Справа
№ 22-1267
в суді 1 ін ст.:      Грипіч Л.А
РІШЕННЯ

іменем України

19
листопада 2007 року                                                                                   м.  Рівне

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області
в складі:

головуючого
- судді:                  Собіни І.М.

суддів:                                          Хилевича
С. В. та Мельника Ю.М. ,

при
секретарі                             Томашевській
І.М.

за
участю позивачки                  ОСОБА_1

відповідача                                  ОСОБА_2

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Рівному справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Костопільського
районного суду від 28 вересня 2007 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
нерухомого майна спільною сумісною власністю

встановила:

У січні
2007 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання
нерухомого майна спільною сумісною власністю та про поділ цього майна.

У
судовому засіданні 14 червня 2007 року ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала
частково - в частині визнання майна спільною сумісною власністю.

В
обгрунтування позову вказувала,  що із
1993 року вона перебувала у фактичних шлюбних стосунках із відповідачем і за
час спільного проживання вони збудували гараж біля будинку АДРЕСА_1. У квітні
2000 року будинок АДРЕСА_1 та квартира НОМЕР_1 цього будинку були сильно
пошкоджені внаслідок пожежі. 17 травня 2000 року сторони зареєстрували шлюб і
за рахунок спільних коштів та спільної праці на протязі червня -листопада 2000
року відбудували знищену пожежою квартиру.

Просила
визнати ,  що квартира НОМЕР_1 в будинку
АДРЕСА_1та гараж,  який знаходиться біля
цього будинку належать позивачці та відповідачеві на праві спільної сумісної
власності.

Рішенням
Костопільського районного суду від 28 вересня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_1
були задоволені в повному обсязі.

У
поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 покликається на те,  що суд першої інстанції порушив норми
матеріального та процесуального права ,
що призвело до неправильного вирішення справи.

Вважає,  що суд при ухваленні рішення безпідставно
прийшов до висновку ,  що вартість
квартири істотно збільшилась внаслідок трудових та грошових затрат позивачки
,  оскільки відбудова знищеної внаслідок
пожежі квартири здійснювалась за державні кошти та доброчинні внески
пщприємств, установ та організацій,  а не
за кошти позивачки. Окрім того,  вказує
що суд при вирішенні спору безпідставно застосував норму  ст.  25
КЗпШ України ,  оскільки на час розгляду
справи судом вказана норма права втратила чинність. Просив скасувати рішення
суду. 1 інстанції та ухвалити нове рішення,
яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову за безпідставністю позовних
вимог.

В
судовому засіданні ОСОБА_2 вимоги апеляційної Скарги підтримав і ,  давши пояснення в межах її доводів,  просить рішення суду 1 інстанції скасувати із
ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову..

ОСОБА_1,  заперечуючи проти апеляційної скарги ,  вважає рішення суду 1 інстанції законним і
апеляційну скаргу просить відхилити

Колегія
суддів ,  заслухавши судцю
доповідача,  перевіривши матеріали справи
та обговоривши наведені в скарзі доводи,
прийшла до висновку ,  що
апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

2

Відповідно
до  ст.
62 СК України слідує,  що в тому
разі,  коли майно чоловіка чи дружини за
час шлюбу істотно збільшилось у своїй ціні внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з подружжя,
то в разі спору суд може визнати таке майно об'єктами спільної сумісної
власністю подружжя.

Судом
встановлено,  що 20 квітня 2000 року в
житловому будинку АДРЕСА_1 сталася пожежа ,
яка призвела до сильної ступені пошкодження будинку та всіх квартир у ньому,  в тому числі і квартири НОМЕР_1 ,  яка належала ОСОБА_2 на праві приватної
власності  (а.с.  19-20, 34-41)

17 травня 2000
року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (ОСОБА_1) зареєстрували шлюб . ( а.с.

8)

Із пояснень сторін та рішення виконавчого комітету Костопільської міської
ради від 24

квітня 2000 року № 290 слідує,  що на
ремонт будинку АДРЕСА_1було

виділено 10000 грн.

Позивачка
стверджує,  що роботи по відновленню
квартири проводили ОСОБА_2,  вона
особисто,  друзі,  знайомі та підприємства і організації.

Доказів
,  які б свідчили про особисті
матеріальні затрати на відновлювальний ремонт квартири ОСОБА_1 суду не надала.

Із
урахуванням зазначеного,  колегія суддів
прийшла до висновку ,  що затрачені
ОСОБА_1 кошти та її особиста праця не вплинули на істотне збільшення вартості
квартири ,  а тому відсутні правові
підстави для визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Окрім
того ,  колегія суддів встановила,  що гараж біля будинку АДРЕСА_1не належить
ОСОБА_2 на праві приватної власності,  а
тому позовна вимога ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на
цей гараж,  яке могло випливати із права
власності ОСОБА_2,  задоволенню не
підлягає.

За таких
обставин колегія суддів прийшла до висновку,
що рішення Костопільського районного суду від 28 вересня 2007 року про
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 було постановлене з порушенням норм
матеріального права а висновки суду не відповідають обставинам справи,  а тому таке рішення підлягає скасуванню.

Відповідно
до п.3 та 4 ч.1  ст.  309 ЦПК України в разі постановления судом
першої інстанції рішення ,  висновки суду
в якому не відповідають обставинам справи та постановленого з порушенням норм
матеріального права,  то суд апеляційної
інстанції скасовує рішення суду 1 інстанції і ухвалює нове рішення.

У
зв»язку із цим суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними і такими ,  що не підлягають до задоволення.

На
підставі  ст.  62 СК ,
керуючись п.п. 2,  3 ч. 1  ст.
309,  ч. 2  ст.
314,   ст.   ст.
316,  317,  319,
324,  325 ЦПК України,  колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення
Костопільського районного суду від 28 вересня 2007 року - скасувати.

Відмовити
ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною
власністю за безпідставністю позовних вимог.

Рішення
суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його
проголошення,  однак може бути оскаржене
шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців із дня набрання законної
сили до Верховного Суду України.