Справа № 2-4808/2007
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ         УКРАЇНИ

1 червня 2007 р. Малиновський районний суд м. Одеси у складі: головуючого
судді    Дрішлюка А.І., за участю
секретаря Іскрич В.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа з самостійними
вимогами на предмет спору - ОСОБА_1, зацікавлена особа - Одеська спеціалізована
біржа нерухомості, про визнання договору купівлі-продажу дійсним, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом про визнання договору
купівлі-продажу 1/2 частини АДРЕСА_1 дійсним. Позивач обгрунтував свої позовні
вимоги тим, що цей договір оформлявся на Одеська спеціалізована біржа
нерухомості за НОМЕР_1 6 березня 1998 p., всі істотні умови договору дотримані, договір купівлі-продажу 1/2
частини будинку зареєстрував в ОМБТІ та РОН м. Одеси 5 червня 1998 року за №
23710 стр.99 кн.231, після чого відповідачка передала придбану 1/2 частину
вищевказаного будинку і знялася з реєстраційного обліку. Зараз позивач має
намір розпорядитися належною йому квартирою, але зробити цього не може,
оскільки вчинений договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально, тому
просив визнати укладений договір дійсним та визнати за ним право власності,
посилаючись на те, що він набув право власності на спірне майно в установленому
законом порядку та зареєстрував його після вчинення правочину на біржі.

В процес в якості третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору
вступив ОСОБА_1, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 за усною домовленістю за
грошові кошти ОСОБА_1 придбав для нього цю будівлю, оскільки він на той час не
мав можливості прийняти участь у право чині, проте перевищуючі повноваження
позивач оформив право власності на себе. Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що як
власник грошових коштів за рахунок яких була придбана 1/2 частини АДРЕСА_1 він
має право порушувати питання про визнання за ним права власності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про час та місце
слухання справи повідомлялась належним чином.

Позивач позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами на предмет
спору визнав в повному обсязі. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання
відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення
про задоволення позову.

До участі в справі була також притягнути дружина позивача - ОСОБА_3, яка не
заперечувала проти задоволення позову третьої особи з самостійними вимогами на
предмет спору.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд
прийшов до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 з однієї сторони, і
відповідачка ОСОБА_2 з іншої, уклали договір купівлі-продажу 1/2 частки
АДРЕСА_1. Разом з тим, оскільки учасники процесу не заперечували того факту, що
позивач діяв в інтересах та за дорученням третьої особи з самостійними
вимогами, то ця обставина згідно з положеннями ч. 1 ст. 61 ЦПК України не
підлягають доказуванню, тобто вважається судом встановленим. Згідно зі ст. 386 ЦК УРСР,
що був чинним на момент укладення оспорюваного правочину, за договором
доручення одна сторона (повірений) зобов'язується виконати від імені й за
рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Згідно зі ст. 63 ЦК
УРСР угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на
укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє
цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого
схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку
представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення. Таким чином,
виходячи з положень ст.62 ЦК УРСР право власності виникло у третьої особи
з самостійними вимогами на предмет спору, але через порушення, які були
допущені як позивачем який діяв як представник, воно було оформлено на
позивача, а правочин, який просить визнати позивач дійсним є недійсним як
удаваний правочин, в зв'язку з несхваленням укладеного позивачем правочину, а
до правочину, який сторони дійсно мали на увазі повинні застосовуватися правила
про цей правочин.

За наведених обставин суд вважає, за необхідним відмовити позивачу в
задоволенні позовних вимог, а позовні вимоги третьої особи з самостійними
вимогами на предмет спору задовольнити.
При цьому згідно зі ст. 47

2

ЦК УРСР якщо одна з сторін
повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а
друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за
вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі
наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Підтвердженням наміру сторін і досягнення домовленості щодо всіх істотних
умов договору, а також змісту умов домовленості про передачу права власності на
1/2 будинку є договір купівлі-продажу нерухомого майна НОМЕР_1 від 6 березня
1998 року, укладений на Одеській Спеціалізованій біржі, без наступного
нотаріального посвідчення правочину, з реєстрацією його в „Журнале регистрации
биржевих сделок с недвижимостью", реєстраційний номер НОМЕР_1 від 6
березня 1998 року.

Після укладання зазначеного договору сторони повністю виконали його умови.
Відповідачка виселилася з будинку, а також були зняті з реєстраційного обліку
за її адресою. Підтвердженням виконання договору його сторонами є видача
позивачу екземпляра договору, другий залишений на зберігання на біржі. Оскільки
позивачу був виданий один екземпляр договору НОМЕР_1 від 6 березня 1998 року,
що був зареєстрований в ОМБТІ та РОН м. Одеси і наданий суду, останній вважає,
що до третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору перейшло право
власності на будинок. До укладання договору купівлі-продажу 1/2 будинку
належала на праві власності відповідачці на підставі договору купівлі-продажу
посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 19.11.1992 року,
зареєстровано МБТІ та РОН м. Одеси 31 травня 1994 року, під номером 23710 стр.
98 кн. 231 p. 3-11645, тому згідно
ст. 241, 242, 225 ЦК УРСР, який був чинний на момент вчинення правочину,
відповідач вправі був здійснювати її відчуження.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися
і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав
та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, суд вважає, що зібрані по справі докази та встановлені судом
фактичні обставини справи, дозволяють задовольнити позов третьої особи з
самосійними вимогами на предмет спору.

Згідно зі ст. 217 ЦК У країни суд, який ухвалив рішення, може
визначити порядок його виконання, вжити заходів для забезпечення його
виконання, про що зазначає в рішенні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47, 62, 63, 386 ЦК УРСР,
ст. 334, 640 ЦК
України, ст.ст. 10, 60, 61, 130, 208, 209, 212, 217,
213-215 ЦПК України, СУД -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа з самостійними
вимогами на предмет спору - ОСОБА_1, про визнання договору купівлі-продажу
дійсним відмовити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу від 6 березня 1998 року нерухомого майна
НОМЕР_1 від 6 березня 1998 року, укладений на Одеській Спеціалізованій біржі,
без наступного нотаріального посвідчення правочину, з реєстрацією його в
„Журнале регистрации
баржевих сделок с недвижимостью", реєстраційний
номер НОМЕР_1 недійсним.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку, розташованого
за адресою: АДРЕСА_1 укладений 6 березня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати право власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 за ОСОБА_1.

Встановити порядок виконання рішення, визначивши, що це рішення після
набрання ним законної сили є підставою для реєстрації права власності на 1/2
частину будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд
першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня
проголошення рішення та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження, або шляхом подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня проголошення рішення у порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.