Справа №
22-ц-8312007 рік                                          Головуючий
у 1 інстанції Топчій Т.В.
Категорія     12                                                                        Суддя-доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18
вересня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого   Ігнатоля Т.Г.

суддів                                               Козлова
О.М. ,  Кочегарової Л.М.

при
секретарі Лепеха А.С.  розглянувши у
судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1,  діючої в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3,  ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу
недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на рішення
Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від  20 липня 2007 року,

встановила:

Рішенням
Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 20 липня 2007 року позовні вимоги
ОСОБА_1 ,  діючої в інтересах
ОСОБА_2,  задоволені.

Довіреність
від 25 жовтня 2004 року,  видана ОСОБА_2
на ім"я ОСОБА_3 на
розпорядження його майном та договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 3
лютого 2005 року,  укладений між ОСОБА_2 і
ОСОБА_4,  визнані недійсними.

Визнано за
ОСОБА_2 право власності на зазначений будинок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 4 000 грн.

Стягнуто
з ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1
судові витрати по справі на загальну суму 1712 грн.

В апеляційній
скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3
просить рішення скасувати в частині стягнення на користь ОСОБА_4 4000 грн.
та постановити нове рішення про стягнення 14 000 грн.,  посилаючись на невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення ОСОБА_3,  її представника ОСОБА_5 та ОСОБА_4,  які доводи скарги підтримали,  заперечення позивача та його представників
ОСОБА_1 ,  ОСОБА_6 ,  які просили відмовити у задоволенні
скарги,  перевіривши законність і
обгрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у
суді першої інстанції,  колегія суддів
вважає,  що скарга підлягає частковому
задоволенню,  а рішення суду частковому
скасуванню з таких підстав.

Визнаючи
договір купівлі-продажу недійсним,  суд
першої інстанції виходив з того,  що
договір купівлі-продажу вчинено на підставі недійсної довіреності,  яка була видана ОСОБА_3 всупереч
волевиявленню ОСОБА_2,  що ОСОБА_2 не мав
наміру продавати свій будинок,  оскільки
іншого житла не має,  що він отримав від
ОСОБА_4 4000 грн. і тому саме ця сума підлягає стягненню з нього на користь
ОСОБА_4

Рішення
суду в цій частині відповідає нормам матеріального права,  наданим доказам та обставинам справи.

Згідно
ч.3  ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній
волі.

Підставою
недійсності правочину,  згідно з
положеннями ч.1  ст. 215 ЦК України є
недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог,  які встановлені частиною першою-третьою,  п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно  ст. 216 ЦК
України недійсний правочин не створює юридичних наслідків,  крім тих,
що пов"язані з його недійсністю.

У разі
недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні
у натурі все,  що вона одержала на
виконання цього правочину,  а в разі
неможливості такого повернення,  зокрема
тоді,  коли одержане полягає у
користуванні майном,  виконаній
роботі,  наданій послузі,  - відшкодувати вартість того,  що одержано,
за цінами,  які існують на момент
відшкодування.

Судом встановлено,  що будинок
АДРЕСА_1 належав ОСОБА_2 на підставі заповіту матері ОСОБА_7,  яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року  та рішення Іллічівського районного суду М.
Маріуполя від 28 грудня 2004 року.

25
жовтня 2004 року ОСОБА_2,  який страдає
хронічним алкоголізмом з 1998 року,
видав довіреність ОСОБА_3 на право керування та розпорядження усім його
майном,  з чого б воно не складалося і де
б воно не знаходилося.

На
підставі цієї довіреності,  3 лютого 2005
року ОСОБА_3 продала
будинок своїй матері ОСОБА_4

ОСОБА_2 проживає у
будинку та зареєстрований у ньому до теперішнього часу,  з 2004 року оплачує надані комунальні
послуги,  іншого житла в М. Маріуполі не
має.

Згідно
розписки від 20 листопада 2004року,  ОСОБА_2 отримав в
рахунок наступного продажу будинку 4000 грн. (а.с. 32).

За
висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 4 квітня 2007 року
ОСОБА_2,  в період укладення юридичної
угоди - підписання довіреності від 25 жовтня 2004 року,  виявляв психічний розлад та розлад поведінки
в результаті споживання алкоголю,
амнестичний синдром.  Під час
підписання довіреності ОСОБА_2
не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З пункту
3 договору купівлі-продажу від 3 лютого 2005 року вбачається,  що продаж домоволодіння за домовленістю
сторін вчиняється за 13 501 грн.,  які
покупець зобов'язується передати представнику продавця,  а представник продавця зобов'язується
прийняти готівкою під час оформлення цього договору.

