УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

08
серпня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного
суду Донецької області в складі:

Червинської М.Є., Лоленко
А.В., Біляевої О.М.,

розглянувши в
попередньому судовому засіданні в місті Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи -ОСОБА_4, ОСОБА_5, Шевченківська районна у м.
Києва державна адміністрація, - про визнання забудовником, визнання недійсними
свідоцтв про право на спадщину за заповітом та договору дарування; за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_1, ОСОБА_5, Шевченківська
районна у м. Києва державна адміністрація, - про визнання права власності на
частку будинку за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м.
Києва від 01 березня 2005 року,

встановила:

В травні 2001 року позивач ОСОБА_1 пред'явив позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
його забудовником приватного будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що спірний
будинок побудований в 50-х роках ним, його дружиною ОСОБА_4 та її батьками ОСОБА_6
та ОСОБА_7, які померли. Він брав в будівництві будинку участь своїми коштами і
силами.

Під час розгляду справи позивач, уточнивши позовні
вимоги, просив також визнати за ним право власності на 1/2 частину
спірного   будинку з

Справа
№33ц-1470кс 07

викладених
обставин, визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом на
ім'я ОСОБА_3 від 18
листопада 1988 року та нотаріально посвідчений 24 грудня 1999 року договір
дарування, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_2

Позивачка ОСОБА_4 звернулася із позовом про визнання за нею права власності
на 1/2 частину спірного будинку на підставі заповіту, який 25 грудня 1984 року
на її ім'я зробив співмешканець ОСОБА_6 -ОСОБА_7, та на 1/4 частину будинку на
підставі ст.ст.16, 17 Закону України "Про власність".

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 липня 2004 року
позови задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності на 1/4 частку вищевказаного
будинку за кожним. Визнано недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом
від 18 листопада 1988 року на ім'я ОСОБА_3 та договір
дарування, який укладений 24 грудня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2005 року рішення суду першої
інстанції скасовано і ухвалено нове про відмову в задоволенні обох позовів.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення Святошинського районного суду м. Києва, посилаючись на
невідповідність висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в
рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або
недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення
постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відсутні передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового
скасування рішення.

Наведені у
касаційній скарзі доводи висновки суду не спростовують.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в
задоволенні касаційної скарги.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів Апеляційного суду Донецької області

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2005 року залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.