Справа № 22ц-7056/2007                                          Головуючий по 1-й інстанції:
суддя- Скляров В.В.,
Категорія - 41           Доповідач: суддя - Стратіло В.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2007 року                                                           м. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у
складі головуючого, судді Червинської М.Є., суддів: Стратіло
В.І. та Лісового О.О., при секретері Мартіросовій А.Б., з участю позивачки
ОСОБА_1 представника відповідача Кравець О.О.,

розглянувши у відкритому судовому у засіданні у
приміщенні апеляційного суду у місті Донецьку справу за апеляційною скаргою
представника ВАТ „Юридична фірма Компаньйон" Кравець О.О. на рішення
Краматорського міського суду від 25 липня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1
до ВАТ „Юридична фірма Компаньйон".про стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку,
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

30.05,2007 року
позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом, в обгрунтування якого
посилалась на те, що вона перебувала у трудових відносинах з ВАТ „Юридична
фірма Компаньйон" з 10.07.2006 р. по 10.05.2005 р. працювала на посаді
юрисконсульта та заступника директора. Звільнена була за власним бажанням. У день звільнення відповідач не провів з нею
розрахунок та не сплатив їй компенсацію за невикористану відпустку.

Вказувала, що
таким чином, відповідач не сплатив їй всіх належних сум і тому зобов'язаний
сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Крім того, вказаними діями відповідача їй заподіяно
моральну шкоду.

Просила
постановити рішення, яким стягнути з відповідача належну їй заробітну плату,
компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за весь час затримки
розрахунку, а також моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням
Краматорського міського суду від 25.07.2007 р. позов задоволено частково. Суд стягнув з відповідача на користь
позивачки заборгованість по заробітній платі у сумі 488,42 грн.,
середній заробіток за затримку розрахунку у розмірі 657 грн. та моральну шкоду
у розмірі 1000 грн., а також поклав на відповідача обов'язок по сплаті судових
витрат на користь держави: судовий збір-51 грн. та витрати з інформаційно -
технічного забезпечення позову -30 грн.

У апеляційній
скарзі представник відповідача вказує, що рішення є незаконним та
необгрунтованим, оскільки суд неправильно встановив обставини, які мають
суттєве значення для справи, внаслідок неправильного їх дослідження та оцінки
неправильно визначив правовідносини, що виникли між сторонами.

2

Апелянт
посилався на те, що позивачка у день звільнення не працювала і тому з нею
неможливо було повести розрахунок.

Суд неправильно
визначив день звільнення позипвачки-11.05.2007р., тоді як фактично її було
звільнено 10.05.2007 р.

Неправильно на
думку апелянта суд застосував положення ч. 1 ст.117 КЗпІІ України. Позивачка у
день звільнення не приступала до виконання своїх обов'язків, отже заробітна плата відповідно до ч. 1 ст. 116
КЗпП України повинна бути виплачена у строк не пізніше наступного дня
після пред'явлення вимоги про розрахунок. Однак ніякої вимоги усно чи письмово
позивачка не заявляла.

Суд не врахував,
що відповідач виконав свій обов'язок про вручення розрахункових сум, що
належать позивачці при звільненні 24.05.2007 р. не зважаючи на відсутність
вимоги про розрахунок.

Позивачка
навмисне ухилялась від отримання розрахункових сум і відповідач намагався їй
письмово їх надіслати, направивши про це повідомлення поштою 24.05.2007 р.

Також суд
стягнув середній заробіток за весь період затримки розрахунку та по день
працевлаштування позивачки за 18 робочих днів, виходячи з середньоденного
заробітку 36,50 грн. При цьому суд не врахував, що 28.05 2007 р. був вихідний
день.

Не згоден
апелянт також з розміром моральної шкоди, яку сгягнув суд, а також посилався на
порушення судом норм процесуального законодавства під час розгляду справи. На
думку апелянта суд, задовольнивши частково позовні вимоги, не застосував
положення ст.88 ЦПК України відносно розподілу судових витрат пропорційно до
задоволених позобьтіх вимог.

