Справа № 22- 6067                  Головуючий в 1 інстанції
19                                      Доповідач
УХВАЛА

Іменем України

2007р. вересня
4  дня. Апеляційний суд Донецької області
в складі:

головуючого
Пономарьової О.М.  суддів Бабенко П.М.
,  Бондаренко Л.І. при секретарі
Артамоновій С. О.

розглянув у
відкритому судовому засіданні в м. Донецьку цивільну справу

за апеляційною
Десятого воєнізованого гірничорятувального загону м. Димитров

на рішення
Селидівського міського суду від 6 червня 2007р.

за
позовом ОСОБА_1 до Десятого воєнізованого гірничорятувального загону про
стягнення одноразової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію,  середнього заробітку за період затримки
розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Заслухавши  доповідача,
пояснення  сторін,   перевіривши  матеріали справи, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Селидівського міського суду від 6 червня 2007р. стягнуто з Десятого
воєнізованого гірничорятувального загону м. Димитров на користь ОСОБА_1 суму не
отриманої одноразової допомоги у зв"язку з виходом на пенсію у розмірі
6.397 грн.,  65 коп.,  середній заробіток за період затримки
розрахунку в сумі 2.227 грн.,  35 коп.

В
апеляційній скарзі Десятий воєнізований гірничорятувальний загін м. Димитров
ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення -про
відмову в задоволенні позовних вимог,
оскільки суд безпідставно застосував положення  ст. 117 КЗпП України. 31 грудня 2006р.
позивач в день звільнення та 3 січня 2007р. на роботу не виходив і не вимагав
виплати грошей,  які йому належали при
звільненні. Суд необгрунтовано послався на Галузеву Угоду,  стягуючи одноразову допомогу в розмірі трьох
середньомісячних заробітків.

Апеляційний
суд вважає,  що апеляційна скарга
підлягає відхиленню,  ухвала - без зміни.

Судом першої інстанції
встановлено,  що з 29 березня 1985р.
позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Згідно
контракту від 1 листопада 2006р. виконував обов"язки рятувальника третього
взводу Десятого воєнізованого гірничорятувального загону до 29 грудня 2006р.

Наказом
від 29 грудня 2006р. позивач звільнений за п.2 статті 36 КЗпП України у
зв"язку з закінченням строку контракту.»

Суд,  перевіряючи обставини звільнення позивача
правильно дійшов до висновку,  що позивач
на час звільнення досяг пенсійного віку і його звільнення сталося у
зв"язку з досягненням ним пенсійного віку.

Заперечення
відповідача проти доводів позивача про необґрунтованість його звільнення у
зв"язку з закінченням строку контракту,
не є переконливими.

Із справи
вбачається,  що позивач звільнився у
зв"язку виходом на пенсію.

Галузевою
Угодою між Міністерством палива та енергетики України НАК „Вугілля
України",  іншими власниками
(об"єднання власників),  що діють у
вугільної галузі,  і всеукраїнськими
профспілками вугільної промисловості від 3 липня 2001р. (реєстраційний номер в
Міністерстві праці та соціальної політики України №71 від 7 серпня 2001р. з
доповненнями та змінами,  яка є чинною у
відповідності з Положенням про Міністерство праці та соціальної політики
України,  затвердженого Указом Президента
України від 30 серпня 2000р. №1035/2000,
встановлені додаткові мінімальні гарантії з урахуванням норм і
рекомендацій Міжнародної організації праці та Всесвітньої організації охорони
здоров'я,  ратифікованих Україною,  понад гарантії встановлені чинним
законодавством України. Чинні та прийняти нові нормативні акти,  що забезпечують вищі гарантії,  ніж передбачені угодою,  мають пріоритет перед відповідними
положеннями угоди. При укладанні колективних договорів забезпечити встановлених
Угодою мінімальних соціальних гарантій працівникам та не обмежують права
трудових колективів у розширенні цих гарантій з власних джерел.

Згідно
пункту 12.5 Галузевої угоди працівнику,
який має право на пенсію за віком виплачується одноразова допомога при
стажі роботи від до 20 років у розмірі трьох середньомісячних заробітків.

Із
колективної угоди,  укладеною між
командуванням 10 ВГРЗ та особовим складом 10 ВГРЗ на 2004 рік -
вбачається,  що при звільненні працівника
в зв'язку з виходом на пенсію виплачується одноразова допомога (п.2.9),  при цьому розмір допомоги не визначений.

