Головуючий у першій інстанції - Савчук Р.І.
Справа № 22ц- 483
Доповідач - Карпусь С
Категорія № 12
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2007
року                                                                                        м.
Хмельницький

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Хмельницької області

в складі
толовуючої - судді Карпусь С.А.,

суддів : Харчука
В.М., Кізюн О.Ю.

при секретарі
Хмельницькій Ю.А.

з участю :

позивача
ОСОБА_1, її представника ОСОБА_6

відповідача
ОСОБА_5, адвоката ОСОБА_7

розглянула у
відкритому судовому засіданні цивільну справу № 22ц-483 за апеляційною скаргою
ОСОБА_5на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 31 жовтня 2006 року за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5про визнання правочинів
недійсними та зустрічним позовом ОСОБА_5до ОСОБА_1 про визнання належним та
добросовісним набувачем.

Заслухавши
доповідача, пояснення ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6, виступ адвоката, дослідивши
доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, судова колегія

встановила:

В січні 2004 року
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
про визнання правочинів недійсними. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що
вона є опікуном брата ОСОБА_8, якого за рішенням суду від 2 вересня 2003 року
визнано недієздатним. 6.09.2000 року брат продав належну йому на праві
власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2. 13 лютого 2001 року ОСОБА_2 продав спірну
квартиру ОСОБА_3, 29 березня 2002 року остання продала її своїй дочці ОСОБА_4,
а та в свою чергу 17 грудня 2002 року продала ОСОБА_5. Посилаючись на те, що на
момент укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_8 не розумів значення своїх дій
та не міг керувати ними, просила визнати недійсними зазначені договори
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06 вересня 2000 року, від 13 лютого 2001
року, від 29 березня 2002 року та від 17 грудня 2002 року з поверненням
сторонам отриманого по угодам.

В листопаді 2005
року ОСОБА_1 змінила підставу позову і просила визнати вказані договори
недійсними з підстав, передбачених ст.
ст. 225, 216 ЦК України.

В грудні 2005
року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання належним та
добросовісним набувачем, посилаючись на те, що 17 грудня 2002 року за договором
купівлі-продажу він придбав у ОСОБА_4 зазначену квартиру за 10275 грн. і з моменту
нотаріального посвідчення став її законним володільцем. Тому у відповідності з
ч.1 ст. 145 ЦК України є добросовісним набувачем і саме його право власності
підлягає захисту.

Рішенням
Хмельницького міськрайонного суду від 31 жовтня 2006 року позов задоволено.
Постановлено визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
06.09.2000 року укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, посвідчений ОСОБА_9 приватним
нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу, зареєстрованого в
реєстрі за №2808. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
від 13.02.2001 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений ОСОБА_10
приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу,
зареєстрованого в реєстрі за № 309. Визнано недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 29.03.2002 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посвідчений ОСОБА_11 приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального
округу, зареєстрованого в реєстрі за №747. Визнано недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 17.12.2002 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посвідчений ОСОБА_11 приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального
округу, зареєстрованого в реєстрі за № 3452. Зобов'язано сторони: ОСОБА_8,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 повернути один

одному згідно
договорів купівлі-продажу від 06.09.2000 року, від 13.02.2001 року, від
29.03.2002 року, від 17.12.2002 року - ОСОБА_5 повернути ОСОБА_8 квартиру
АДРЕСА_1, ОСОБА_4 повернути ОСОБА_5. 10270 грн., ОСОБА_3 повернути ОСОБА_4
10270 грн., ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 8581 грн., ОСОБА_8 повернути ОСОБА_2 8581
грн. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 12 грн. 75 коп. з кожного
на користь ОСОБА_1 понесених нею судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
по 12 грн. 75 коп. з кожного судового збору на користь держави.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_5 вважає рішення суду незаконним, просить його скасувати і
передати справу на новий розгляд, посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним
обставинам, неповноту судового розгляду. Суд дав невірну оцінку поясненням
свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, безпідставно відхилив
клопотання про проведення комплексної стаціонарної психолого-психіатричної
експертизи. На його думку, попередній висновок експертизи є неповним, а
доцільним було б обслідування ОСОБА_8 в умовах тривалого стаціонарного
утримання. Не враховано судом роз'яснення Пленуму Верховного Суду України,
викладені в постановах №3 від 29.04.1978 року та №8 від 30.05.1997 року.

Судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до
ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом правильно
з'ясовані фактичні обставини справи, дано їм належну оцінку, а його висновки
щодо обґрунтованості вимог ОСОБА_1 та про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_5
узгоджуються з матеріалами справи, відповідають закону.

Відповідно до
ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. У разі наступного визнання
фізичної особи, яка вчинила правочин недієздатною, позов про визнання правочину
недійсним може пред'явити її опікун. Такі ж положення закріплені в статті 55 ЦК
України 1963 року.

Згідно рішення
Хмельницького міського суду від 2 вересня 2003 року, яке набрало законної сили,
ОСОБА_8 визнаний недієздатним. Рішенням виконавчого комітету Хмельницької
міської ради від 11 грудня 2003 року № 1084-В його рідна сестра ОСОБА_1
призначена над ним опікуном.

Судом
встановлено, що 6 вересня 2000 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено
договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала продавцю на підставі
свідоцтва про право власності на житло, виданого Хмельницьким бюро технічної
інвентаризації 21 липня 1996 року, що підтверджується договором, посвідченим
нотаріусом ОСОБА_9, реєстровий номер 2808.

Згідно акту
амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 24 від 25 травня 2006 року у
ОСОБА_8 встановлено легку розумову відсталість зі значними поведінковими
розладами у формі значного зниження критики та підвищеної навіюваності( тобто
олігофренію в ступені помірно вираженої дебільності з емоційно-вольовою
нестійкістю). Всі ці порушення в сферах психічної діяльності ОСОБА_8 по глибині
та сукупності настільки вагомі, що залишали його на період укладання договору
купівлі-продажу, тобто 6 вересня 2000 року, можливості усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними.

Крім того, судом
встановлено, що після укладання оспорюваного договору дана квартира була предметом
відчуження за договорами купівлі-продажу від 13 лютого 2001 року реєстровий
номер 309, від 29 березня 2002 року реєстровий № 747, де набувачами були
ОСОБА_3, ОСОБА_4
Останнім права власності на цю квартиру набув ОСОБА_5 за договором
купівлі-продажу від 17 грудня 2002 року, реєстровий № 3452.

За таких
обставин, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд обґрунтовано
визнав недійсною угоду укладену між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 та дійшов правильного
висновку, що є недійсними і послідуючі угоди у відповідності зі ст. 59 ЦК України 1963
року. Згідно положень останньої угода, визнана недійсною, вважається недійсною
з моменту її укладення.

З врахуванням
наведеного, відповідно до ст. 145 ЦК
України 1963 року суд обґрунтовано не визнав ОСОБА_5 добросовісним
набувачем. При цьому суд врахував, що дана квартира вибула з володіння ОСОБА_8
поза його волею.

Тому
обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 та відмовив в задоволенні вимог ОСОБА_5.

Доводи ОСОБА_5
про те, що суд не прийняв до уваги показання свідків щодо душевного стану
ОСОБА_8, не можна визнати підставними, оскільки відповідно до ст. 145 ЦПК
України для визначення психічного стану особи призначається експертиза.
Висновки такої обґрунтовано були прийняті судом до уваги при вирішенні спору.

Не спростовують
висновків суду і посилання ОСОБА_5 на необхідність призначення судом
комплексної стаціонарної психолого-психіатричної експертизи. Для вирішення
даного спору суд обґрунтовано визнав достатніми наявні по справі докази, в тому
числі і висновок амбулаторної судово-психіатричної експертизи.

Спірні
правовідносини регулюються ст. 55, ст. 59 ЦК
України 1963 року, положення яких є аналогічними положенням ст. 225 та ст.
236 ЦК України
2004 року, якими керувався суд.

Рішення суду є
законним і обґрунтованим і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його
скасування не вбачається.

Керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_5відхилити.

Рішення
Хмельницького міськрайонного суду від 31 жовтня 2006 року залишити без зміни.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом
подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної сили до
Верховного Суду України.