Крім того, судом
першої інстанції порушені вимоги цивільно-процесуального законодавства щодо фіксації процесу технічними
засобами, видання копії інформації з носія, суд не надав копію рішення у
5-ти денний строк, копія судового рішення підписана не тим суддею, що розглядав
справу.

Апелянт просив
рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Від позивачки письмових заперечень на скаргу не надійшло.

Заслухавши
доповідь судді - доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд вважає,
що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої
інстанції підлягає зміні з таких підстав.

Задовольняючи
позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка була
звільнена 10.05.2007 року за власним бажанням, що вбачається з наказу №2 від
10.05.2007 р., а не з
11.05.2007 p.,
як вказує відповідач. Посилався суд на показання свідків, які зазначили, що
позивачка була присутньою на робочому місці 10.05.2007 р. Доводи відповідача
про те, що позивачка не пред'явила вимогу
про виплату їй розрахунку суд відхилив, посилаючись на те, що розрахунок він зобов'язаний
був провести у день звільнення.

В день
звільнення розрахунок з нею проведено не було, заборгованість із належних
позивачці сум при звільненні становить 488 грн. 42 коп. ( а.с.37) і вказану
суму стягнув з відповідача.

Стягуючи
середній заробіток за час затримки розрахунку, суд посилався на ст. 117 КЗпП. При цьому суд виходив з того, що на
момент розгляду справи позивачка працевлаштована, а саме з 5.06.2007 р.
і зазначив, що на її користь необхідно стягнути середній заробіток за час
затримки розрахунку з 10.05.2007 р. по день працевлаштування, що становить 18
робочих днів, виходячи з середньоденного заробітку 36,50 грн. встановивши
розмір середнього заробітку у сумі 657 грн.

3

При вирішенні
питання про відшкодування моральної шкоди суд виходив з положень ст.237-1 КЗпП
України і встановив його у розмірі 1000 грн.

Разом з тим, з
висновками суду стосовно розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню
за час затримки розрахунку, а також з розміром моральної шкоди повністю
погодитись не можна, оскільки суд неповно з'ясував обставини справи, а також
неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до п.п.3,4
ст.309 ЦПК України є підставою для зміни рішення.

Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами і сторонами не заперечується,
що позивачка дійсно перебувала у трудових відносинах з ВАТ „Юридична фірма
Компаньйон" з 10.07.2006 р. і звільнена 10.05.2007 р. за власним бажанням
на підставі поданої нею заяви.

Відповідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата
всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться
в день звільнення.

Суд першої
інстанції правильно встановив, що розрахунок при звільненні з нею проведено не
було, тоді як вона в день звільнення працювала. Доводи представника
відповідача, який заперечував проти цього, повністю спростовуються матеріалами
справи. Заборгованість по цим виплатам становить 488 грн. 42 коп., що сторонами
не заперечується.

Стягуючи вказану суму, суд першої інстанції діяв у відповідності з вимогами
чинного законодавства.

У ч.1 ст.117
КЗпП України йдеться про те, що в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки,
визначені ст.116 КЗпП України, підприємство сплачує середній заробіток за весь
час затримки розрахунку. Отже йдеться про наявність вини власника чи
уповноваженого ним органу у несвоєчасному проведенні розрахунку.

Суд першої
інстанції не звернув увагу на те, що відповідачем приймались заходи щодо
проведення-розрахунку і 24.05.2007 року на адресу позивачки було направлено
листа, про те, що грошові кошти, належні їй від підприємства направлені їй
поштовим повідомленням (а.с.26), оскільки вона сама не з'являться для їх
отримання. З матеріалів справи вбачається, що вказані кошти були направлені
24.05.2007 р. на домашню адресу позивачки, вказану нею у заяві про прийняття на
роботу (а.с.20) і іншої адреси у відповідача не було.

Апеляційний суд
вважає, що саме дату 24.05.2007 року слід вважати днем розрахунку і у подальшій
затримці виплати належних позивачці грошових сум відсутня вина відповідача..

Таким чином,
затримка розрахунку з 10 травня по 25 травня 2007 року становить 10 робочих
днів. Середньоденний заробіток позивачки становить 36 грн. 50 коп., що
сторонами не заперечується. Отже розмір середнього заробітку за час затримки
розрахунку становить: 36,50 х 10 = 365 грн.

Крім того,
висновок суду про те, що середній заробіток за затримку розрахунку стягується
по день працевлаштування не грунтується на законі, оскільки ч.3 ст.117 КЗпП
України, де йшлося про те, що в разі, коли звільнений працівник до одержання
остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій
цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за
новим місцем роботи, виключена на підставі Закону України „Про внесення змін до
Кодексу законів про працю України" від 20.12.2005 p., який набрав
чинності з 05.01.2006 р.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, суд правильно посилався на
ст.237-1    КЗпП    України,
відповідно    до    якої
відшкодування    власником    або

4

уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до
роз'яснень, що містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про
судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"
(далі Постанова) від 31.03.1995 р. (зі змінами, внесеними постановою від
25.05.2001 р. №5) судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП
(набрала чинності з 13 січня 2000р.) за наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин ( незаконного звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для
організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової)
шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми
власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Покладаючи на
відповідача обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди, суд першої інстанції
діяв у відповідності з нормами чинного трудового законодавства, оскільки
несвоєчасною виплатою належних позивачці грошових сум, їй дійсно було завдано
моральну шкоду, це призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, вимагало від
неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Однак з розміром
цієї шкоди, яку встановив суд першої інстанції і стягнув з відповідача у сумі
1000 грн., апеляційний суд не погоджується.

Суду слід було
врахувати роз'яснення, що містяться у п.9 вказаної Постанови,

де вказано, що
розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає

залежно від
характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),

яких зазнав
позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості

тощо) та з
урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із

засад
розумності, виваженості та справедливості. Апеляційний суд враховує те, що
затримка розрахунку з вини відповідача мала місце на протязі 10 днів, тобто
незначний період, відповідач приймав заходи щодо виплати заборгованості із
заробітку, а позивачка не зверталась за отриманням належних їй грошових сум і
фактично ухилялась від їх отримання. З урахуванням вказаних обставин та
виходячи із засад розумності виваженості та справедливості, апеляційний суд
вважає за необхідне розмір моральної шкоди встановити у сумі 100 грн.

Доводи
апеляційної скарги стосовно неправильного розподілу судом першої інстанції
судових витрат і необхідності їх розподілу пропорційно задоволених позовних
вимог, не заслуговують на увагу, оскільки суд стягнув судовий збір з
відповідача у мінімальному розмірі, який передбачений п.а ч.1 ст.3 Декретом
Кабінету Міністрів України „Про державне мито", де вказано, що ставки
державного мита із позовних заяв встановлюються в розмірах 1 відсоток ціни
позову, але не менш З неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше
100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Інші доводи
апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального
законодавства правового значення для вирішення спору не мають.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.3 ч.1 ст.307, пп..3,4 ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

5

Апеляційну скаргу ВАТ „Юридична фірма Компаньйон"
задовольнити частково.

Рішення Краматорського
міського суду від 25 липня 2007 року змінити в частині стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку та в частині стягнення моральної шкоди.

Стягнути з ВАТ
„Юридична фірма Компаньйон" на користь ОСОБА_1 компенсацію середнього
заробітку за затримку розрахунку при звільненні у сумі 365 грн. а також в
рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 100 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення, однак може бути
оскаржене протягом двох місяців з моменту набрання ним законної сили
безпосередньо до суду касаційної інстанції.