Справа № 22-1080 2007
року                 Головуючий суддя у І
інстанції - Сидорук Є.І.
Суддя-доповідач в Апеляційному суді - Буцяк З.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

18
жовтня 2007 року                                                                                                  м.Рівне

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області
у складі:     головуючого Буцяка З.І.

суддів Демянчук С.В., Григоренка М.П.

з участю
секретаря судового засідання Колесової Л.В.

ОСОБА_1, ОСОБА_3, представників
сторін

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду в м. Рівному
цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішен­ня Рівненського міського
суду від 22 червня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1про усунення
перешкод у користуванні квартирою і вселення та зустрічним позовом ОСОБА_1до
ОСОБА_2і ОСОБА_3про визнання їх такими, що втратили право користування житловим
приміщенням,

встановила:

Рішенням
Рівненського міського суду від 22 червня 2007 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
усунення перешкод у користуванні однокімнатною АДРЕСА_1і вселення задоволено.

ОСОБА_1
у задоволенні його зустрічного позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання їх
такими, що втратили право користування спірною квартирою, від­мовлено за
безпідставністю.

В
поданій на це рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на те, що його син
та колишня дружина у спірній квартирі не проживають без поважних причин з
грудня 1992 року, ОСОБА_3
в процесі судового розгляду справи зі спірної квартири у добровільному
порядку виписалася сама, просить апеляційний суд його скасувати.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в
судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія су­ддів
приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а
ухвалене місцевим судом рішення частковому скасуванню з ухваленням у справі
апеля­ційним судом нового рішення з таких підстав.

З
матеріалів справи вбачається, що спірна АДРЕСА_1у 1989 році була виділена на
сім"ю, яка на той час складалася з ОСОБА_1, ОСОБА_3 та малолітнього
ОСОБА_2

Крім
того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 зареєструвався у
спірній АДРЕСА_127 квітня 2005 року після отримання паспорта. ОСОБА_3 у зазначеній
квартирі зі згоди ОСОБА_1 залиша-

лася
зареєстрованою до звернення сина сторін ОСОБА_2 із позовом до
ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням і
вселення.

Законність
реєстрації ОСОБА_2
у спірній квартирі ОСОБА_1 у судовому порядку не оспорював.

До 6
вересня 2006 року ОСОБА_2
був неповнолітнім і відповідно до правил ст. 34 ЦК України не
володів повною цивільною дієздатністю, через що не міг у повному обсязі
здійснювати захист своїх інтересів.

Набувши
повноліття, ОСОБА_2
практично відразу, 10 листопада 2006 року звернувся до суду із позовною
заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод у корис­туванні спірною однокімнатною
АДРЕСА_1в якій він зареєстрований, та про вселення в неї.

Відповідно
до рішення суду, яким шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у 1993 році був розірваний, малолітній ОСОБА_2 був залишений
проживати разом із матір"ю, яка після розлучення стала мешкати у своїх
батьків у с В.Омеляна
Рівненського району. Таким чином, непроживання ОСОБА_2 у спірній
квартирі мало місце відпо­відно до рішення суду.

У
зв"язку з цим доводи ОСОБА_1 про те, що його неповнолітній син у спірній
квартирі не проживав без поважних причин, на увагу не заслуговують.

З
урахуванням викладеного, а також виходячи з правил ст. 64 та п.3 ч.3 ст. 71 ЖК
України місцевий суд, на переконання апеляційного суду, законно й обгрунтовано
задовольнив позов ОСОБА_2
до ОСОБА_1 та зобов'язав батька, який не впускав сина у спірну квартиру, не
чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні цим житло­вим приміщенням і вселив
останнього у спірну квартиру, одночасно відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні його
зустрічного позову до сина ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право
користування спірним житловим приміщенням.

Разом з
тим, з матеріалів справи безспірно вбачається, що в судовому засіданні суду
першої інстанції представник ОСОБА_3 не заперечував той факт, що ОСОБА_3 у
спірній квартирі не проживає понад 6 місяців без поважних причин. Більше того,
в процесі судового розгляду даної справи ОСОБА_3. добровільно знялася з реєстрації у спірній квартирі.

Частиною
1 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнані сторона­ми та іншими
особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Тому з
урахуванням викладеного у місцевого суду не було правових підстав від­мовляти
ОСОБА_1 у задоволенні його позову до ОСОБА_3 про визнання її такою, що втратила право користування спірною
квартирою.

У
зв"язку з наведеним рішення суду першої інстанції у зазначеній частині
підля­гає скасуванню.

На
підставі викладеного та керуючись ст. 71 ЖК України, ст.ст. 10, 60, 303, 307,
313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення
Рівненського міського суду від 22 червня 2007 року в частині відмови ОСОБА_1у задоволенні його
позову до ОСОБА_3

про визнання її
такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасу­вати.

Позов ОСОБА_1у цій частині
задовольнити.

Визнати
ОСОБА_3такою, що втратила право користування АДРЕСА_1

В решті
рішення місцевого суду залишити без зміни, а подану апеляційну скаргу
відхилити.

Рішення
Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання ним законної сили.