УХВАЛА

ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ

6 серпня 2007 року                                           м.
Донецьк

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду

Донецької області в складі: головуючої Краснощокової Н.С., суддів:

Новосядлої В.М., Лоленко А.В., Олєйникової Л.С., Осипчук О.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва
від 13 грудня 2004 року і на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 березня
2005 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Метро Кеш енд Кері Україна», третя особа ОСОБА_2, про поновлення
на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

17 вересня 2004
року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 6 травня 2004 року працювала у
відповідача на посаді асистента директора відділу закупівель товарів
продуктової групи. 9 серпня 2004 року, в кінці робочого дня, під тиском
адміністрації підприємства вона написала заяву про звільнення з роботи за
власним бажанням зір серпня 2004 року.

Зранку 10 серпня 2004 року вона усно попередила директора про те, що
відкликає заяву про звільнення, а у другій половині дня подала про це письмову
заяву.

Наказом №232-к від 10 серпня 2004 року позивачка була звільнена з роботи з
10 серпня 2004 року за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України.

Наказом №233-к від 10 серпня 2004 року на посаду, яку займала позивачка,
була переведена секретар приймальні.

11 серпня 2004
року позивачку не допустили до роботи.

Позивачка просила поновити її на роботі, стягнути з відповідача за час
вимушеного прогулу середню заробітну плату у розмірі 2 500 гривень, моральну
шкоду у розмірі 5 000 гривень та 250 гривень державне мито.

Під час розгляду справи позивачка збільшила свої позовні вимоги і просила
стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі
10 000 гривень 05 копійок, моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень та 250
гривень державне мито.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13
грудня 2004 року,

залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду м. Києва
від 29 березня 2004 року, у

задоволенні позову було відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення і постановити
нове рішення про задоволення її позовних вимог, оскільки судовими інстанціями
був неправильно застосований матеріальний і порушений процесуальний закони.

Касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 202 ЦПК України в редакції 1963
року, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

№ 33ц -1287-кс07

Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 29 грудня 1979 року «Про судове рішення» рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності із нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при
їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи
із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи, висновки суду про встановлення і правові
наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Із матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачка з 6 травня 2004
року працювала у відповідача на посаді асистента директора відділу закупівель
товарів продуктової групи.

9  серпня 2004 року
позивачка написала заяву про звільнення з роботи за власним

бажанням з 10 серпня 2004 року.

10 серпня 2004 року позивачка подала заяву про
відкликання заяви про звільнення.

Наказом
№232-к від 10 серпня 2004 року позивачка була звільнена з роботи з 10

серпня 2004 року
за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України.

Наказом №23 3-к від 10 серпня 2004 року на посаду, яку займала позивачка,
була переведена секретар приймальні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що
останній день роботи позивачки є 9 серпня 2004 року, на момент подання заяви
про відкликання заяви про звільнення, уже був виданий наказ про звільнення її з
роботи і на місце позивачки з 10 серпня 2004 року, в порядку переведення був
прийнятий інший працівник.

Але з таким рішенням суду першої інстанції погодитись неможливо з наступних
підстав.

Відповідно до статі 116 КЗпП України і пункту 2.26 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників, днем звільнення вважається останній день
роботи.

Наказом №233-3 від 10 серпня 2004 року позивачка була звільнена з роботи з
10 серпня 2004 року, який є останнім днем її роботи і тому висновок суду першої
інстанції про те, що останнім днем роботи позивачки є 9 серпня 2004 року не
ґрунтується на законі.

Згідно із статтею 38 КЗпП України і частиною 2 пункту 12 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику розгляду судовими інстанціями трудових
спорів» від 6 листопада 1992 року позивачка мала право відкликати свою заяву
про звільнення і відповідач не вправі був її звільняти за поданою раніше
заявою.

Висновок суду першої інстанції про те, що відповідач мав
право звільнити позивачку, оскільки на місце роботи позивачки з 10 серпня 2004
року був переведений інший працівник, не ґрунтується на законі з тих підстав,
що на цій посаді працювала ОСОБА_1, це був її останній день роботи, а тому
посада асистента директора відділу закупівель товарів продуктової групи не була
вакантною.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення
позивачки з роботи було проведено із порушенням норм трудового законодавства, а
рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про поновлення
на роботі і ухвала апеляційної інстанції про залишення рішення без зміни є
незаконними і підлягають скасуванню.

Оскільки
судовими інстанціями не були встановлені факти щодо середньої заробітної плати
позивачки відповідно до пунктів 8 і 10 Порядку обчислення середньої заробітної
плати, затвердженого Постановою KM України №100
від 8 лютого 1995 року, а касаційна інстанція згідно із вимогами частини 1
статті 335 ЦПК України не може встановлювати або (та) вважати доведеними
ббставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, то рішення суду
першої і апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, ЦПК України, Законом України
"Про внесення змін до закону України "Про судоустрій України"
щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних справ" від 22 лютого 2007
року №697-У та главою 2 розділу У ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду Донецької області,

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2004 року і ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2005 року в справі за позовом ОСОБА_1
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метро Кеш енд Кері Україна», третя
особа ОСОБА_2, про
поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної шкоди скасувати і справу направити на новий
судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.