Справа №22-ц-1957/07             Головуючий суду 1 інстанції
40                          Суддя -
доповідач апеляційного суду Шолох З.Л.
УХВАЛА

Іменем України

19
жовтня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Миколаївської області у складі:

головуючого   - Паліюка В.П.,

суддів:
Лівінського І.В.,   Шолох З.Л.,

при секретарі
судового засідання - Негрун І.О., за участю:

·
представника позивача - ОСОБА_2.,

·
представника відповідача - Вариленка С.В.,

розглянувши
у  відкритому  судовому
засіданні  в м.  Миколаєві
цивільну справу за апеляційною скаргою

приватного
підприємства „Прогрес - Плюс" м. Миколаєва на рішення   Ленінського
районного суду м. Миколаєва від
24 липня   2007 року у справі за

позовом
ОСОБА_1до приватного підприємства „Прогрес-Плюс" (далі  - Підприємство)     про
поновлення  на роботі,   стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,

встановила:

4 червня
2007 року ОСОБА_1., в
інтересах якого діяв його представник, направив до суду позов до Підприємства
про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування 3 000 грн. моральної шкоди.

Позивач
зазначав, що знаходився з відповідачем у трудових відносинах з 3 липня 2006
року, працюючи слюсарем - наладчиком. З 9 січня 2007 року звільнений з роботи
за п. 4 ст. 40 КЗпП України наказом № 1 від 31 січня 2007 року за прогули без
поважних причин.

Вважав,
що його звільнення проведено з порушенням трудового законодавства, оскільки він
був звільнений в період знаходження на лікарняному в зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю.

Посилаючись
на порушення трудових прав та спричинені цим йому душевні страждання, позивач
просив задовольнити його вимоги.

Рішенням
Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2007 року позов задоволено
частково. Позивача поновлено на роботі, стягнуто з відповідача на його користь
2 166 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 300 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

В
апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення місцевим
судом норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та постановити
нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позову.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши
законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Суд
повно, всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку доказам по
справі   та   прийшов до вірного висновку про те, що   звільнення

позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України
проведено з грубим порушенням трудового законодавства, оскільки воно відбулося
в період його тимчасової непрацездатності. Вимогами ч.3 ст. 40 КЗпП України
заборонено звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним
органу в період його тимчасової непрацездатності. Тому, місцевий суд
обґрунтовано задовольнив його позовні вимоги про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнув на
відшкодування моральної шкоди 300 грн.

Доводи
апелянта про те, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду за
вирішенням цього спору необгрунтовані та спростовуються матеріалами справи.

Так, із
тексту позовної заяви вбачається, що позивач копію наказу про своє звільнення
не отримував, лише 5 травня 2007 отримав трудову книжку. Позовну заяву направив
до суду 4 червня 2007 року (а.с. 18), тобто у місячний строк, передбачений ст.
233 КЗпП України.

Відповідач
протилежного не довів, хоча обов'язок щодо доведення цих фактів лежить на
ньому. Наявність підпису позивача в наказі про його ознайомлення (а.с. 24) та в
журналі про отримання трудової книжки (а.с. 22), без зазначення конкретної
дати, не може слугувати доказом вручення йому цих документів в день видання
наказу.

Оскільки,
суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для його скасування колегія судців не
вбачає.

Керуючись ст.
ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу приватного підприємства „Прогрес-Плюс" м. Миколаєва відхилити, а
рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2007 року залишити
без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців.