Справа № 22-5507/07 рік                               Головуючий у 1
інстанції Корчиста О.І.
Категорія     38                                                Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 серпня 2007
року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючої
Шабанової В. О. суддів Маширо О.П.,  ІгнатовоїЛ.Є. при секретарі Кошмак Т.С.  розглянувши у відкритому судовому
засіданні  в м. Донецьку цивільну справу
по апеляції ОСОБА_1 на
рішення Пролетарського районного суду М. Донецька від  17 травня 2007 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1,  третя особа: орган опіки та піклування
Пролетарської районної у м. Донецьку ради про стягнення аліментів та
позбавлення батьківських прав,

установив:

До
апеляційного суду звернувся ОСОБА_1
з апеляційною скаргою на рішення суду,
яким були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був позбавлений
батьківських прав відносно двох неповнолітніх дітей.

Суд
виходив з того,  що ОСОБА_1 не приймає участі у
вихованні дітей ухиляється від виконання своїх батьківських
обов"язків,  не цікавиться їхніми
успіхами у навчанні тощо,  востаннє
бачився з дітьми улітку 2005 року,  коли
діти приїздили на місяць до дідуся - батька відповідача.

Що
стосується стягнення заборгованості по аліментах,  то суд встановив,  що такої заборгованості відповідач не
має,  тому відхилив вимоги позивачки у
цій частині.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду в частині позбавлення його батьківських
прав,  оскільки вважає,  що факт його ухилення від виконання
обов"язків по вихованню та утриманню дітей не знайшов свого підтвердження
у ході судового розгляду.

Оскільки
він проживає окремо від сім'ї та у іншому місті,  він спілкується з дітьми тільки тоді,  коли колишня дружина надає йому таку
можливість. Він сплачує аліменти на утримання дітей,  заборгованості по аліментах не має. Крім того,  передає гроші дітям через свою матір,  яка проживає у м. Донецьку,  тому що має можливість частіше бачитись з
онуками.

Заслухавши
пояснення сторін та їх представників,
дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає,  що
апеляційну скаргу слід відхилити,
рішення суду залишити без змін,  з
таких підстав.

Згідно з
вимогами  ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального
і процесуального закону.

На думку
апеляційного суду оскаржуване рішення суду відповідає вимогам закону,  тому підстав для його скасування немає.

Ухвалюючи
рішення,  суд першої інстанції
всебічно,  повно і об"єктивно
дослідив надані сторонами докази,  правильно
встановив фактичні обставини справи та зробив правильні правові висновки про
те,  що вимоги позивачки ґрунтуються на
законі.

У
рішенні судом наведені відповідні мотиви,
з яких він його ухвалив. Ці мотиви не суперечать закону та не
спростовуються доводами скарги.

У
відповідності до вимог п.2 ч.1  ст. 164
СК України мати,  батько можуть бути
позбавлені судом батьківських прав,  якщо
вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення
батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини.
Ухилення матері чи батька від утримання дитини не може призвести до позбавлення
батьківських прав,  оскільки у наведеній
правовій нормі йдеться про ухилення батьків від обов'язків по вихованню дітей.

Згідно зі  ст. 150 СК України батьки
зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей,  любові до своєї сім"ї та родини,  свого народу,
своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я
дитини,  її фізичний,  духовний та моральний розвиток. Батьки
зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої
освіти,  готувати її до самостійного
життя.

При
цьому факт проживання когось з батьків окремо від дітей не впливає на обсяг їх
батьківських прав та обов'язків,
зокрема,  не звільняє від
виконання обов'язків по вихованню дитини.

Як
вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_2
та ОСОБА_1 з 1993
по 2003 рік перебували у зареєстрованому шлюбі,
від якого мають двох неповнолітніх дітей.

До 1997
року сторони проживали однією сім"єю. У 1997 році відповідач був
засуджений до позбавлення волі за
ст.  ст. 142 ч.2,  86 ч.1,
42 КК України та звільнився з місць позбавлення волі у 2001 році,  після чого сім'Я розпалась,  відповідач став проживати окремо від дружини
та дітей.