З
пояснень ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 вбачається,  що під час
підписання цього договору,  представник
продавця - ОСОБА_3 гроші в
повній сумі не отримала,  а продавцю - ОСОБА_2,  було передано тільки 4000 грн. про що він написав
розписку.

З
урахуванням положень матеріального закону та зазначених доказів,  колегія суддів дійшла висновку,  що суд першої інстанції повно,  всебічно і об"єктивно встанови обставини
справи та відповідні їм правовідносини і дійшов до обґрунтованого
висновку,  що договір купівлі-продажу
слід визнати недійсним з поверненням продавцю та покупцю всього того,  що вони отримали за даним правочином.

Доводи
апеляційної скарги про те,  що ОСОБА_2 повинен
повернути ОСОБА_4 суму в розмірі 14 000 грн. є безпідставними.

Посилання
ОСОБА_3 на
те,  що вона після укладення договору
отримувала від матері гроші для передачі ОСОБА_2
і кожного дня передавала йому суми на виконання договору є неспроможними.

Як на
доказ отримання ОСОБА_2 всієї суми за договором купівлі-продажу,  ОСОБА_3
посилалася на зошит,  в якому внесені
відомості про дати та суми переданих грошей і в якому є підписи ОСОБА_2

Однак ОСОБА_2 зазначав що
будь-які гроші на виконання договору купівлі-продажу від ОСОБА_3 він не
отримував,  особисті підписи вчиняв,  однак вважав,
що де він давав згоду на розміщення на земельній ділянці кіоску,  що був встановлений ОСОБА_3 за згодою його
матері.

Крім
цього,  в зазначеному зошиті відсутні
дані,  що гроші передавалися в рахунок
оплати за будинок за договором купівлі-продажу,
що ОСОБА_2 кожного
дня отримував будь-які кошти і розписувався за їх отримання. Відомості в зошиті
внесені з 2004 року,  коли договір ще
укладено не було (а.с. 54-71).

З
матеріалів справи також вбачається,  що
на час видачі розписки та записів у зошиті за 2004 рік,    ОСОБА_2
власником будинку ще не був і договір не укладався.

За таких обставин,  суд першої
інстанції дійшов до обгрунтованого висновку,
що підстав для повернення ОСОБА_4 14 000 грн. немає,  оскільки не доказано факту передачі такої
суми продавцю за договором купівлі-продажу.

Інші
доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не є підставою для
скасування рішення.

Нових
доказів чи обставин,  які не були
предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду
відповідачами суду апеляційної інстанції не надано.

Між
тим,  колегія суддів вважає,  що рішення суду в частині визнання недійсною
довіреності від 25 жовтня 2004 року підлягає скасуванню,  виходячи з наступного.

Відповідно
до  ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення
або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно
до вимог ч.1  ст.  11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,  поданим відповідно до цього кодексу,  в межах заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб,  які беруть
участь у справі. Особа,  яка бере участь
у справі,  розпоряджається своїми правами
щодо предмета спору па власний розсуд.

Як
вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1  в інтересах ОСОБА_2 ставила питання
про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку і письмово не заявляла
вимоги про визнання недійсною довіреності від 25 жовтня 2004 року,  яка була видана ОСОБА_2 ОСОБА_3

За таких
обставин,  колегія суддів вважає,  що суд першої інстанції,  при постановленні рішення про визнання
довіреності недійсною,  вийшов за межі
заявлених позовних вимог і тому рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Одночасно
колегія суддів не може погодитися з рішенням суду і в частині солідарного
відшкодування ОСОБА_1  судових витрат по
справі.

З
урахуванням вимог 88 ЦПК України,  кожна
з відповідачок - ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
повинні відшкодувати представнику позивача письмово підтверджені витрати
по оплаті судового збору в розмірі по 25 грн.50 коп.,  витрати на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи по 15 грн. та витрати на проведення судової експертизи по 815
грн.50 коп. (а.с. 3, 4, 88).

Крім
того,  з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави підлягає стягненню судовий
збір по 42 грн. (13 501х1%=135, 01-51, 0:2).

Керуючись  ст.
ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

виріши л а:

апеляційну
скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення
Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 20 липня 2007 року в частині
визнання довіреності від 25 жовтня 2004 року недійсною та в частині
відшкодування судових витрат скасувати.

Стягнути
з ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в сумі 25 грн.50 коп.3
кожної,  у відшкодування витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи по 15 грн. з кожної,  у відшкодування витрат на проведення судової
експертизи по 815 грн.50 коп.3 кожної.

Стягнути з ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 на користь держави судовий збір по 42 грн. з кожної.

В решті частини
рішення залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом
двох місяців з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної інстанції.