Справа № 22 ц- 745 - 2007р.                           Головуючий у І інстанції Курбанова Н.М.
Категорія   -13                                                                                  Доповідач
року   колегія суддів судової палати у
цивільних справах   Апеляційного суду
Донецькоі області в складі:
суддів
Кочегарової Л.М. ,  Кучерявої Л.М.
секретаря Лепеха А.С.  розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поновлення строку для звернення до суду і визнання недійсним
договору дарування жилого будинку за апеляційною скаргою позивачки на рішення
Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 18 червня 2007 року, -
вересні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2  про визнання недійсним договору дарування
жилого будинку по провулку АДРЕСА_1,
посилаючись на те,  що договір
дарування укладений між нею і відповідачкою 11.01.2002 року внаслідок помилки,  оскільки наміру відчужувати весь будинок
онуці вона не мала. Просила поновити їй строк для звернення до суду з
позовом,  оскільки про те,  що вона у 2002 році уклала договір дарування
їй стало відомо влітку 2006 року.
Рішенням
Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 червня
2007 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення скасувати і постановити
нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі,  посилаючись на те,  що висновки суду не відповідають фактичним
обставинам справи.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення позивачки
ОСОБА_1 та її представників ОСОБА_3 і ОСОБА_4,
які підтримали доводи апеляційної скарги,  заперечення відповідачки ОСОБА_2  і її представника ОСОБА_5,  які просили відхилити апеляційну скаргу,  перевіривши матеріали справи,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

Оскільки
правовідносини між сторонами виникли у 2002 році,  регулюються вони Цивільним Кодексом України
1963 року.

У
відповідності з вимогами  ст. 56 ч.1 ЦК України
угода,  укладена внаслідок помилки,  що має істотне значення ,  може бути визнана недійсною за позовом
сторони,  яка діяла під впливом помилки.

Якщо
така угода визнана недійсною,  то кожна
із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою,  а при неможливості повернення одержаного в
натурі - відшкодувати його вартість.

Відмовляючи
ОСОБА_1 у задоволенні позову,  суд
виходив з того,  що позивачка розуміла та
правильно сприймала суб"єкт,
предмет та інші істотні умови

договору дарування,  волевиявлення її було вільним,  відповідало її внутрішній волі,  обставин,
які б вплинули на її волевиявлення та у зв"язку з якими угода могла
бути неукладеною,  судом не встановлено.

Проте,  колегія суддів вважає,  що такі висновки не узгоджуються з
матеріалами справи і фактичними обставинами.

Як
вбачається з матеріалів справи,
позивачка була власницею жилого будинку по проїзду АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька Колесникова 0.3. від
26.03.1987 року(а.с.  12, 14).

11 січня
2002 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2  був
укладений договір дарування АДРЕСА_1,
який був посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального
округу ОСОБА_6(а.с.  11).

Позивачка
ОСОБА_1 не оспорювала,  що даний договір підписаний
нею в нотаріальній конторі.

З
пояснень свідків ОСОБА_7,  ОСОБА_8,  ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10 встановлено,  що позивачка після перенесеної онкологічної
операції у 2000 році за станом здоров"я та віком потребувала стороннього
догляду і висловлювала намір залишити належну їй частку домоволодіння
тому,  хто її догляне.(а.с. 64 -71).

Однак,  як вбачається з її пояснень в судовому
засіданні у суді першої інстанції,
укладення договору відбувалося через два тижні після похорон її
молодшого сина і вона знаходилася у тяжкому душевному стані; відповідачка добре
ставилася до неї на той час ,  проживала
з нею і була ініціатором відчуження будинку на її користь. Вона була впевнена в
тому,  що відчужує онуці 1/4 частину
будинку,  а за це та буде її
доглядати,  надавати по можливості
матеріальну допомогу,  а після її смерті
ця частина перейде у власність онуки. Саме на таких умовах вона погодилася з
відповідачкою,  коли та запропонувала їй
свою допомогу. Оформленням документів займалася відповідачка і всі
документи,  які треба було підписувати
вона підписала за один день,  в тому
числі і довідку - характеристику з БТІ,
підписувала їх не читаючи,
оскільки її запевнили,  що вона
залишається власницею будинку і вона довіряла онуці. Після підписання договору
вона продовжувала проживати і проживає до теперішнього часу у даному
будинку,  сплачує комунальні
платежі,  оскільки іншого житла не має і
наміру відчужувати весь будинок відповідачці вона ніколи не мала. Договір,  який вона підписала,  не читала,
оскільки всі документи утримувала у себе відповідачка. Влітку 2006 року
під час сварки з відповідачкою їй стало відомо про укладення саме договору
дарування,  оскільки та заборонила їй
розпорядитися будинком і дозволити тимчасово проживати в ньому онуці від
молодшого померлого- сина,  повідомивши
про те,  що вона вже не хазяйка цього
будинку.

Такі ж
пояснення позивачка давала і в суді апеляційної інстанції. Однак,  суд не взяв їх до уваги. Посилання в рішенні
суду на те,  що позивачкою давалися
суперечливі,  непослідовні пояснення не
відповідають матеріалам справи.

З
пояснень свідків ОСОБА_11 ОСОБА_12 ,
ОСОБА_13 ,  ОСОБА_14
встановлено,  що позивачка після похорон
молодшого сина у грудні 2001 року потребувала стороннього догляду,  матеріальної допомоги і висловлювала намір
залишити після смерті частку домоволодіння відповідачці за те,  що вона її догляне; про те,  що вона уклала договір дарування у 2002 році
їй стало відомо тільки влітку 2006 року (а.с. 107 -109,  109 -112,
112-115,  131-133)71).

Відповідачкою
переконливих доказів на спростування зазначених позивачкою фактів не надано.

З
урахуванням викладеного,  колегія суддів
вважає,  що договір дарування був
підписаний позивачкою під впливом помилки стосовно наслідків даної угоди,  оскільки у зв"язку з віком та станом
здоров"я позивачка дійсно потребувала матеріальної допомоги і стороннього
догляду,  наміру залишатися без житла
вона не мала,  а мала намір залишити

частку
будинку відповідачці після своєї смерті у випадку належного за нею догляду;
строк позовної давності для звернення до суду за захистом права власності на
спірний будинок позивачкою пропущено з поважних причин.

Оскільки
судом першої інстанції зроблені висновки,
які не відповідають фактичним обставинам ,  що призвело до неправильного вирішення
справи,  рішення суду у відповідності
зі  ст. 309 ЦПК України підлягає
скасуванню з постановлениям
нового рішення про задоволення позову та визнання недійсним договору
дарування від 11.01.2002 року.

Керуючись ст .
ст. 303, 307, 309,  316 ЦПК України,  колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18
червня 2007 року скасувати.

Позов ОСОБА_1
задовольнити.

Поновити
ОСОБА_1 строк позовної давності для звернення до суду.

Визнати
недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом
Маріупольського нотаріального округу ОСОБА_611 січня 2002 року,  реєстровий номер 91.

Сторони
привести у первісний стан. Визнати за ОСОБА_1 право власності на жилий
АДРЕСА_1.

Стягнути
з ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в розмірі 51 грв,  по оплаті інформаційно - технічного
забезпечення розгляду справи в розмірі ЗО грв.,
а всього 81 грв.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двох місяців з моменту набрання чинності шляхом
подачі касаційної скарги   безпосередньо
до Верховного Суду України.