Справа № 22 ц - 802 - 2007р.                                  Головуючий у І
інстанції Дзюба М. В.
- 13                                                                         Доповідач      Ігнатоля Т.Г.
УХВАЛА

Іменем      України

27 вересня   2007 року колегія суддів судової палати у
цивільних справах   Апеляційного суду
Донецькоі області в складі:

головуючого
Песоцької Л.І.

суддів
Кочегарової Л.М. ,  Ігнатоля Т.Г.

з участю
секретаря Стрілецької О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті
Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування 710 частки жилого будинку,
визнання права спільної сумісної власності на 720 частки жилого будинку
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на
710 частки жилого будинку за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду М. Маріуполя від 18 травня 2007
року , -

в становила :

Рішенням
Приморського районного суду М. Маріуполя від 18 травня 2007 року задоволений
позов ОСОБА_1

Визнаний
недійсним договір дарування 710 частки домоволодіння АДРЕСА_1,  укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та
посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу
ОСОБА_6  15.11.2002 року.

Визнане
710 частки домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і
ОСОБА_2

Визнане
за ОСОБА_1 і ОСОБА_5 право власності по 720 частки зазначеного домоволодіння
за кожним.

У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на
710-частки будинку АДРЕСА_1 відмовлено.

В
апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати
і постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 і про
задоволення позовних вимог ОСОБА_2,
посилаючись на те,  що суд неповно
з"ясував фактичні обставини справи,
а ті обставини,  які суд вважає
встановленими,  не доведені; висновки
суду не відповідають фактичним обставинам справи; допущено порушення норм
матеріального і процесуального права.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення ОСОБА_2 і її
представника ОСОБА_3,  які підтримали
доводи апеляційної скарги,  представників
ОСОБА_1 - ОСОБА_7  і ОСОБА_8,  які просили відхилити апеляційну скаргу,  а рішення суду залишити без зміни,  перевіривши матеріали справи,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга не   підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи
справу,  суд прийшов до висновку,  що укладаючи 15.11.2002 року договір
дарування будинку,  сторони за договором
мали на меті приховати реально укладений договір купівлі - продажу будинку; що
спірний будинок є спільною сумісною власністю
ОСОБА_1   і  ОСОБА_2,
оскільки  придбаний     у
період  їх

зареєстрованого
шлюбу за спільні кошти,  а тому вони
мають рівне право власності на нього по 720 частки кожний.

Колегія
суддів вважає,  що такий висновок суду
відповідає фактичним обставинам справи і вимогам закону.

В рішенні
повно відображені обставини,  що мають
значення для даної справи,  висновки суду
про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними,  відповідають дійсності і підтверджуються
достовірними доказами,  дослідженими в
судовому засіданні.

Згідно
зі  ст. 58 ЦК України ( в редакції 1963 року),  якщо буде встановлено,  що правочин,
вчинений сторонами для приховання іншого правочину,  який вони насправді вчинили,  відносини сторін регулюються правилами щодо
правочину,  який сторони насправді
вчинили.

Відповідно
до  ст. 60 Сімейного Кодексу України
майно,  набуте подружжям за час
шлюбу,  належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності незалежно від того,  що один з них не мав з поважної причини (
навчання,  ведення домашнього господарства,  догляд за дітьми,  хвороба,
тощо) самостійного заробітку.

Згідно зі  ст. 70 даного Кодексу у
разі поділу майна,  що є об"єктом
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є рівними,  якщо інше не визначено домовленістю між ними
або шлюбним договором.

Судом
встановлено і це підтверджується матеріалами справи,  що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 09.09.1994 року до 21.06.2006 року. Дітей не мають.

На
підставі договору дарування,  укладеного
між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Маріупольською
нотаріального округу ОСОБА_6  15.11.2002
року,  ОСОБА_2 стала власницею 710
частини будинку по вулиці  АДРЕСА_1(а.с.
9).

З
пояснень ОСОБА_2,  ОСОБА_4,  вбачається,
що укладаючи договір дарування спірного будинку,  вони мали за мету укладення угоди купівлі
-продажу будинку з тих підстав,  що
бажали уникнути реалізації преважного
права другого співвласника будинку придбати цю частку будинку та уникнути
оподаткування.

З
урахуванням зазначеного та вимог закону,
колегія суддів вважає,  що суд
першої інстанції зробив правильний висновок про визнання договору дарування
АДРЕСА_1 недійсним і застосував до цієї угоди правила договору купівлі -
продажу.

З
пояснень ОСОБА_1 в судовому засіданні вбачається,  що під час перебування в закордонному рейсі з
лютого по грудень 2002 року він всі одержані грошові кошти перераховував на
валютний розрахунок,  який було відкрито
раніше на ім. "я матері ОСОБА_2 - ОСОБА_9 Восени 2002 року він перерахував
останню суму грошей і у листопаді 2002 року ОСОБА_2 придбала спірний будинок за
3900 доларів США. Після придбання будинку вони разом з ОСОБА_2 проживали в
ньому до останнього часу поки їх стосунки не погіршились і відповідачка не
стала визнавати за ним права власності на частину будинку. Ніяких грошей у
ОСОБА_9 він ніколи не позичав,  мав
доходи,  на які утримував і себе і
відповідачку.

Пояснення
позивача підтверджуються відомостями про рух грошових коштів на валютному
рахунку ОСОБА_9 в Першому Українському міжнародному банку ( а.с.  151-153).

Колегія
суддів вважає,  що суд першої
інстанції,  розглядаючи справу,  повно,
всебічно і об"єктивно перевірив доводи сторін,  встановленим фактам і доказам дав правильну
оцінку і прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про
визнання спірного будинку спільною сумісною власністю його і ОСОБА_2 та про
визнання за ним права власності на 7/20 частини будинку у відповідності зі  ст.
ст. 60, 70 Сімейного Кодексу України,
та про   відмову у задоволенні

зустрічного
позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на всю спірну частину
будинку.

Доводи
ОСОБА_2 про те,  що гроші ОСОБА_1
перераховував не на придбання будинку,  а
за договором позики з ОСОБА_9 обгрунтовано не взяті судом до уваги,  оскільки належного та допустимого доказу на
підтвердження цього факту суду надано не було

Посилання
відповідачки ОСОБА_2,  як на доказ,  на рішення суду про визнання дійсним договору
дарування грошових коштів,  укладеного
між нею і її матір"ю ОСОБА_9 є безпідставним,  оскільки спростовується її поясненнями у
судовому засіданні,  з яких
вбачається,  що спірний будинок був
придбаний за сумісні з ОСОБА_1 кошти (а.с. 57-59); а також поясненнями ОСОБА_4,  з яких вбачається,  що гроші за будинок ОСОБА_2 передавала їй
частками,  просила почекати до отримання
переказу від чоловіка,  який знаходився у
закордонному рейсі,  (а.с.  82-85). .

Інші
доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду і не є
підставою для скасування рішення.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлене у відповідності з
нормами матеріального і процесуального права,
підстав для його скасування у відповідності зі  ст. 308 ЦПК України немає.

Керуючись  ст.
ст. 303, 307,  308,  313 -314 ЦПК України,  колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу представника ОСОБА_2 -ОСОБА_3
відхилити.

Рішення
Приморського районного суду М. Маріуполя від 18 травня 2007 року залишити без
зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двох місяців з моменту набрання чинності шляхом
подачі касаційної скарги   безпосередньо
до Верховного Суду України.