АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
жовтня 2007 р.                                                                                                        м.
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької
Головуючого: Винту Ю.М.
Судців: Яремка
За участю : представника позивачки ОСОБА_5 - ОСОБА_8,  відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_7,  представників відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_9,  ОСОБА_4 розглянувши у
відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6,  ОСОБА_7,
ОСОБА_5 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08
травня 2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до
ОСОБА_3,  інтереси якого за дорученням
представляє ОСОБА_4,  про визнання
недійсним договору дарування від 02.12.1998р. житлового будинку АДРЕСА_1,  за додатковим позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3,  третя особа Сторожинецька
міська рада Чернівецької області,  про скасування
договору дарування та реєстрації права власності,  за зустрічним позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5,  ОСОБА_6,  ОСОБА_7 про визнання недійсним договору
довічного утримання від 25.02.2003р.,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 24.05.2003р.,  укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6  та зобов'язання ОСОБА_6  і ОСОБА_7 повернути будинок його власнику -
2002р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1,  укладеного 02.12.1998р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,  посвідченого приватним нотаріусом
Сторожинецького нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_10,  посилаючись на наступне.
1998р. у зв'язку з хворобою та неможливістю виконати будь-яких робіт по
господарству ОСОБА_2 домовився з ОСОБА_3 про довічне його утримання
останнім,  залишивши за це йому своє
господарство,  включаючи житловий будинок
з господарськими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1. 02.12.1998р. між ними був
укладений договір,  після чого відповідач
виїхав до місця свого проживання та більше у м. Сторожинець не повертався,  допомоги позивачу не надавав. Про те що був
укладений договір дарування,  а не
довічного утримання ОСОБА_2 дізнався у грудні 2002 року. Цей договір укладено з
порушенням вимог  ст.  118,
ст. 243 ч.2 ЦК України,  оскільки після його укладення позивач майно
відповідачу не передав,  а останній його
не отримав. Позивач не мав наміру це майно передавати відповідачу,  оскільки і надалі залишився проживати у
вказаному будинковолодінні. ОСОБА_2 був впевнений,  що відповідач буде надавати йому
допомогу,  утримуючи його довічно,  а в разі його
Справа №
22ц-501 2007 р.                                                      Головуючий
у 1 інстанції: Марчук В.Т.
11/13                                                                                    Доповідач
смерті,   майно залишиться відповідачу. Представник
позивача ОСОБА_1,   яка діяла в інтересах
ОСОБА_2,   вважала,   що сторони за договором мали на увазі угоду
довічного утримання,   а не дарування.
Оскільки,   зазначена угода укладена
внаслідок помилки ОСОБА_2 та обману з боку ОСОБА_3,   просив визнати її недійсною згідно   ст.
Правонаступник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 у судовому засіданні заявою від
19.01.2007р. уточнила та доповнила позовні вимоги. Просила поновити строк
звернення до суду за захистом порушеного права,   скасувати договір дарування і скасувати
реєстрацію права власності Сторожинецьким районним бюро технічної
інвентаризації від 02.12.1998р. на ім'я ОСОБА_3 на будинковолодіння АДРЕСА_1. В
заяві про уточнення і доповнення позовних вимог ОСОБА_5 виклала обставини та
підстави позову аналогічні,   викладеним в первинній позовній заяві
позивачкою ОСОБА_1 Зустрічний позов не визнала. їй та Доскалюкам не було відомо
на день укладання договору довічного утримання та купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1 про перебування цього будинку у спорі. Оскільки вони є добросовісними
набувачами просили відмовити у задоволенні зустрічного позову. Вона доглядала
за хворим ОСОБА_2,   який являвся рідним
братом її покійної мати та потребував стороннього догляду. Після смерті вона
займалась похованням ОСОБА_2
В ході розгляду судом даної цивільної справи ОСОБА_3 звернувся до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_6   та ОСОБА_7 про визнання
недійсними : договору довічного утримання,
укладеного 25.02.2003р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_5,   договору купівлі-продажу спірного житлового
будинку,   укладеного 24.05.2003р. між
ОСОБА_5 та ОСОБА_6   та зобов'язання
ОСОБА_6   та ОСОБА_7 повернути йому
будинок АДРЕСА_1,   посилаючись на
з позовом до нього звернувся не особисто ОСОБА_2,   а його двоюрідна сестра ОСОБА_1 Рішенням
Сторожинецького районного суду від 03.01.2003 року,   без його участі,   було визнано недійсним договір дарування
будинку від 02.12.1998р. Це рішення було скасовано ухвалою Апеляційного суду
Чернівецької області від 14.04.2004р. з направленням справи на новий судовий
розгляд. 25.02.2003р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
укладено договір довічного утримання,
а 24.05.2003р. ОСОБА_5 уклала договір купівлі-продажу спірного будинку з
ОСОБА_6   Правонаступниці ОСОБА_5,   яка також є родичкою ОСОБА_2,   було відомо про наявність спору щодо будинку
АДРЕСА_1,   оскільки вона є працівником
Сторожинецького районного суду,   в якому
розглядалась дана цивільна справа. Вказаними угодами,   укладеними на підставі незаконного рішення
Сторожинецького районного суду від 03.01.2003р.,   порушено його право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1. Просив визнати недійсними ці правочини,   а будинок АДРЕСА_1 повернути йому згідно   ст.
145 ЦК України(1963р.)
(2003р.) Укладений 02.12.1998р. договір дарування будинку між ним та ОСОБА_2
посвідчений приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального
округу за реєстром №1709 та належним чином ним зареєстрований у Сторожинецькому
районному БТІ. Примірник договору дарування після його посвідчення в
нотаріальній конторі та реєстрації у Сторожинецькому районному БТІ постійно
знаходився у нього (ОСОБА_3). Наведене свідчить про те,   що він (ОСОБА_3) прийняв у дар спірний
будинок,   а ОСОБА_2 визнав за ним право
власності на будинок. ОСОБА_2 залишився проживати в подарованому будинку за
його згодою,   як власника. Нотаріус ОСОБА_10,   що посвідчувала договір
дарування,   встановила дійсний намір
ОСОБА_2 укласти договір дарування. ОСОБА_2 була відома дата укладання договору
дарування,   оскільки копія договору
знаходилась у нього. З позовом про визнання цього договору недійсним ОСОБА_2 до
суду не звертався. Лише через чотири роки,
пропустивши строк позовної давності,
після погіршення стану здоров'я ОСОБА_2,   родичі від його імені подали позов до суду.
Доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про те,   що
ОСОБА_2 у дійсності мав намір укласти договір довічного утримання,   а не дарування нічим не підтверджені.
до нього заявлено не ОСОБА_2 та не від його імені,  а довіреною особою ОСОБА_1,  вважає
останню неналежним позивачем.  ОСОБА_2 не
був допитаний у судових засіданнях Сторожинецького районного суду,  а тому судом не встановлено,  чи діяв він під час укладання договору під
впливом помилки та його дійсні наміри звернутися з позовом до суду. Просив у
задоволенні заявленого до нього позову відмовити.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08.05.2007р. в
задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1,  укладеного 02.12.1998р. між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3,  зареєстрованого Сторожинецькою
приватною нотаріальною конторою 02.12.1998р. під реєстровим №1709 та про
скасування реєстрації права власності Сторожинецьким районним бюро технічної
інвентаризації від 02.12.1998р. на ім'я ОСОБА_3 на будинковолодіння АДРЕСА_1
відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір
довічного утримання від 25.02.2003р.,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Визнано недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1,
укладений 24.05.2003р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6  Зобов'язано ОСОБА_6  та ОСОБА_7 повернути ОСОБА_3 придбаний за
договором купівлі-продажу від 24.05.2003р. житловий будинок АДРЕСА_1. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_5,  ОСОБА_6  та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 судові витрати
в розмірі 357, 16 грн.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_5,  ОСОБА_6  та ОСОБА_7 просять рішення Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 08.05.2007р. скасувати та ухвалити нове рішення,  яким задоволити позовні вимоги ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
дарування,  та відмовити в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 Суд безпідставно не врахував покази свідків ОСОБА_11
та ОСОБА_1,  неправильно застосував норми
матеріального права -  ст.  ст. 128,
243 ЦК України,  згідно яких не
відбувся перехід власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та зробив неправильні
висновки : про пропуск строку позовної давності,  а також про те,  що ОСОБА_2 мав намір укласти саме договір
дарування. Застосувавши  ст. 48 ЦК
України( 1963р.) суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог
відповідача ОСОБА_3 Оскільки ОСОБА_5,
ОСОБА_6  та ОСОБА_7 є
добросовісними набувачами майна,  суд не
мав підстав витребовувати його з володіння останніх.

