Справа № 22ц 1881-2007 року                                Головуючий 1
інстанції Дорошенко А.В.
- 5.                                                   Доповідач
апеляційної інстанції Лисенко
УХВАЛА

іменем України

5
листопада 2007 року.                                                                                м.  Миколаїв.

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Кутової
Т.З. та Данилової О.О.,

із секретарем
судового засідання Варміш О.С. ,

з участю:

позивача
ОСОБА_1,

його
представників ОСОБА_2. та ОСОБА_3.,

відповідачки по
первісному позову ОСОБА_4,

відповідачки по
зустрічному позову ОСОБА_5,

представника
відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

3-іх
осіб ОСОБА_8,  у відкритому судовому
засіданні за апеляційними скаргами ОСОБА_9,
ОСОБА_10,  ОСОБА_11 та ОСОБА_12
переглянула рішення,  місцевого Березанського
районного суду Миколаївської області від 12 липня 2007 року,  ухваленого в цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу будинку і
земельної ділянки дійсними,  визнання на
них за ним права власності,  визнання
недійсним договору дарування та за зустрічним позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_5 про
виселення.

Заслухавши
доповідь судді,  пояснення осіб,  які беруть участь у справі і з'явилися у дане
судове засідання,  перевіривши у межах
оскарження обставини та докази,  якими
сторони їх стверджували , -

установила:

30
березня 2007 року ОСОБА_1 пред'явив позов до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 дійсним й визнання недійсним договору
дарування названого будинку.

У подальшому він
декілька разів доповнював та уточнював зазначений позов.

Потім
відмовився від частини вимог і ця відмова була прийнята судом,  про що постановлено ухвалу.

Кінцево
ж просив визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку за АДРЕСА_2 та
прибудинкової земельної ділянки,  визнати
недійсним укладений між відповідачами договір дарування названих об'єктів
нерухомості і визнати за ним права власності на ці об'єкти.

Виписані
вимоги обґрунтовував тим,  що зазначений
останнім будинок та земельна ділянка площею 0, 1613 га,  на якому він розташований,  належали на праві приватної власності за
актами приватизації ОСОБА_6.

У
вересні 2001 року він за усним договором придбав їх у ОСОБА_6,  сплативши частину обумовленої ціни угоди і
обумовивши надання договору належної форми -моментом кінцевого розрахунку.

8 січня
2003 року він повністю виплатив вартість будинку,  проте відповідач відмовився від надання
договору належної форми,  мотивуючи це
зростанням цін на нерухомість.

Більше
того,  23 березня 2007 року він подарував
згаданий будинок ОСОБА_10.

Посилаючись
на те,  що з вересня 2001 року він
володіє й користується будинком та земельною ділянкою,  повністю виплатив колишньому власнику їх
вартість - просив позов задовольнити.

5 квітня
2007 року ОСОБА_10. пред'явила позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2. про виселення із
спірного будинку,  оскільки вона є його
законним власником і бажає в ньому проживати,
а ті їй у цьому перешкоджають.

З травня
2007 року вона уточнила вимоги й просила виселити не подружжя ОСОБА_1,
ОСОБА_2,  а ОСОБА_5..

Ухвалою
районного суду від 6 квітня 2007 року позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням
місцевого Березанського районного суду Миколаївської області від 12 липня 2007
року первісний позов задоволено у повному обсязі,  а у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено за
недоведеністю.

Не
погодившись із ним,  представники
відповідачів ОСОБА_9 та
ОСОБА_7 його оскаржили і просили скасувати,
оскільки,  як на їх думку,  суд дав неналежну оцінку зібраним по справі
доказам та неправильно застосував норми матеріального права,  що не дало можливості дійти вірних висновків
по справі.

ОСОБА_10.
і ОСОБА_11 подали заяви про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_9.

Апеляційні
скарги слід відхилити,  оскаржене рішення
суду 1 інстанції залишити без змін,
оскільки той постановив його з додержанням норм матеріального й
процесуального права.