Як
пояснювала позивачка у місцевому та апеляційному суді,  колишній чоловік після звільнення з місць
позбавлення волі,  тобто з 2001 року
практично не цікавився життям та долею дітей: не вітав з днями народження,  не дарував до цього свята та взагалі
подарунки,  не возив нікуди
відпочивати,  не ходив до школи,  не цікавився навчанням та успіхами
дітей,  не купував одяг,  взуття,
зошити до школи,  не цікавився
здоров'Ям дітей,  не приймав участь у їх
лікуванні,  не приїздив хоча б періодично
до дітей у гості тощо.

Посилання
відповідача на те,  що у 2005 році він
відпочивав разом з синами,  вона не може
розцінювати як належну участь у вихованні дітей,  оскільки влітку 2005 року дітей до себе у
гості на один місяць забрав дідусь - батько відповідача,  а той тоді проживав разом з батьком.  Особистого бажання поспілкуватись з
дітьми,  вивезти їх кудись на відпочинок
відповідач ніколи не виказував.

Заперечуючи
проти таких доводів позивачки,  ОСОБА_1 у суді першої
інстанції пояснював,  що спілкуватись з
дітьми йому ніщо не заважало,  щоправда у
2006 році він одружився,  у них
народилась дитина,  тому він не мав
достатньо часу на спілкування з дітьми. До того ж,  колишня дружина перешкоджала йому у цьому.

Однак
будь-яких доказів на підтвердження того,
що саме ОСОБА_2 усіляко заважала ОСОБА_1у
у спілкуванні з дітьми з часу його звільнення з місць позбавлення волі - з
2001 року - до часу звернення ОСОБА_2 до суду - до грудня 2006 року -відповідач
до суду не надав.

Він не
звертався в цей час до органу опіки та піклування або до суду з приводу
вирішення питання щодо його участі у вихованні дітей,  хоча мав би це зробити,  якщо б позивачка дійсно чинила йому
перешкоди,  а він щиросердно намагався
виконувати свої батьківські обов"язки. Відповідач не надав до суду ніяких
інших доказів,  які б підтвердили його
прагнення до участі у вихованні дітей,  у
спілкуванні з ними тощо.

Позивачка
пояснила в апеляційному суді,  що вона
має можливість вивезти дітей на лікування та відпочинок,  а згодом і на навчання за кордон і вважає,  що це буде суто в інтересах дітей,  принесе їм певну користь. Однак відповідач
безпричинно категорично не надає своєї згоди на виїзд дітей за кордон.

В
апеляційній скарзі відповідач дійсно вказує,
що він категорично проти виїзду позивачки з дітьми за кордон,  однак ніяких доказів про погіршення або
приниження прав дітей у зв"язку з цим ОСОБА_1 до суду не надав.

У суді
першої інстанції були допитані діти сторін - хлопчики 14 і 12 років,  які пояснили,
що батько не турбується про них,
не приділяє їм уваги,  не купує
іграшки та речі,  не дзвонить їм,  тому вони згодні з тим,  щоб позбавити їхнього батька батьківських
прав,  хоча не залежно від цього вони
хотіли б,  щоб батько спілкувався з
ними,  хотіли б бачитись з батьком
(а.с.  114-116).

Допитаний в апеляційному суді представник органу опіки та піклування
підтримав рішення суду та пояснив,
що,  висловлюючись про доцільність
позбавлення ОСОБА_1а батьківських прав,
орган опіки та піклування виходив з того,  що батько дітей не приділяє належної уваги
утриманню та вихованню дітей,  протягом
довгого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків,  хоча має матеріальну та фізичну можливість до
цього.

Таким
чином,  апеляційний суд,  ретельно дослідивши надані сторонами
докази,  виходячи виключно з інтересів
дітей,  вважає,  що рішення суду першої інстанції є підставним
та обґрунтованим,  тому апеляційну скаргу
слід відхилити,  оскаржуване рішення
залишити без змін.

Керуючись  ст.  ст.
308,  313,  315 ЦПК України,  апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Пролетарського районного суду м. Донецька від 17 травня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання нею законної сили.