Справа № 22ц-7406/2007                                          Головуючий по 1-й інстанції:
суддя-
Категорія - 40           Доповідач: суддя - Стратіло В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2007 року                                                           м. Донецьк

Апеляційний
суд Донецької області у складі головуючого: судді Червинської М.Є., суддів:
Стратіло В.І. та Лісового О.О., при секретері Мартіросовій А.Б., з участю
представника позивачки ОСОБА_1,
представника відповідача Лубинського Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому у
засіданні у приміщенні апеляційного суду у місті Донецьку справу за апеляційною
скаргою ВАТ „Фітофарм" на рішення Артемівського міськрайонного суду від 02
серпня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ВАТ „Фітофарм" про
поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2003
року позивачка звернулась до суду з цим позовом, в обґрунтування якого
посилалась на те, що вона перебувала у трудових відносинах з ВАТ
„Фітофарм" з 29 березня 1982 року по 11 листопада 2003 року і працювала у
відповідача майстром цеху №2 готових лікарських засобів (ГЛЗ №2).

Вказувала, що
наказом від 11 листопада 2003 р. її було звільнено з роботи на підставі п.2
ст.40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю займаній посаді.

Вважаючи рішення
незаконним, просила поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Останнім
рішенням Артемівського міськрайонного суду від 02.08.2007 року позовні вимоги
задоволено. Суд визнав незаконним та скасував наказ №354 від 11 листопада 2003
року по ВАТ „Фітофарм" у частині звільнення позивачки з посади майстра
цеху ГЛЗ №1 ВАТ „ Фітофарм" та поновив її на посаді майстра вказаного
цеху. Стягнуто з відповідача на користь позивачки за час вимушеного прогулу
25547 грн., 300 грн. витрат на правову допомогу та 2000 грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди.

З відповідача стягнуто судовий збір на користь держави у розмірі 266 грн.
97 коп. та допущено негайне виконання рішення в частині
поновлення на роботі

Ухвалюючи таке
рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачку було звільнено з
роботи наказом № 354 від 11.11.2003 р. по п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку з
виявленою невідповідністю працівника займаній посаді ( кваліфікаційним

2

вимогам до осіб, зайнятих безпосередньо виробництвом
лікарських засобів), однак таке формулювання звільнення не передбачене п.2 ч.1
ст.40 КЗпП України.

Суд виходив з
того, що відповідачем не надано доказів того, що позивачка не пройшла
атестацію, та навіть про те, що така атестація взагалі проводилась, що вона
неякісно виконувала свої трудові обов'язки саме через, недостатню кваліфікацію.

Суд зазначив, що
напроти, ОСОБА_2 на роботу була прийнята у 1982 р. і при працевлаштуванні надала
диплом, який вона отримала у 1981 році за спеціальністю інженер-технолог
органічного та нафтохімічного синтезу. У 1989 році вона була переведена на
посаду майстра цеху ГЛЗ, доган та дисциплінарних стягнень не мала, а у 2001 p., 2002
р. та у 2003р. після видання наказу про перевірку відповідності освіти займаній
посаді за наказами адміністрації виконувала обов'язки начальника цеху на період
відсутності останнього при наявності у цеху інших майстрів згідно до штатного
розкладу та з відповідною освітою.

Крім того, суд
зазначив, що згідно зі штатним розкладом, що діяв на період звільнення
позивачки, на підприємстві була вільною посада хіміка-лаборанта, яка не
потребувала фармацевтичної освіти, що підтверджується посадовою інструкцією,
однак вказана посада не була запропонована позивачці, чим були порушені її
права, як працівника котрий працював за безстроковим трудовим договором.

Надану
відповідачем посадову інструкцію майстра цеху ГЛЗ №2, у якій йдеться про
спеціальну фармацевтичну освіту, затверджена 11.1].2003., тобто в день
звільнення позивачки суд визнав як таку, що не може бути застосована до
позивачки.

З огляду на
викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідачем порушено трудове
законодавство при звільненні позивачки і задовольнив позов.

У апеляційній
скарзі відповідач вказує, що з рішення є незаконним та необгрунтованим,
оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив
норми матеріального та процесуального права

При цьому
апелянт посилався на те,
що суд дав неналежну оцінку посадовій інструкції майстра цеху готових
лікарських засобів від 24.01.2003 р. Ця інструкція діяла до затвердження
посадової інструкції від 11.11.2003 р. Відповідно з п.9 цієї інструкції
вищевказана посада пов'язана з безпосереднім виробництвом лікарських засобів,
що відповідно до ліцензійних умов провадження господарської діяльності з
виробництва лікарських засобів від 21.01.2001 року потребує обов'язкової
фармацевтичної освіти. Однак судом взагалі не аналізувалися положення цієї
інструкції.

На думку
апелянта суд не звернув увагу на те, що на звільнення позивачки дав згоду
профспілковий орган, що може свідчити про неналежне виконання нею своїх
обов'язків внаслідок недостатньої кваліфікації.

