Справа №22 ц-786 - 2007р.                              Головуючий у І
інстанції Курбанова Н.М.
-   12                                                                             Доповідач
РІШЕННЯ

Іменем      України

13 вересня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах   Апеляційного суду Донецькоі області в
складі:

Головуючого
Ігнатоля Т.Г.

Суддів Козлова
О.М. ,  Кочегарової Л.М.

з участю секретаря Фік К.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні у
місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково
недійсним договору купівлі - продажу в частині покупця та визнання права
власності на частину квартири і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання права власності на частину квартири,
усунення перешкод у користуванні власністю,  вселення у квартиру за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 18
червня 2007 року, -

встановила:

У травні
2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до колишнього чоловіка ОСОБА_2
про визнання недійсним в частині покупця договору купівлі -продажу квартири
АДРЕСА_1 від 29.09.2000 року і визнання за нею права власності на 34 частини
квартири,  посилаючись на те,  що за квартиру вона сплатила особисті кошти,  а 14 частина спірної квартири належить їх
" неповнолітній донці на підставі договору дарування від 20.04.2001 року .

Відповідач
ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом про визнання за ним права власності на
12 частину квартири,  усунення перешкод
в користуванні квартирою та вселення,
посилаючись на те,  що спірна
квартира є їх спільною сумісною власністю,
оскільки його мати дала половину грошей на придбання квартири і за
домовленістю >> позивачкою квартири була оформлена на нього. У
задоволенні позову ОСОБА_1 просив відмовити.

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду М. Маріуполя від 18 червня 2007 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 в частині покупця та визнання права
власності на 34 частини квартири відмовлено.

Зустрічний
позов ОСОБА_2 задоволений. Визнане за ОСОБА_2 право власності на 12 частину
квартири АДРЕСА_1. Усунуті перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом
вселення ОСОБА_2 у квартиру та зобов"язання ОСОБА_1 передати йому ключі
від вхідної двері.

В
апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і
постановити нове рішення про задоволення її позовних вимог та відмову у
задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2,
посилаючись на те,  що судом
зроблені висновки,  які не відповідають
фактичним обставинам справи.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення позивачки
ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_3,  які
підтримали доводи  апеляційної скарги,   заперечення

ОСОБА_2,  який просив
відхилити апеляційну скаргу позивачки,
перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає,  що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню,  рішення суду в частині відмови у позові
ОСОБА_1 про визнання права власності на 34 частини квартири скасуванню,  а в частині задоволення позову ОСОБА_2 про
визнання за ним права власності на 12 частину квартири зміні з постановлениям нового рішення
про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з таких підстав.

Вирішуючи
справу,  суд прийшов до висновку,  що позивачка не довела того факту,  що спірна квартира була придбана нею за
особисті кошти; що квартира є спільною сумісною власністю подружжя
ІНФОРМАЦІЯ_1,  оскільки на її придбання
позивачка і відповідач потратили по 1400 грв. особистих коштів. Однак,  з урахуванням того,  що позивачка подарувала 14 частину квартиру
їх спільній дитині,  яка проживає з нею.
за відповідачем суд визнав право власності на 12 частину спірної
квартири,  а за позивачкою на 14 частину
квартири.

Колегія
суддів вважає,  що з висновком суду щодо
розподілу долей у спірній квартирі погодитись неможливо.

Відповідно до  ст. 60 Сімейного
Кодексу України майно,  набуте подружжям
за час шлюбу,  належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної власносіі незалежно від того,  що один з них не мав з поважної причини (
навчання,  ведення домашнього
господарства,  догляд за дітьми,  хвороба,
тощо) самостійного заробітку.

Згідно
зі  ст. 70 даного Кодексу у разі поділу
майна,  що є об"єктом спільної
сумісної власності подружжя,  частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом
встановлено і це підтверджується матеріалами справи,  що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі
з 24.10.1992 року до 7.03.2006 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину доньку
ОСОБА_4,  1993 року народження,  (а.с.
12-13).

29.09.2000
року ОСОБА_1 ОСОБА_2 придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 6186 грв.
Квартира зареєстрована у БТ1 за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 05.10.2000 року.

09.04.2001
року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 ,  від
імені якої виступав ОСОБА_2,  1А частину квартири,  що становить 3547 грв. і зазначена частина
квартири зареєстрована за ОСОБА_4 (а.с. 6,
7, 11, 102, 103).

Згідно
біржового контракту №47 від 01.07.2001 року ОСОБА_1 продала за 1700 гривень
квартиру по АДРЕСА_2,  яка належала на
праві спільної сумісної власності їй та їх донці ІНФОРМАЦІЯ_1 Жанні.(а.с.  9)

Колегія
суддів вважає,  що суд першої
інстанції,  розглядаючи справу,  повно,
всебічно і объективно перевірив доводи сторін,  встановленим фактам і доказам щодо придбання
квартири подружжям ІНФОРМАЦІЯ_1 дав правильну оцінку і прийшов до
обґрунтованого висновку про те,  що
спірна квартира є їх спільною сумісною власністю,  а тому підстав для задоволення позову ОСОБА_1
про визнання недійсним договору купівлі -продажу квартири в частині покупця
немає . В рішенні з цього приводу наведені вичерпні висновки,  які відповідають поясненням сторін,  наданим та безпосередньо дослідженим в
судовому засіданні доказам.

Однак,  вирішуючи справу за позовами про визнання
права власності на 34 частини квартири за ОСОБА_1 і на 12 частину за ОСОБА_2,
суд безпідставно,  у
порушення  ст.  ст.
60, 70 Сімейного Кодексу України,
визнав за ОСОБА_2 право власності на 12 частину спірної квартири,  а за ОСОБА_1 - на 14 частину.

Як
вбачається з довідки БТІ від 27.11.2006 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 належить по 38
частки спірної квартири,  а 14 частина
належить неповнолітній ОСОБА_4(а.с.
139). В натурі частки не визначені. Договір дарування 14 частини
квартири на ім. "я ОСОБА_4 сторонами не оспорюється.

З
урахуванням зазначеного,  ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 мають право тільки на 38 частини квартири кожний,  а тому рішення суду про визнання права
власності за ОСОБА_2 на 12 частину квартири,
а за ОСОБА_1 - на 14 частину квартири підлягає зміні.

Доводи
апеляційної скарги ОСОБА_1 про необґрунтованість задоволення позову ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні квартирою не спростовують правильність
висновків суду,  оскільки ОСОБА_2,  як власник частки квартири мас рівне право з
позивачкою на володіння,  користування і
розпорядження своєю власністю. Рішення суду в цій частині є законним і
обґрунтованим і скасуванню не підлягає.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.
ст.  303, 307, 309, 316ЦПК
України,  колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду М. Маріуполя від 18 червня 2007
року в частині відмови у позові ОСОБА_1 про визнання права власності на 34
частки квартири АДРЕСА_1 скасувати.

Визнати
за ОСОБА_1 право власності на 38 частки квартири АДРЕСА_1.

Це ж
рішення в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 12 частку зазначеної
квартири змінити.

Визнати
за ОСОБА_2 право власності на 38 частки квартириАДРЕСА_1.

В решті частини
рішення залишити без зміни.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку протягом двох місяців з моменту набрання чинності шляхом
подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.