Справа №
Головуючій в 1 інстанції: Бишов М.В.
Доповідач: Іващенко В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року місяця
жовтня дня 31 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого, судді                                           Іващенко
В.В.

Судців                                                                Летягіної
О.В.

ДєдєєваЮ.С.

При секретарі                                                     Іванові
O.K.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі адміністративну справу за
позовом прокурора Білогірського району АР Крим в інтересах ОСОБА_1 до
Управління праці і соціального захисту населення Білогірської районної
державної адміністрації, третя особа: Міністерство праці та соціального захисту
населення АР Крим, - про стягнення одноразової грошової допомоги, за
апеляційною скаргою Першого заступника Міністра праці та соціальної політики
АРК В. Киселевої, на постанову Білогірського районного суду АРК від 11 червня
2007 року,

встановила:

у травні 2007
року прокурор Білогірського району АР Крим в інтересах ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Управління праці і соціального захисту населення Білогірської
районної державної адміністрації, третя особа: Міністерство праці та
соціального захисту населення АР Крим, - про стягнення одноразової грошової
допомоги в сумі 1752,25 грн.

Позов мотивовано
тим, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій. На підставі ст. 12 Закону України „Про
статус ветеранів війни, гарантіях їх соціального захисту", щорічно, до 05
травня учасникам бойових дій повинна бути виплачена одноразова грошова допомога
в розмірі 5 мінімальних пенсій за віком. Дану грошову допомогу за 2004 рік
позивач одержав в сумі 120 грн., а повинен був одержати 462,25 грн., за 2005
рік - одержав 250 грн. замість 1660 грн.

Постановою
Білогірського районного суду АРК від 11 червня 2007 року позов прокурора
Білогірського району АР Крим в інтересах ОСОБА_1 -задоволено.

З Управління
праці і соціального захисту населення Білогірської районної державної
адміністрації АР Крим стягнуто на користь ОСОБА_1 1725,25 грн.

В апеляційній
скарзі Перший заступник Міністра праці та соціальної політики АРК В. Киселева
вважає постанову суду такою, що постановлено з порушенням вимог матеріального і
процесуального права, просить її скасувати, та ухвалити нову постанову про
відмову у задоволенні позову.

Апелянт вказує
на те, що суд не застосував норми Законів України „Про Державний бюджет
України" на 2000-2006 роки, якими визначені розмірі щорічної разової
допомоги, обчислені виходячи з об'єму розходів, виділених на ці цілі при

2

формуванні  показників Державного  бюджету на відповідні  роки,
та не  враховані фінансові
можливості держави.

Апелянт
посилається на те, що суд не прийняв до уваги, що прокурор звернувся з позовом
до суду з пропуском строку, передбаченого частиною 2 статті 99 ККАС України для
звернення до адміністративного суду.

Заслухавши
суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи
позов, суд виходив із того, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій (посвідчення
НОМЕР_1 від 25 квітня 2002 року) (а.с.6).

Відповідно до
статті 12 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту" від 22.10.1993 року №.3551-X I I
щорічно, до 05 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова
допомога у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком.

Статтею 44
Закону України „Про - Державний бюджет України на 2004 рік" встановлено,
що у 2004 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України
„Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" здійснюється
у таких розмірах: інвалідам війни 1 групи - 195 гривень, інвалідам війни 2
групи - 160 гривень, інвалідам війни 3 групи - 130 гривень, учасникам бойових
дій - 120 гривень, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною - 195
гривень, членам сімей загиблих та дружинам (чоловікам) померлих учасників
бойових дій і учасників війни, визначених за життя інвалідами - 65 гривень.

Статтею 34
Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік" встановлено, що
у 2005 році виплата зазначеної щорічної разової допомоги здійснюється у таких
розмірах: інвалідам війни 1 групи - 400 гривень, інвалідам війни 2 групи - 330
гривень, інвалідам війни 3 групи - 270 гривень, учасникам бойових дій - 250
гривень, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною - 400 гривень,
членам сімей загиблих та дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій і
учасників війни, визначених за життя інвалідами - 130 гривень, учасникам війни
- 50 гривень.

Відповідачем -
Управлінням праці і соціального захисту населення Білогірської районної
державної адміністрації АР Крим з посиланням на паспорти бюджетних програм,
якими визначаються категорії одержувачів допомоги, і встановлені на відповідні
роки розміри допомоги, було виплачено позивачу щорічну разову допомогу: у 2004
році - 120 гривень, у 2005 році - 250 гривень.

Розглянувши
справу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що права
позивача на отримання гарантованих державою виплат порушені з боку місцевого
органу виконавчої влади, тому що відсутність коштів не може бути підставою для
невиплати встановленої законом щорічної разової допомоги.