В
запереченні на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить рішення
Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08.05.2007р. залишити без
змін,  як законне і обгрунтоване,  а апеляційну скаргу відповідача відхилити.
Отримавши та належним чином зареєструвавши нотаріально посвідчений договір
дарування він отримав будинок у власність,
а надалі розпорядився ним як власник - дозволив в ньому проживати
ОСОБА_2 Оскільки позивачі не підтвердили належними доказами свої доводи про
те,  що укладаючи договір дарування
ОСОБА_2 діяв під впливом помилки,
останній не звертався з позовом до суду відповідно до вимог  ст. 56 ЦК
України( 1963р.) та не був допитаний судом з цього приводу,  суд першої інстанції прийняв правильне
рішення про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним договору
дарування та задоволив його зустрічний позов. Він як власник майна мав право
вимагати його повернення,  оскільки майно
вийшло з його володіння поза його волею. Про наявність спору було відомо
ОСОБА_5,  як працівнику Сторожинецького
районного суду,  але вона продала будинок
своїм рідним з метою унеможливити його повернення.

Заслухавши
пояснення осіб,  які з'явилися у судове
засідання,  дослідивши доводи апеляційної
скарги,  матеріали справи,  колегія приходить до висновку,  що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Приймаючи
рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_5
до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та задоволення зустрічного
позову ОСОБА_3 судом першої інстанції у повному об'ємі з'ясовані

обставини
справи,  вірно застосовано до
правовідносин,  що склалися,  норми матеріального й процесуального права.