Твердження
відповідача на те,  що дотримання вимог
Галузевої Угоди,  на які посилається
позивач не є обов"язковими при укладанні колективних угод та їх реалізація
залежить від фінансової можливості підприємства,  а тому позивачу з врахуванням підстав його
звільнення не повинна виплачуватись одноразова допомога,  є помилковим.

Посилання
відповідача на п.4.15 Галузевої Угоди про відсутність джерел фінансування,  є безпідставними.

Суд
дійшов до законного та обгрунтованого висновку,
що колективна угода суперечить умовам Галузевої Угоди,  позивач має право на отримання одноразової
допомоги не в розмірі 100% посадового окладу,
а у розмірі трьох середньомісячних

заробітків
і те,  що необхідно керуватись Галузевою
Угодою,  а не колективним договором щодо
визначення розміру одноразової допомоги. Крім того,  пунктом 2.9 колективного договору зовсім не
визначений розмір такої допомоги.

Висновки
суду першої інстанції зроблені не тільки на положеннях Галузевої Угоди,  а у відповідності з нормами матеріального
права.

Згідно
ч. 7  ст.
43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю
захищається законом,  а відповідно до ч.
1  ст.
21 Закону "Про оплату праці" працівник має право на оплату
своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору.

Відповідно
до  ст. 43 Гірничого Закону України форми
та системи оплати праці,  норми
праці,  розцінки,  розміри надбавок,  доплат премій та інших гарантійних виплат
працівникам гірничих підприємств встановлюються в колективному договорі з
дотриманням умов,  розмірів і норм,  передбачених законодавством,  генеральною та галузевою угодами.

Положення
угоди є обов'язковими до застосування при укладанні угод,  колективних договорів і індивідуальних
трудових договорів для всіх підприємств,
що перебувають у сфері дії сторін,
незалежно від форм власності та господарювання,  а також під час розгляду трудових спорів.

Згідно  ст.  9
Закону України "Про колективні договори і угоди" положення
генеральної,  галузевої,  регіональних угод діють безпосередньо і є
обов'язковими для всіх суб'єктів,  що
перебувають у сфері дії сторін,  які
підписали угоду.

Згідно
статті 16 КЗпП України умови колективного договору,  що погіршують порівняно з чинним
законодавством і угодами становище працівників,
є недійсними.

Суд з
врахуванням матеріального закону,
нормативних актів правильно дійшов до висновку,  що відповідачем не виконуються зобов'язання
взяті на себе відповідно до умов Галузевої Угоди щодо дотримання мінімальних
соціальних гарантій ,  належних
працівникові при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію,  чим були порушені права позивача.

Суд з
врахуванням   середньомісячного заробітку
позивача  визначив розмір одноразової
допомоги в розмірі 6.397.65 гривень.

Доводи в
апеляційній скарзі про те,  що норми
Галузевої Угоди не поширюються на працівників воєнізованого гірничорятувального
загону,  не є підставою для скасування
рішення суду.

Відсутність
коштів у підприємства не є підставою для звільнення від взятих на себе зобов'язань.

Суд,  розглядаючи вимоги позивача про стягнення
середнього заробітку за час затримки розрахунку встановив,  що відповідач порушив право позивача на
отримання всіх сум,  які належать йому
при звільненні,  передбачене  ст.
116 КЗпП України ,  не провів в
день звільнення повного розрахунку з позивачем.

Повний
розрахунок сум з позивачем працівникові при звільненні було проведено
відповідачем 2 лютого 2007 року. Суд з врахуванням середньоденної заробітної
плати позивача 94.80 гривень,  визначив
суму 2227.35 гривень,  яку стягнув з
відповідача.

Згідно  ст.
117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника звільненому
працівникові сум у строки,  зазначені в  ст. 116 КЗпП України,  підприємство повинно виплатити працівникові
його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Відповідно
до роз'яснень,  даних у Постанові Пленуму
Верховного Суду № 13 від 24.12.1999 року „Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці",
суд на підставі  ст. 117 КЗпП
України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки
розрахунку ,  якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

Рішення суду
відповідає нормам матеріального,
процесуального права,  підстав для
скасування не вбачається.

Керуючись  ст.
ст. 303-308,  315 ЦПК
України,  апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу Десятого воєнізованого гірничорятувального загону м. Димитров відхилити.

Рішення
Селидівського міського суду від 6 червня 2007р. залишити без зміни.

Ухвала суду
набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга
може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох
місяців з дня набрання законної сили рішенням апеляційного

суду.