Справа №2-1270/2007
РІШЕННЯ

Іменем   України

27 червня 2007
року

Сніжнянський
міський суд Донецької області

в
складі:        головуючого судді -
Радченка В.Є.

при секретарі
-        Смоліній М. С.

з участю:

позивачки -
ОСОБА_1  представника позивачки - ОСОБА_2 представника
відповідача - ОСОБА_3

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.  Сніжне Донецької області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Сніжнянського міського територіального центру соціального
обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян про стягнення
моральної шкоди,  заподіяної незаконним
звільненням в сумі 10000 грн. та трьохмісячної вихідної допомоги у зв'язку з
порушенням відповідачем законодавства про працю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
звернулася з позовом до Сніжнянського міського територіального центру
соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян про
стягнення моральної шкоди,  заподіяної
незаконним звільненням в сумі 20000 грн. В судовому засіданні 27.06.2007 р.
позивачка в письмовому вигляді уточнила позовні вимоги,  а саме: зменшила суму моральної шкоди до
10000 грн. та просила стягнути трьохмісячну вихідну допомогу у зв'язку з
порушенням відповідачем законодавства про працю. Позовні вимоги обґрунтувала
наступним: в період з 01.07.2002 р. до 10.07.2002 р. вона працювала у
відповідача соціальним робітником.
Звільнена наказом № 17а-к від 10.07.2002 р. за власним бажанням.  Звільнення вважає незаконним та
необгрунтованим.  З 08.07.2002 р. у зв'язку з
захворюванням вона не ходила на роботу. 10.07.2002 р. до відповідача пішов
чоловік позивачки з написаною заявою про надання безплатної відпустки.
Позивачці відмовили в наданні відпустки та в усній формі пояснили про
необхідність написати заяву про звільнення за власним бажанням.  Знаходячись в депресивному стані,  страждаючи психічним захворюванням,  позивачка була вимушена написати заяву про
звільнення. У зв'язку з станом здоров'я вона не мала можливості керувати своїми
діями та керувати ними. В позові позивачка посилається на порушення
відповідачем вимог  ст.  40 КЗпП України,  оскільки відповідач змусив її написати заяву
про звільнення за власним бажанням під час її тимчасової непрацездатності. Крім
того позивачка зазначає про порушення відповідачем вимог  ст.  38
КЗпП України,  який звільнив її без
надання двотижневого строку.

В
судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в
повному обсязі,  надали пояснення,  аналогічні викладеним у позовній заяві та в
уточненій позовній заяві.

Директор
Сніжнянського міського територіального центру соціального обслуговування
пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян ОСОБА_3  позов не визнала в повному обсязі та просила
відмовити в його задоволенні через необґрунтованість та через порушення
позивачкою строків звернення до суду,
встановлених в  ст.  233 КЗпП України.

2

Вислухавши
сторони,  допитавши свідків,  дослідивши матеріали справи,  суд прийшов до висновку про необґрунтованість
позовних вимог з наступних підстав. Відповідачка перебувала у трудових
відносинах з позивачем з 01.07.2002 р. Звільнена наказом № 17а-к від 10.07.2002
р. за власним бажанням на підставі
ст.  38 КЗпП України,  що підтверджується копією трудової книжки
позивачки,  копією книги обліку руху
трудових книжок відповідача за 2002 р. Первинним оглядом МСЕК від 10.01.2005 р.
позивачці встановлена друга група інвалідності за загальним захворюванням з
діагнозом „шизоафективний бредовий розлад особистості",  трудова діяльність протипоказана. При
повторному огляді 29.01.2007 р. інвалідність встановлена до 01.02.2009 р. Ці
обставини жодною з сторін не заперечуються. Позивачка звільнена на підставі її
власноручної заяви без дати на ім'я директора Сніжнянського міського
територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких
непрацездатних громадян про звільнення за власним бажанням з 10.07.2002 р. На
цій заяві є резолюція директора терцентру про видання відповідного наказу.
Жодна з сторін не заперечує факту подання такої заяви позивачкою. Директор
терцентру ОСОБА_3  пояснила,  що на роботі всі знали про хворобливий стан
здоров'я позивачки і тому директор погодилась звільнити позивачку без
відпрацювання двох тижнів.

