Справа № 22-1778/2007                                        Головуючий
у 1-й інстанції Музичко С.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

02
жовтня   2007 року                   Колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного
суду міста Києва в складі:

Головуючого             ВолошиноїВ.М.

Суддів                        Столбун В.І., Желепи
О.В.

при
секретарі             Гайдай І.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від
13 листопада 2006 р. в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства
«Ірісіда» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, стягнення матеріальних та моральних збитків, за позовом
третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі,
гідності та ділової репутації, визнання правочину з подання позову позивачем
недійсним та видворення за межі України ОСОБА_1 та за позовом Приватного
підприємства «Ірісіда» , ОСОБА_3 про стягнення боргу в сумі 404,17 грн. та
видворення за межі України ОСОБА_1.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

Встановила:

21 грудня 2005 р. позивач звернувся до суду з позовною заявою до ПП
«Ірісіда» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час
вимушеного прогулу, стягнення моральних та матеріальних збитків, посилаючись на
те, що з посади інспектора охорони в ПП «Ірісіда» його звільнили незаконно.

Третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_2 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової
репутації, видворення за межі України ОСОБА_1, визнання правочину з подання
позову недійсним.

Третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_3 звернулась із зустрічними
вимогами до позивача про стягнення боргу в сумі 404,17 коп. та видворення за
межі України ОСОБА_1

Рішенням Дарницького районного суду
м. Києва від 13 листопада 2006 р. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПП
«Ірісіда» про поновлення на роботі та виплаті заробітної плати за вимушений
прогул, стягненні матеріальних та моральних збитків відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги Приватного підприємства
«Ірісіда», 3-і особи з самостійними вимогами ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі,
гідності та ділової репутації, видворення за межі України ОСОБА_1, стягнення
боргу в сумі 404 гр. 17 коп. задоволені частково.

Зобов'язано ОСОБА_1 повернути ПП «Ірісіда» формений одяг,
а саме: костюм охоронця «Титан» 1 шт.,
сорочку 1 шт., черевики
«Берци» 1 пару, куртку зимову «Нато» - 1шт., берет 1 шт., шапку в'язану 1шт.,
шеврони 1 шт.

В решті позовних
вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач подав на нього апеляційну скаргу та
просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних
вимог. При цьому позивач посилався на ту обставину, що суд розглянув не всі
заявлені ним позовні вимоги, не дав юридичну оцінку тим обставинам, що його
трудова книжка містить 2-а записи звільнення за власним бажанням та з підстав п
.4 ст. 40 КЗпП України. Крім того,, судом зобов'язано його повернути ПП «Ірісіда»
формений одяг, але таких позовних вимог ПП «Ірісіда»  не пред'являла.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого в цій частині рішення,
колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

У відповідності до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий
договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише в випадках прогулу ( в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд
першої інстанції виходив з того, що позивач не довів своїх позовних вимог.
Таких висновків суд дійшов з дотриманням вимог процесуального законодавства
щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та
обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки зібраних в
справі доказів та вищезазначених вимог п.4 ст. 40 КЗпП України .

Як вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено
судом першої інстанції, позивач 16 травня 2005 р. наказом ПП «Ірісіда» був
прийнятий на роботу інспектором охорони з випробувальним строком 2 місяці і в
той же день з ним було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність. Наказом №37 від 12 вересня 2005 р. позивач був звільнений з
роботи з 12 вересня за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. Підставою для
звільнення був рапорт начальника служби безпеки Янковського СП. від 08 вересня
2005 р. про самовільне залишення ОСОБА_1 охоронюваного ним посту 01 вересня
2005 р. з 9-30 год. і до
8-30 год. 02
вересня 2005 р. Ці обставини були підтверджені і в судовому засіданні ОСОБА_4, який був
допитаний судом в якості свідка. Так і свідком ОСОБА_5- начальником служби
охорони. Сам позивач не заперечував відсутності на робочому місці 01 вересня
2005 р. з причини вирішення питання продовження проживання на України, оскільки
строк прописки закінчився, однак документів поважності відсутності суду не
надав, як і не надав суду доказів з приводу узгодження з адміністрацією своєї
відсутності на робочому місці 01 вересня 2005 р.   З тимчасової посвідки на постійне
проживання   серія KB   номер 10312/53250 ,

виданої
07 жовтня 2005 p.
/а.с.9/ вбачається, що ОСОБА_1 народився 1 вересня і в цей же день він
залишив пост роботи та скоїв прогул.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень.

В підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначав, що після звільнення
з підстав п.4 ст. 40 КЗпП України, він відразу звернувся до суду за захистом
свого порушеного права, але питання про поновлення на роботі з відповідачем
було вирішено мирним шляхом і його допущено до роботи, пропрацював він до 26
листопада 2005 p.,
a потім знову був недопущений
до роботи.

Між тим, такі твердження не знайшли свого підтвердження при розгляді
апеляційної скарги.

- Так, з трудової книжки вбачається, що позивач був звільнений з роботи 12
вересня 2005 р. з підстав п. 4 ст. 40 КЗпП України і після цього запису трудова
книжка позивача не містить інших записів про його трудову діяльність.
Апеляційним судом витребовувалась цивільна справа №2-3390/05 Печерського
районного суду м. Києва з якої вбачається, що позивач звертався до суду з
позовом про поновлення на роботі у вересні 2005 p., але після того,
як по справі було постановлено ухвалу та надано строк для усунення недоліків до
09 жовтня 2005 p.,
позивач іще до спливу цього строку , свою позовну заяву 05 жовтня 2005 р.
забрав з суду. З Довідки Державної податкової адміністрації у м. Києві
вбачається, що позивач податки після вересня 2005 р. і до кінця року не
сплачував.

Зазначені докази свідчать про те, що позивач після звільнення не був
повторно прийнятий на роботу до відповідача. Тому доводи позивача про. те, що
він після звільнення продовжував працювати не знайшли свого підтвердження і не
заслуговують на увагу.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу в
межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи позивач пред'явив позов до суду про
поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди.

Оскільки предметом позову не були вимоги щодо незаконності
записів у трудовій книжці позивача, тому такі вимоги не могли розглядатись
судом першої інстанції. Посилання позивача в апеляційній скарзі на неповноту
розгляду позовних вимог не грунтуються на законі. Так як в процесу розгляду
справи були заявлені зустрічні позовні вимоги про зобов'язання позивача
повернути формений одяг, то суд в межах цих позовних вимог і розглянув спір.

Суд першої інстанції в межах доводів позову повно і
всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам
і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що
позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки позивач був
звільнений з роботи у відповідності до вимог трудового законодавства, не надав
суду жодних доказів і не вказав про їх наявність з приводу відсутності на
роботі 01 вересня 2005 р. Оскільки позивачем під час виконання своїх посадових
обов'язків було отримано формений одяг і після звільнення він його відповідачу
не повернув, то суд своїм рішенням правильно зобов'язав це зробити.

Таким
чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги
зазначених висновків суду не спростовують, на їх правильність не впливають, є
не суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального і процесуального права які призвели або
могли призвести до неправильного вирішення цієї справи.

Оскільки рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та
процесуального закону, то підстав до його скасування та задоволення апеляційної
скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303,
304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

Ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2006 р.
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги
протягом двох місяців з дня набрання законної сили до Верховного Суду України.