Справа №2-1605/2007 рік.
УХВАЛА

18
червня 2007 року Ленінський районний суд м. Луганська у складі:

головуючого судді СУРНІНОЇ Л.О.,

при секретарі ЄСАУЛЕНКО Н.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Луганську скаргу ОСОБА_1 на
рішення та дії Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Луганська, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 зернулася зі скаргою на рішення та дії Ленінського відділу
державної виконавчої служби м. Луганська, у скарзі зазначила наступне.

їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. 5/6 частини квартири
належить їй відповідно до свідотцтва про право власності від 02.08.2000 року,
1/6 частина квартири належить їй на підставі рішення Ленінського районного суду
м. Луганська від 25.01.2006 року. Здійсненню її права власності щодо
зазаначеної квартири перешкоджають наступні діїї та рішення посадових осіб
Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Луганська.

Так, на підставі виконавчого листа НОМЕР_1 від 30.09.2005 року про
конфіскацію майна, яке належить ОСОБА_2, постановою Державної виконавчої служби
Ленінського району м. Луганська від 04.04,2006 року НОМЕР_2 було накладено
арешт на Уз частину квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 вказує, що приводом для накладення арешут слугував факт належності
1/6 частини квартири ОСОБА_2 на підставі заповіту її матері - ОСОБА_3 Однак
рішенням Ленінського районного суду м. Луганська від 25.01.2006 року по справі
№2-2312/2006 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 було визнано за
нею - ОСОБА_1

Вважає, що оскільки на момент арешту 12 частини квартири АДРЕСА_1 не
належала на праві приватної власності ОСОБА_2, зазначена частини квартира має
бути звільнена з-під арешту.

З відповідною заявою про звільнення майна з-під арешту вона зверталась до
Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Луганська, однак листом від
16.04.2007 року НОМЕР_1 за підписом виконуючого обов'язки начальника ДВС у
Ленінському районі м. Луганська Попович А.Г. їй було відмовлено в задоволенні
її вимоги із посиланням на норму ст. 59 Закону України "Про виконавче
провадження" щодо її права на звернення до суду з позовом про визнання
права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Із заначеним позовом до
боржника ОСОБА_4 вона вже зверталась 25.01.2006 року до Ленінського районного
суду м. Луганська і її позов було задоволено. Вважає, що, таким чином, діями
посадових осіб Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Луганська
порушуються її права як власника квартири АДРЕСА_1.

Просила визнати оскаржувані дії ДВС у Ленінському районі м. Луганська
неправомірними і зобов'язати ДВС у Ленінському районі м. Луганська усунити
порушення її прав та звільнити квартиру АДРЕСА_1 з-під арешту.

У судовому засіданні позивачка підтримала доводи скарги, наполягала на її
задоволенні.

Представник ДВС у Ленінському районі м. Луганська Бірюков А.І. у судовому
засіданні вимоги ОСОБА_1 не визнав, вважаючи, що деркавний виконавець при
накладанні арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 діяв в межах своїх
повноважень та діючого законодавства, а про рішення Ленінського

2

районного суду м. Луганська
від 25.01.2006 року по справі №2-2312/2006 про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 їм невідомо, право ж власності
ОСОБА_2 на зазначену частину квартири підтверджено довідкою БТІ.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що.
скарга ОСОБА_1 на рішення та дії Ленінського відділу державної виконавчої
служби м. Луганська підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи,
які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із
скаргою., якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час
виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх
права чи свободи.

Як встановлено у судовому засіданні, 22.03.2006 року до ДВС у Ленінському
районі м. Луганська надійшов виконавчий лист НОМЕР_1 від 30.09.2005 року про
конфіскацію 1/2 - частини майна, яке належить ОСОБА_2, в ході виконання
постановою НОМЕР_2 від 04.04.2006 року було накладено арешт на 1/2 частину
квартири за адресою: АДРЕСА_1, оскільки 1/6 частини квартири належала ОСОБА_2
на підставі заповіту матері ОСОБА_1 - ОСОБА_3.

04.04.2007 р. ОСОБА_1 звернулася до Ленінського відділу державної
виконавчої служби м. Луганська із заявою про звільнення зазначеної частини
квартири з-під арешту, однак листом від 16.04.2007 р. НОМЕР_1 їй було
відмовлено із посиланням на норму ст. 59 Закону України "Про виконавче
провадження".

Суд вважає, що під час накладення арешту були порушені права ОСОБА_1 як
власника квартири АДРЕСА_1. Як встановлено судом, ОСОБА_1 є власником
зазаначеної квартири, що підтверджується довідкою МКП БТІ від 30.03.2007 р.
НОМЕР_3, при цьому 5/6 частин квартири належить їй відповідно до свідотцтва про
право на спадщину, виданого 4 Луганською держнотконторою 02.08.2000 року, а 1/6
частина квартири - на підставі рішення Ленінського районного суду м. Луганська
від 25.01.2006 року, яким були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на 1/6 частину спірної квартири.

Відповідно до ч. 2 п. 5.1.4 Інструкції "Про проведення виконавчих
дій", затвердженої наказом Міністерства юстиції України №74/5 від
15.12.1999 року, стягнення звертається тільки на майно боржника, яке належить
йому на праві приватної власності. Таким чином, оскільки на момент арешту,
тобто на 04.04.2007 року власником квартири вже була ОСОБА_1, у тому числі їй
належала і 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, на яку було накладено
арешт, державним виконавцем порушено зазначений пунк Інструкції "Про
проведення виконавчих дій", і вказана частини квартири має бути звільнена
з-під арешту.

Відповідно до ст. 48 ч. 2 Закону України "Про власність" власник
може вимгати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не
були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи
державної влади та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що передбачені Коснтитуцією та законами України.

Суд не приймає до уваги посилання державного виконавця на ст. 59 Закону
України "Про виконавче провадження" щодо права ОСОБА_1 на звернення
до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під
арешту, як на підставу для відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про звільнення
майна з-під арешту, оскільки ОСОБА_1 вже використала своє право на звернення до
суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права

3

власності
на 1/6 частину спірної квартири, і її вимоги рішенням Ленінського районного
суду м. Луганська від 25.01.2006 року було задоволено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 383 - 387 ЦПК України, ст. 85
Закону України "Про виконавче провадження", ч. 2 п. 5.1.4 Інструкції
"Про проведення виконавчих дій", затвердженої наказом Міністерства
юстиції України №74/5 від 15.12.1999 року, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на рішення та дії Ленінського відділу державної виконавчої
служби м. Луганська задовольнити.

Зобов'язати Державну виконавчу службу у Ленінському районі м. Луганська
звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду
Луганської області через суд Ленінського района м. Луганська шляхом подачі у
5-денний строк з дня прголошення ухвали заяви про апеляційне оскарження, та
поданням після цього протягом деяти днів апеляційної скраги.