Відповідно
до  ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини,  на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,  крім випадків,  встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини,  які мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно
до  ст. 131 ЦПК України сторони
зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час
попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк,  встановлений судом з урахуванням часу,  необхідного для подання доказів. Докази,  подані з порушенням вимог,  встановлених частиною першою цієї
статті,  не приймаються,  якщо сторона не доведе,  що докази подано несвоєчасно з поважних
причин.

Усупереч
вимогам  ст.  ст. 60,
131 ЦПК України,  позивачі не
надали суду докази на підтвердження своїх доводів про те,  що під час укладання договору дарування
ОСОБА_2 діяв під впливом помилки та про своєчасне звернення до суду з позовом в
межах строку позовної давності.

Відповідно до  ст. 56 ЦК України( 1963р.)
угода укладена внаслідок помилки,  що має
істотне значення,  може бути визнана
недійсною за позовом сторони,  яка діяла
під впливом помилки.

Згідно п.11
Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28 квітня 1978 року "Про
судову практику в справах про визнання угод недійсними" під помилкою,  передбаченою
ст. 56 ЦК України,  слід розуміти таке неправильне сприйняття
стороною суб'єкта,  предмета чи інших
істотних умов угоди,  що вплинуло на її
волевиявлення,  за відсутності якого за
обставинами справи можна вважати,  що
угода не була б укладена Правила  ст. 56 ЦК України не
поширюється на випадки,  коли помилка
стосується мотивів укладання угоди.

Звертаючись
до суду в інтересах ОСОБА_2 ОСОБА_1 у позовній заяві від 19.12.2002р.
зазначила,  що ОСОБА_2 у зв'язку з
хворобою та неможливістю виконувати будь які роботи по господарству домовився з
ОСОБА_3 про довічне утримання,  не
надавши суду доказів на підтвердження зазначених обставин.

Згідно
висновку ЛКК від 23.12.2002р. ОСОБА_2 на цей час знаходився в тяжкому
стані,  але відмовився від стаціонарного
лікування.

Зі
змісту апеляційної скарги ОСОБА_5,  ОСОБА_6  та
ОСОБА_7(т.З а.с. 252) вбачається,  що
ОСОБА_2 на час укладання договору дарування не потребував сторонньої
допомоги,  виконував посильну роботу по
господарству,  самостійно пересувався та
вів активний спосіб життя.

Таким
чином позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування грунтуються на припущеннях щодо мотивів
укладання договору дарування,  не
стосуються неправильного сприйняття ОСОБА_2 суб'єкта,  предмета чи інших істотних умов цієї угоди та
непідтверджені належними доказами.

Необгрунтованими
є доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції
вимог  ст. 128,  243 ЦК
України( 1963р.),  оскільки отримання
та проведення реєстрація нотаріально посвідченого договору дарування свідчить
про передачу ОСОБА_2 житлового будинку у власність відповідачу ОСОБА_3

Відповідно
до ч.1  ст. 145 ЦК України( 1963р.)
та п.3 ч.1  ст.  388 ЦК України якщо майно за відповідним
договором придбане у особи,  яка не мала
права його відчужувати,  про що набувач
майна не знав і не міг знати(добросовісний) набувач,  власник має право витребувати це майно від
набувача якщо воно вибуло з володіння власника або особи,  якій він передав майно у володіння,  не з їхньої волі іншим шляхом.

Приймаючи
рішення про зобов'язання ОСОБА_6  та
ОСОБА_7 повернути ОСОБА_3 придбаний за договором купівлі-продажу від
24.05.2003р. житловий будинок АДРЕСА_1 суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку,  що зазначене майно
вибуло з володіння   ОСОБА_3 не з його
волі,  через

неправомірні
дії ОСОБА_5,  ОСОБА_6
та ОСОБА_7,  якім було відомо про
наявність спору про право на зазначений будинок.

Необгрунтованими
є також доводи апеляційної інстанції про те,
що застосувавши  ст. 48 ЦК України( 1963р.)
суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог відповідача
ОСОБА_3,  оскільки в зустрічній позовній
заяві є посилання на порушення його права власності,  що призвело до укладання договорів довічного
утримання та купівлі-продажу,  які не
відповідали вимогам закону через те,  що
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не мали права
розпоряджатися належним йому будинком.

Крім
того,  звертаючись з позовом до суду в
інтересах ОСОБА_2 ОСОБА_1 не надала суду доказів про своєчасне звернення з
позовом до суду через те,  що ОСОБА_2
дізнався про порушення його права тільки у грудні 2002 року.

Враховуючи
наведене,  колегія приходить до
висновку,  що рішення суду відповідає
нормам матеріального й процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Керуючись  ст.
ст.  209,  218,
307,  308  ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6,
ОСОБА_7,  ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення
Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 травня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  але може бути оскаржена протягом двох місяців
в касаційному порядку до Верховного Суду України з дня набрання нею законної
сили.