Справа №22-256/2007р.                                   Головуючий
- 33                                                                         Доповідач
РІШЕННЯ

Іменем      України

20  листопада 2007 року        колегія
суддів  судової  палати
у  цивільних  справах Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Ігнатоля Т.Г.

суддів
Кочегарової Л.М., Козлова О.М.

з участю
секретаря Жило І.А.

розглянувши  у відкритому судовому засіданні у місті
Маріуполі    справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 грудня
2005 року, -

встановила:

У квітні 2005
року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною
ділянкою по АДРЕСА_1, посилаючись на те, що 21.10.1994 року він приватизував
земельну ділянку площею 0,50022 га для обслуговування жилого будинку, про що
одержав державний акт.

Відповідачка
ОСОБА_2 у травні 2002 року стала власницею будинку АДРЕСА_2 і його суміжною
земекористувачкою. З моменту придбання будинку ОСОБА_2 стала порушувати межу
земельної ділянки, самовільно встановила забор, захопивши навскіс його земельну
ділянку на середині на 2м , а в кінці земельної ділянки на 4 м.

Просив
зобов'язати відповідачку відновити зовнішню межу земельної ділянки шляхом
переносу її забору відповідно до плану зовнішніх меж ділянки, вказаних у
державному акті від 21.10.1994 року.

Рішенням
Волноваського районного суду Донецької області від 19 грудня 2005 року позов ОСОБА_1 задоволений.
ОСОБА_2 зобов'язана відновити зовнішню межу земельної ділянки ОСОБА_1 по
АДРЕСА_1 шляхом переносу забору з ділянки ОСОБА_1 на ділянку ОСОБА_2 навскіс по
стороні АГ до Зм в кінці ділянки по стороні ВГ відповідно до плану зовнішніх
меж земельної ділянки в державному акті.

В апеляційній
скарзі відповідачка просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення
про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд неповно
з"ясував фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення і
зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам, неправильно
застосував норми матеріального права.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2, які підтримали апеляційну
скаргу, заперечення позивача ОСОБА_1 і його
представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

2

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що
позивач ОСОБА_1
21.10.1994 року отримав державний акт про право власності на земельну ділянку площею
0,5022 га по АДРЕСА_1, який виданий Андріївською сільською радою і
зареєстрований у Книзі реєстрації актів на право власності на землю за №75, в
межах згідно з планом шириною на початку та в кінці земельної ділянки 34,40 м
(а.с. 6,11).

Відповідачка ОСОБА_2
стала власницею будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2, на підставі договорів
купівлі - продажу від 20.05.2002 року, укладених з ОСОБА_3 і 30.08.2002 року
отримала державний акт про право власності на земельну ділянку, виданий
Андріїіською сільською радою і зареєстрований у книзі реєстрації державних
актів за №744 на земельну ділянку площею 0,2722га в межах згідно з планом
шириною 19,10 м на початку і 19,30м в кінці земельної ділянки (а.с.14,17,18).

Сторони є
суміжними землекористувачами.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1 і
зобов'язуючи ОСОБА_2 відновити існуючу межу між земельними ділянками шляхом
перенесення забору з земельної ділянки ОСОБА_1 на її
земельну ділянку, суд, посилаючись на ст..107
Земельногом Кодексу України, зазначив у рішенні, що право власності позивача на
земельну ділянку порушено відповідачкою на 3 м. по стороні земельної ділянки,
визначеної на плані у державному акті літерами АВ.

Колегія суддів
не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції і вважає, що він не
відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, що позивач не надав суду
об'єктивних доказів на підтвердження своїх вимог, що суд застосував
матеріальний закон, який не поширюється на дані правовідносини.

З матеріалів
справи і пояснень позивача ОСОБА_1, даних
ним в суді першої інстанції і в апеляційному суді, вбачається , що до 2002 року
власником будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2 був ОСОБА_3

У 2000 році
ОСОБА_3, замінюючи забор по межі з ОСОБА_1 на металеву сітку, змістив його на
земельну ділянку ОСОБА_1 у
середині ділянки на 1,70 - 2 м, а в кінці ділянки на 4 м. З цього приводу ОСОБА_1 звертався до
сільської ради, однак, питання вирішено не було. У 2004 році він звернувся до
суду з позовом до наступного після ОСОБА_3 власника ОСОБА_2 про усунення перешкод
в користуванні земельною ділянкою (а.с. 33-36, 125-126).

Відповідно до
акту комісії Андріївської сільради від 26.10.2004 року та пояснень
землевпорядника сільради Лень В.П, при проведенні обміру земельних ділянок
сторін комісією сільради було встановлено невідповідність фактичних їх розмірів
розмірам, зазначеним у державних актах. У зв"язку з цим комісія встановила
межові знаки і запропонувала ОСОБА_2 перенести межу на свою земельну ділянку
(а.с. 42-43).

На підставі
зазначеного судом зроблений висновок про необхідність задоволення позову.

Однак, при цьому
судом порушені норми матеріального права - застосовано закон, який не
поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами і витікають із змісту
заявлених вимог.

Відповідно до
ст.107 Земельного Кодексу України основою для відновлення меж є дані земельно -
кадастрової документації. Відновлення чи встановлення меж земельної ділянки
виконують організації, які мають спеціальні дозволи на виконання такого виду
робіт у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Акт комісії
Андріївської сільради від 26.10.2004 року про встановлення меж
землекористування ОСОБА_2 і ОСОБА_1
не узгоджується з вимогами законодавства. Право власності ОСОБА_2 на земельну
ділянку у відповідності з виданим на її ім'я державним актом ніким не
оспорюється.

2

Відповідно до ст. 10,60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 11
даного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі.

Відповідно до
ч.2 ст.152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов"язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і
відшкодування завданих збитків.

Колегія суддів
вважає, що позивач не надав об"єктивних доказів про порушення його прав на
землю з боку відповідачки ОСОБА_2, а тому, підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у межах
заявлених ним вимог у суду не було.

Посилання
представника позивача на пояснення свідка ОСОБА_4, яка є також суміжним
землекористувачем з ОСОБА_1, як на доказ, який підтверджує дії відповідачки
щодо створення позивачу перешкод у здійсненні ним права володіння земельною
ділянкою, є необгрунтованим, оскільки пояснення даного свідка суперечать
поясненням самого позивача щодо часу перенесення забору на межі та особи, яка
здійснила його перенесення.

Оскільки
висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та неправильно
застосовані норми матеріального права , колегія суддів вважає, що у
відповідності зі ст.309ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з постановлениям нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.
303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Волноваського районного суду від 19 грудня 2005 року скасувати.

У задоволенні
позву ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовити.

Рішення набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному
порядку на протязі двох місяців з дня набрання чинності шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до верховного Суду України.