Вирішуючи
спір таким чином,  як викладено у
оскарженому рішенні,  місцевий суд
виходив з того,  що ОСОБА_13. за законних
підстав був власником спірного будинки та прибудинкової земельної ділянки. В
серпні 2001 року сторони в усній формі уклали договір купівлі-продажу названих
об'єктів,  за умовами якого позивач за 3
500 доларів США придбав у відповідача будинок і земельну ділянку. При цьому,  належну форму договору сторони бралися надати
після кінцевого розрахунку.

На
виконання цього договору,  відповідач
зразу ж після його укладення передав позивачеві будинок та земельну
ділянку,  отримавши натомість 1 000
доларів США.

Залишок
суми був переданий відповідачеві у два етапи,
останній з яких відбувся 8 січня 2003 року.

За
наведених обставин,  суд дійшов висновків
про те,  що сторони уклали між собою
договір щодо продажу відповідачем позивачеві будинку та земельної ділянки,  бо ними було досягнуто згоди по всіх істотних
його умовах. При цьому,  вони не надали
йому необхідної за законом нотаріальної форми,
хоча обумовлювали це вчинити після остаточного розрахунку. Обидві
сторони взяли договір до виконання,
передавши один одному належне по ньому. Проте,  продавець слова не дотримав,  відмовившись нотаріально посвідчувати угоду.

За
такого,  на думку суду,  відповідно до ч. 2  ст.  47
ЦК України (в
редакції 1963 року) договір слід визнати дійсним,  визнавши за набувачем право власності на
набуті об'єкти.

Перехід
же права власності на зазначені об'єкти від ОСОБА_6 до ОСОБА_1,  у свою чергу,
позбавляло першого можливості подарувати будинок ОСОБА_10

Тому
договір дарування слід визнати недійсним за правилами,  виписаними
ст.  215 ЦК України.

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області погоджується з такими обставинами та правовідносинами,  висновки суду 1 інстанції

щодо них і
результату вирішення справи,  вважає
вірними,  обґрунтованими й законними.

Так,  відповідно до статей 47,  227 ЦК
України (в редакції 1963 року),  а у
вересні 2001 року діяли саме ці норми,
договір купівлі-продажу будинку повинен бути нотаріально посвідчений.

Недодержання
нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з відповідними наслідками.

Проте,  якщо одна із сторін повністю або частково
виконала угоду,  що потребує
нотаріального посвідчення,  а друга
сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди,  суд вправі за вимогою сторони,  яка виконала угоду,  визнати угоду дійсною. В цьому разі,  наступне нотаріальне оформлення угоди не
вимагається.

Як
вбачається з матеріалів справи,  в
наявності усі умови для визнання стверджуваного позивачем договору
купівлі-продажу дійсним.

Так,  у вересні 2001 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1
досягли згоди по всіх істотних умовах договору,
щодо продажу першим другому належних йому будинку та земельної ділянки.
На виконання цього договору,  вони
передали один одному належне по договору й обумовили надання йому нотаріальної
форми. Проте у подальшому відповідач відмовився від посвідчення угоди,  мотивуючи таке ростом цін на
нерухомість,  і,  більше того,
подарував будинок та земельну ділянку ОСОБА_10.

За
наведених обставин,  договір
купівлі-продажу,  укладений між ОСОБА_6
та ОСОБА_1 слід визнати дійсним,  а
оспорений договір дарування,
навпаки,  недійсним.

На
моменту укладення першого договору ОСОБА_6 був власником об'єктів продажу і міг
вільно відчужувати належні йому об'єкти права власності,  а на час дарування -у нього такого права вже
не було.

Оскільки
такого ж і з таких же мотивів дійшов й місцевий суд,  то підстав для задоволення апеляційної скарги
немає.

Що ж до
твердження осіб,  які подали апеляційні
скарги про наявність порушено цивільно-процесуального законодавства,  то вони не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення,  оскільки частини
порушень не доведено взагалі,  а та
частина яка є - не може тягнути жаданих апелянтами наслідків.

Керуючись  ст.
ст.  307-308,  313-315 ЦПК України,  колегія суддів , -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні
скарги ОСОБА_9,  ОСОБА_10,  ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відхилити.

Рішення
місцевого Березанського районного суду Миколаївської області від 12 липня 2007
року залишити без зміни.

Ухвала
набирає чинності з дня її проголошення і з цього часу протягом двох місяців
може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України.