Позивачка
не довела в судовому засіданні,  що
написала заяву про звільнення під тиском з боку директора терцентру. Свідок ОСОБА_4,  чоловік позивачки пояснив,  що приблизно 5 років тому він приходив з
заявою дружини про надання відпустки до директору терцентру. Директора не було
і тому він залишив заяву заступнику директора. Коли приїхав пізніше - йому
хтось пояснив (хто не пам'ятає),  що
дружині необхідно написати заяву на звільнення. Він взяв від дружини заяву на
звільнення за власним бажанням і комусь (не пам'ятає кому) віддав цю заяву.
Проте,  цей свідок не доводить факту
будь-якого тиску на позивачку при написанні заяви про звільнення за власним
бажанням.  Крім того,  відсутність такого тиску підтвердила директор
терцентру ОСОБА_3,  яка пояснила,  що з заявою про звільнення до неї приходила
особисто позивачка. У директора терцентру ніколи не було жодних претензій чи
нарікань до роботи позивачки,  оскільки
остання була сумлінним та працьовитим робітником.  Останні приблизно 2-3 місяці перед
звільненням позивачка почала хворіти і роботу на її ділянці допомагали
виконувати інші працівники терцентру. Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_4,  ОСОБА_5,  ОСОБА_6,
ОСОБА_7  також надали свідчення
про те,  що позивачка була сумлінним
працівником і до неї ніколи не було нарікань з боку директора,  про будь-які конфлікти між позивачкою та
дирекцією відповідача - їм невідомо,
будь-яких фактів тиску на позивачку,
в т.ч. при звільненні - вони не знають. Таким чином,  доводи позивачки про тиск на неї при
написанні заяви про звільнення за власним бажанням не знайшли підтвердження в
судовому засіданні.

Також,  позивачка не довела в судовому
засіданні,  що була звільнена під час
тимчасової непрацездатності та з порушенням інших вимог трудового
законодавства. Позивачка не довела,  що
на момент звільнення знаходилась в такому хворобливому стані,  що не могла керувати своїми діями. Більш
того,  позивачка взагалі не ставить
питання в резолютивній частині позову про визнання незаконним наказу про
звільнення за власним бажанням.
Представник позивачки ОСОБА_2
на уточнюючі запитання суду пояснив,
що позивачка не ставить питання про незаконність її звільнення,  про скасування наказу про звільнення,  або про поновлення позивачки на посаду,  а лише просить стягнути моральну шкоду,  заподіяну незаконним звільненням та
трьохмісячну вихідну допомогу у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства
про працю.

Суд
вважає,  що відсутні підстави для
стягнення з відповідача на користь позивачки трьохмісячної вихідної допомоги у
зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про працю,  передбаченої
ст.  44 КЗпП України,  оскільки позивачка звільнена за власним
бажанням і судом не встановлені порушення відповідачем законодавства про працю.

Суд
прийшов до висновку,  що позивачкою
пропущений тримісячний строк звернення до суду,
передбачений  ст.  233 КЗпП України. Позивачка пояснила,  що отримала трудову книжку протягом декількох
днів після звільнення в 2002 році. Вона не заперечує,  що про звільнення їй було відомо з липня 2002
року. При цьому позивачка пояснила,  що
через свій хворобливий стан вона не мала можливості своєчасно звернутися до
суду за захистом своїх прав. Суд вважає доводи позивачки в цій частині
неспроможними,  оскільки позивачка не
ставить в позові питання про

3

продовження
строків позовної давності,  група
інвалідності їй встановлена в січні 2005 року,
тобто більше двох років з моменту звільнення,  вона не довела,  що весь час з моменту звільнення ( в липні
2002 року) до звернення в суд в березні 2007 року вона через свій хворобливий
стан не мала можливості звернутися до суду. Позивачка не надала суду жодного
доказу того,  що з моменту звільнення в
липні 2002 року до встановлення групи інвалідності в січні 2005 року
знаходилась в будь-якому хворобливому стані.

З
вищезазначених підстав суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні
її позовних вимог в повному обсязі.

На
підставі викладеного,  керуючись ч.3  ст.
233 КЗпП України,   ст.  ст. ,
10,  60,  209,
212,  213,  214,
215 ЦПК України,    суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити
в повному обсязі ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог до Сніжнянського
міського територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та
одиноких непрацездатних громадян про стягнення моральної шкоди,  заподіяної незаконним звільненням в сумі
10000 грн. та трьохмісячної вихідної допомоги у зв'язку з порушенням відповідачем
законодавства про працю.

Рішення
може бути повністю або частково оскаржено сторонами,  іншими особами,  які беруть участь у справі,  а також особами,  які не брали участь у справі,  якщо суд вирішив питання про їх права та
обов'язки до Апеляційного суду Донецької області через Сніжнянський міський суд
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про
апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.