РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28
листопада 2007р.                                                                             м.  Івано-Франківськ

Колегія  суддів
судової палати  в цивільних  справах Апеляційного  суду
Івано-Франківської області в складі:

головуючої                                                       Беркій
О.Ю.,

суддів:                                                               Ясеновенко
Л.В.,  Фединяка В.Д.,

секретаря                                                          Сем'янчук
С. Й.,

з участю
адвоката                                            ОСОБА_1,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування будинковолодіння та поновлення права
власності на будинковолодіння,  за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 4
вересня 2007 року,  з участю: відповідача
ОСОБА_3 ,  -

встановила:

В
березні 2006 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом,  посилаючись на те,  що за віком та станом здоров'я потребує
постійної допомоги. В спірному будинковолодінні вона проживала разом з сином
ОСОБА_4,  який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після
смерті сина,  відповідач,  який є її внуком,  пообіцяв доглядати її,  займатися домашнім господарством та
допомагати у лікуванні. 5 травня 2005р. відповідач забрав її в нотаріальну
контору,  де вона підписала договір,  текст якого не читала і його їй не
оголошували,  оскільки вона хворіє
двобічною сенсоневрологічною туговухістю,
є практично глухою та перебуває на

Справа
№22-ц-1281/2007р.                              Головуючий
у 1 інстанції Хоминець М. М.

Категорія
13                                                        Доповідач
Беркій О.Ю.

обліку в лікаря
окуліста з приводу вікової катаракти правого ока та вторинної катаракти лівого
ока,  що призводить до нездатності
читання тексту на близькій відстані.

Після
підписання договору відповідач залишив її без догляду та допомоги,  вона продовжує проживати в будинку сама,  сплачує комунальні послуги. Відповідач став
погрожувати їй,  щоб вона вибералася з
будинку,  інакше він відвезе її в будинок
для перестарілих.

Просила
визнати недійсним договір дарування з підстав укладення договору з метою
приховувати дійсний правочин про довічне утримання та поновити їй право
власності на будинковолодіння.

Рішенням
Тисменицького районного суду від 4 вересня 2007 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

В
апеляційній скарзі на зазначене рішення ОСОБА_2 посилається на порушення судом
норм матеріального права.

Так,  судом було встановлено,  що внук обіцяв постійно про неї піклуватися і
доглядати її і так було до 5 травня 2005 року. Однак після підписання
договору,  догляд здійснювати перестав.

Суд
послався на свідчення нотаріуса про те,
що їй було роз'яснено зміст заповіту та договору дарування,  але судом не дано оцінки тому факту,  що згідно медичних довідок вона є практично
глухою та зовсім не бачить на одне око і не здатна читати навіть на близькій
відстані. А тому вона уявляла,  що
підписаний нею договір означає,  що
відповідач буде доглядати та жити з нею,
а розпоряджатися хатою зможе тільки після смерті.

Просить
рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судове
засідання ОСОБА_5 не з'явилася,  хоча про
час та місце судового розгляду належним чином була повідомлена.

ОСОБА_3  в судовому засіданні доводи апеляційної
скарги заперечив,  посилаючись на її
безпідставність.

Вислухавши
доповідача,  пояснення відповідача,  перевіривши письмові матеріали справи,  колегія суддів приходить до висновку,  що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно  ст.
717 ЦК України
за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується
передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок)
у власність. Договір,  що встановлює
обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру,  не є
договором дарування.

Таким чином,  за змістом зазначеної статті
дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно,  не маючи при цьому на меті отримання
будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку обдарованого,  у свою чергу обдарований набуває права
власності на майно при відсутності з його боку обов'язків надання таких вигод.

Відмовляючи
в задоволенні позову,  суд першої
інстанції виходив із відсутності підстав для визнання правочину недійсним у
зв'язку із недоведеністю позивачкою того,
що укладений договір є удаваним правочином з метою приховати дійсний
договір про довічне утримання.

Проте з таким
висновком суду погодитися не можна з наступних причин.

Судом
встановлено,  що 5 травня 2005 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3  було укладено договір
дарування будинковолодіння АДРЕСА_1.

Після
укладення даного договору дарування позивачка залишилася проживати у даному
будинку,  оплачує комунальні послуги.

Даний
факт підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від
23.03.2006р.,  з якого вбачається,  що позивачка в спірному будинку проживає одна
і не має жодної допомоги від внука ОСОБА_3,
якому подарувала будинковолодіння.

Допитані
в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 .,
ОСОБА_7,  ОСОБА_8 показали,  що позивачка говорила їм,  що відповідач має доглядати її і хату
збирається переписати йому. Однак після оформлення договору внук перестав
приходити до неї та здійснювати догляд. Який саме документ підписала позивачка
пояснити не могла.

За
наведених обставин колегія суддів приходить до висновку,  що до укладення договору дарування
позивачка,  яка є особою похилого віку і
одинокою,  мала на меті отримання від
відповідача догляду та необхідної допомоги,
а тому у позивачки було відсутнє волевиявлення на безоплатне відчуження
будинковолодіння.

Колегія
суддів вважає,  що висновок суду першої
інстанції про відсутність доказів того,
що сторони,  укладаючи договір
дарування,  мали на меті приховати інший
правочин протирічить обставинам справи,
оскільки судом першої інстанції встановлено,  що позивачка дійсно хотіла переписати свій
будинок і бажала,  щоб відповідач
доглядав її,  займався домашнім господарством,  проводив ремонт і відповідач погодився
надавати таку допомогу.

У
зв'язку з тим,  що судом першої інстанції
не було враховано обставин,  при яких
було укладено договір та залишено поза увагою особливості змісту договору
дарування,  колегія суддів приходить до
висновку,  що рішення суду підлягає до
скасування з ухваленням нового рішення,
яким договір дарування слід визнати недійсним та поновити право
власності ОСОБА_2 на дане будинковолодіння.

На
підставі  ст.
ст.  216,  235,
717,  719 ЦК України,  керуючись  ст.   ст.  307,  309,
313-314,  316, 317 ЦПК України,  колегія суддів,  -

вирішила:

Апеляційну ОСОБА_2
задовільнити.

Рішення
Тисменицького районного суду від 4 вересня 2007 року скасувати та постановити
нове рішення.

Позов ОСОБА_2
задовільнити.

Визнати
недійсним договір дарування будинковолодіння АДРЕСА_1,  який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений
5 травня 2005 року приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального
округу та зареєстрований в реєстрі №1117.

Поновити
право власності ОСОБА_2 на будинковолодіння АДРЕСА_1.

Стягнути
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 126 грн. 18 коп. оплаченого судового збору та 30
грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

Рішення
набирає законної сили з часу проголошення,
однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з часу набрання ним законної
сили.