Справа № 22 - 1622 /
2007 р.                       Рішення ухвалено
11                                                  Токар
УХВАЛА

Апеляційного суду Вінницької області від 04 жовтня 2007 року

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у
складі:

Головуючого:
Копаничук С. Г. Суддів: Нікушина В.П.,  Гуцола П.П. При
секретарі:Торбасюк О.І.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Ленінського районного суду м.  Вінниці
від 15.03.2004 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
боргу,  зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання позики недійсною,  -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Ленінського районного суду м.  Вінниці
від 15.03.2004 року зазначений позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 10660 грн. боргу та 106, 60 грн. державного мита. В задоволені
зустрічного позову - відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалене в справі судове рішення
та ухвалити нове про задоволення заявлених ним позовних вимог,  посилаючись на неправильне застосування
судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Зазначав,  що розписку написав ОСОБА_2 в
підтвердження отримання від неї коштів при розподілі спільно зароблених ними в
Англії грошей,  а не в підтвердження
укладення договору позики,  а тому
остання є недійсною з підстав передбачених ч. 2
ст.  58 ЦПК України. Суд не взяв
до уваги покази свідків,  а також не
оцінив той факт,  що ОСОБА_2 під час
їхніх розрахунків з нею заявляла про відсутність будь-яких претензій до
нього,  тобто є кредитором,  що прострочив зобов'язання,  оскільки (відмовилась прийняти виконання.

Заперечуючи
проти скарги ОСОБА_2 вважає рішення суду законним і обґрунтованим,  а доводи скарги безпідставними,  оскільки розписка не свідчить про розподіл
майна чи вкладів.

Заслухавши
доповідача,  перевіривши матеріали
справи,  рішення суду та доводи
апеляційної скарги колегія суддів вважає,
що остання задоволенню не підлягає.

Відповідно
до  ст.
213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення,  яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом.  Обґрунтованим є рішення,  ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин,  на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовлюючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_2,  суд першої інстанції
виходив з того,  що між сторонами був
укладений договір позики і ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 2000 доларів
СІЛА,  які своєчасно не віддав,  а будь-яких доказів написання розписки ним в
підтвердження розподілу спільних коштів,
як і визнання останніх спільними не надано.

Відповідно
до  ст.
324 ЦК України
(у редакції 1963 року) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає
іншій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або
речі,  визначені родовими ознаками,  а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і
якості.

Відповідно
до  ст.
10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах
змагальності,  сторони та інші особи,  які беруть участь у справі,  мають рівні права щодо подання доказів,  їх дослідження,  та доведення перед судом їх
переконливості,  кожна сторона повинна
довести ті обставини,  на які вона
посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно
до  ст.
28 ЦПК України (у редакції 1963 року) суд приймає лише ті докази,  які мають значення для справи. А також,  відповідно до
ст.  29 ЦПК України (у редакції
1963 року) обставини справи,  які за
законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування,  не можуть підтверджуватись ніякими іншими
засобами доказування.

Суд
першої інстанції вірно оцінив докази з точки зору їх належності і допустимості
та правильно встановив,  що 24.10.2002
року сторони уклали договір позики,  за
умовами якого ОСОБА_2 передала у борг ОСОБА_1 строком на шість місяців 2000
доларів США. Належним
і допустимим доказом укладення договору позики в письмовій формі являється
розписка. В передбачений договором строк ОСОБА_1 кошти не віддав.

Оскільки,  останній не довів обставини,  на які він посилається в заперечення договору
позики та підтвердження його недійсності,
а в матеріалах справи немає жодних доказів того,  що розписка є наслідком поділу майна чи
вкладів,  суд дійшов правильного висновку
про задоволення позову ОСОБА_2 та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Суд
вірно оцінив докази в порядку  ст.  62 ЦПК України з дотриманням вимог щодо їх
належності і допустимості,  правильно
застосував норми

2

матеріального
і процесуального права та ухвалив вірне рішення,  підстав для скасування якого не вбачається.

Інші доводи
апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення
суду відповідає матеріалам справи і вимогам закону,  а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись  ст.
ст.  307,  308,
314,  315 ЦПК України,  колегія суддів,  -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Ленінського районного суду м.  Вінниці
від 15.03.2004 року залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі двох місяців з дня її проголошення до Верховного
Суду України.