Колегія суддів
апеляційного суду погоджується з таким висновком суду, як відповідним обставинам
справи, вимогам матеріального і процесуального закону.

При цьому суд
апеляційної інстанції виходить з правової позиції Конституційного Суду України,
який неодноразово розглядав питання щодо конституційності положень Законів
України „Про Державний бюджет України" у частині обмеження пільг,
компенсацій і гарантій, на які відповідно до чинного законодавства мають право
окремі категорії громадян, і вказував, що практика ревізування пільг,
компенсацій і гарантій триває.

Рішенням
Конституційного суду України від 01 грудня 2004 року по справі № 1-27/2004 за
конституційним поданням 54 народних депутатів України (справа про зупинення дії
або обмеження пільг, компенсацій і гарантій) визнані такими, що не відповідають
Конституції України (є неконституційними) положення статті 44 Закону України
„Про Державний бюджет України на 2004 рік", якими встановлено розмір
щорічної разової допомоги.

3

Конституційний
Суд України в своєму рішенні зазначив, що зменшення розміру допомоги статтею 44
Закону України „Про Державний бюджет України на 2004 рік" суперечить
вимогам статті 2 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту", згідно з якою права та пільги для ветеранів війни і
членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством
колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни
(частина друга); нормативні акти органів державної влади та органів місцевого
самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим
Законом, є недійсними (частина третя).

За таких
обставин колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що положення
Законів України „Про Державний бюджет України" на 2004 -2005 роки, не
можуть бути застосовані, оскільки вони - суперечать нормам Конституції України
про недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при
прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина 3 статті
22 Конституції України).

Апеляційний суд
вважає правильним застосування судом першої інстанції як джерела права при
розгляді спору рішення Європейського суду з прав людини по справі „Кечко проти
України", в якому вирішувалося питання про отримання належних виплат із
Державного бюджету України.

Згідно з
частиною 1 статті 17 Закону України „Про виконання рішення та застосування
практики Європейського Суду з прав людини" суди України застосовують при
розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи
до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Відповідно до
статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції „Кожна фізична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як
в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними
принципами міжнародного права.

При розгляді
справи „Кечко проти України" Європейський Суд з прав людини зауважив, що в
межах свободи дій держави Держава може вводити, призупиняти чи закінчити
виплату набавок (виплат) з державного бюджету, вносячи відповідні зміні в
законодавство.

Однак, якщо
чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі
вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо
відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

З огляду на
правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у зазначеному
рішенні, та положення частини 1 статті 58 Конституції України про незворотність
дії в часі законів та інших нормативно - правових актів, крім випадків, коли
вони пом'якшують або скасовують відповідальність, слід мати на увазі, що реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на
спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути
постановлена у залежність від бюджетних асигнувань. Тобто, посилання органами
державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх
обов'язків, не повинні прийматися до уваги.

Тому доводи
апеляційної скарги про відсутність фінансових можливостей держави для виплати
спірної щорічної допомоги колегія суддів не приймає до уваги.

Оскільки правові
положення, які передбачають виплату щорічної разової допомоги інваліду війни
другої групи до Дня Перемоги є чинними, тобто не скасовані, не змінені, і
позивач, який є інвалідом війни другої групи, має право на її отримання, органи
державної влади не можуть свідомо зменшувати ці виплати.

За таких
обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає правильною постанову суду про
стягнення на користь позивача щорічної разової допомоги у розмірі, встановленому
Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантіях їх соціального
захисту" , з урахуванням частково виплаченої суми. Розмір допомоги
визначено судом

4

першої інстанції
відповідно до розміру мінімальної пенсії за віком на травень місяць 2004 та
2005 років.

Колегія судів не
погоджується з доводами апеляційної скарги про сплив встановленого частиною 1
статті 99 КАС України річного строку для звернення до суду, у зв'язку з чим суд
першої інстанції повинен був відмовити у позові.

Відповідно до
частини 1 статті 110 КАС України пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного
позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

З матеріалів
справи вбачається, що письмово, а також у судовому засіданні представники
відповідачів не заявляли про сплив встановленого законом строку звернення до
адміністративного суду з позовом.

Колегія суддів
вважає, що без відповідної заяви сторони про застосування наслідків пропуску
строку суд першої інстанції не мав законних підстав для розгляду за власною
ініціативою зазначеного питання та для відмову задоволенню позову з цих
підстав.

Виходячи з
наведеного та керуючись статтями 195, 198, 205, 207 КАС України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу Міністерства праці та соціальної політики населення Автономної
Республіки Крим залишити без задоволення.

Постанову
Білогірського районного суду АРК від 11 червня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом одного місяця.