Крім того,
відповідач посилався на те, що судом на порушення ст.237 КЗпП Укреши не було
залучено до участі у розгляді справи особи, безпосередньо винної у незаконному
звільненні позивачки, а саме керівника ВАТ „Фітофарм", що відповідно з п.4
ст.311 ЦПК України є безумовною підставою для скасування рішення з направленням
справи на новий розгляд.

Апелянт
вказував, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягнувши на
користь позивачки більшу суму грошових коштів від тієї, що вона просила
стягнути у позові.

Також у
апеляційній скарзі йдеться про те, що, судом першої інстанції порушені інші
вимоги цивільно-процесуального законодавства.

Апелянт просив
рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення або передати справу на новий
розгляд.

3

Від позивачки
надійшли письмові заперечення на скаргу, де йдеться про її відхилення та про
залишення рішення суду без змін.

Заслухавши
доповідь судді - доповідача, пояснення сторін, що з'явились, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження,
апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню,
рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦГПС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом .

Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції залишив без уваги вимоги, що містяться у ст.237
КЗпП України, де йдеться про те, що суд покладає на службову особо, винну в
незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити
шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою
працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної
роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено
з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав
виконання рішення суду про поновлення на роботі.

У роз'ясненнях,
що містяться у абз.2 та 3 п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про
практику розгляду судами трудових спорів" від 6.11.1992 р. №9 ( з
наступними змінами) вказується, що з метою запобігання незаконним звільненням судам слід неухильно додержувати вимог статей
109, ЩІК (в редакції 1963 р.) і статей 134 (п.8), 237 КЗпП про
притягнення до участі в справі про поновлення на роботі і покладення на службову особу обов'язку
відшкодувати шкоду підприємству, установі, організації, заподіяну у
зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи переведеному працівникові часу
вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи.

При цьому
належить враховувати, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу
роботу, невиконання рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце
після введення в дію п.8 ст.134 КЗпП ( з 11 квітня 1992 p.), настає повна
матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов'язок покрити
шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою
працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної
роботи, може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого
порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Разом з тим,
вказані положення не звужують коло робітників, на яких може бути покладена
матеріальна відповідальність у кожному випадку незаконного звільнення, до
однієї особи - посадової особи, яка підписала наказ про незаконне звільнення (переведення). Інші особи також можуть нести
матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну незаконним звільненням (
переведенням) та виплатою робітнику середнього заробітку (різниці у
заробітній платі) за час вимушеного прогулу у відповідності зі ст.132 та п.2
ст. 133 КЗпП України.

У порушення
вказаних вимог суд не з'ясував, хто із службових осіб винний у незаконному
звільненні позивачки, не притяг їх до участі у розгляді справи, вирішуючи тим
самим питання про їхні права та обов'язки, що згідно з п.4 ст.311 ЦПК України є
безумовною підставою для скасування рішення суду з направленням справи на новий
розгляд.

4

Крім того, судом допущені й інші порушення. Відповідно до цивільно-

процесуального законодавства чіткість це одна з вимог, якій має
задовольняти

рішення суду. На відміну від ясності (вимога до форми викладу), чіткість є
вимогою

до змісту рішення. Відповідно до цієї вимоги рішення має бути викладене
чітко,

грамотно, не повинно містити помилок, описок.

З матеріалів
справи вбачається, що позивачка ОСОБА_2 відповідно до наказу №292 від
29.12.1988 р. була призначена виконуючою обов'язки майстра цеху №2 готових
лікарських засобів (ГЛЗ) , а 01.03.1989 р. вона була переведена майстром цього
ж цеху, що зазначено у наказі про призначення на посаду та у трудовій книжці
позивачки ( а.с. 10;32).

Згідно з наказом
№354 від 11.11.2003 р. по ВАТ „Фітофарм" позивачку було звільнено з посади
майстра цеху ГЛЗ №2 на підставі п.2 ст.40 КЗпП України ( а.с.4).

Між тим, у резолютивній
частині рішення суду першої інстанції визнано незаконним та скасовано наказ
№354 від 11 листопада 2003 року по ВАТ „Фітофарм" у частині звільнення
ОСОБА_2 з посади майстра цеху ГЛЗ №1 ВАТ „Фітофарм" та поновлено її на
посаді майстра цеху ГЛЗ №1 ВАТ „Фітофарм" (а.с.289), тоді як фактично
позивачку було прийнято на роботу на звільнено з посади майстра цеху ГЛЗ №2
вказаного підприємства. Таким чином, суд помилково поновив позивачку на посаді
майстра цеху іншого структурного підрозділу.

При новому розгляді
справи суду слід усунути зазначені вище порушення і вирішити спір у
відповідності з вимогами закону.

Керуючись
ст.ст.301, 303, 304, п.5 ст.307, п.4 ст.311, 315, 317, 319 ЦГЖ України,
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ВАТ „Фітофарм" задовольнити
частково.

Рішення
Артемівського міськрайонного суду від 02 серпня 2007 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ВАТ „Фітофарм" про поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди скасувати і
справу направити на новий розгляд до того ж суду іншим складом суду.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може
бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня
набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.