 частини домобудівлі АДРЕСА_1, укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним.

Повернути ОСОБА_2 у власність 1/2 частини домобудівлі АДРЕСА_1, яка була
подарована нею ОСОБА_3

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову про визнання
права власності на 1/2 частину домобудівлі АДРЕСА_1 і закріпленні за
ним права користування земельною ділянкою.

Рішення суду набирає законної сили
з моменту проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено у
касаційному порядку протягом двох місяців, з дня
проголошення до Верховного Суду України.