Справа № 22ц-1509/2007 р.
Головуючий у 1 інстанції:
Кропивного                        В.І.
Доповідач: Бойко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18
жовтня 2007 року                                                           місто
Чернігів

Апеляційний    суд
Чернігівської    області у складі:

головуючого -
судді Бойко О.В.., суддів - Мамонової О.Є., Мельниченка Ю.В. при секретарі -
Рачовій 1.1.

за
участі позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідачка ОСОБА_3,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2007
року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на
будинок і земельну ділянку та припинення права спільної сумісної власності,

встановив:

13.03.2007
року ОСОБА_1. звернувся з позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати за ним
право власності на будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1 в цілому, в тому
числі на 4/5 частини як особисту приватну власність, припинити право спільної
сумісної власності на зазначений будинок і земельну ділянку між ним та ОСОБА_3,
виділивши йому будинок з усіма надвірними будівлями і земельну ділянку в
цілому.

Рішенням Корюківського районного суду від 15 серпня 2007 року в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що спірне
домоволодіння та земельна ділянка були придбані подружжям під час перебування у
шлюбі, а тому воно є їх спільною сумісною власністю незалежно від того які та
чиї кошти були вкладені у його придбання. Кошти у сумі 4000

грн.,  які  вклав
позивач  від   продажу
належного  йому до  шлюбу
іншого житлового   будинку,   він
вправі   витребувати   у
відповідачки   після   поділу спільного сумісного майна подружжя. В
зв"язку з цим суд не знайшов підстав для визнання за позивачем права
власності на все домоволодіння та земельну ділянку та припинення права спільної
сумісної власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення
Корюківськогго районного суду від 15.08.2007 року, яким в задоволенні позову
відмовлено, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити
частково, визнавши за ним право власності на 4/5 частини будинку і земельної
ділянки по АДРЕСА_1, стягнути з відповідачки на його користь судові витрати та
витрати за допомогу адвоката.

Апелянт зазначає, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального
права, оскільки суд неправильно застосував ст.. 60 СК України та взагалі не застосував ст.. 57 СК України.
Так, судом встановлено, що спільно він та відповідачка придбали лише 2/5
частини будинку, а 3/5 - придбані за його особисті кошти. Також, доведено, що
за будинок він сплатив 4000 грн. від продажу свого власного будинку, а тому ця
частка є його особистою власністю. Крім того, було встановлено і цього не
заперечувала відповідачка, що після 01.09.2006 року тільки він погашав кредит з
своїх особистих коштів в сумі 6000 грн., що також є його особистою приватної
часткою власності в будинку. А тому суд міг розділити між ними тільки майно,
яке є спільною власністю, виключивши частку особистої власності. Виходячи з сум
вкладених його особистих коштів, йому повинно належати 4/5 частин будинку, а
тому і розмір земельної ділянки повинен відповідати цій частці, відповідачці
він не заперечує сплатити компенсацію.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1. та його представник апеляційну скаргу
підтримали, просили її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3
апеляційну скаргу не визнала, просила в її задоволенні відмовити, рішення
суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши
доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із скасуванням рішення суду 1
інстанції та ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог
з наступних підстав.

Як встановлено судом сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05
вересня 2003 року по жовтень 2006 року.

За час перебування у шлюбі 10 вересня 2004 року на
ім"я ОСОБА_3 за 19 500 грн. був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями
в АДРЕСА_1 (а.с.5).

В цей же день на ім"я ОСОБА_1 за 7 000 грн. було придбано земельну
ділянку для обслуговування цього ж будинку за цією ж адресою.

13
вересня 2004 року між ВАТ „Державний ощадний банк
України" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 599 про надання
позивачу кредиту в сумі 16 000 грн. строком на 5 років для придбання житла.

14
вересня 2004 року між ВАТ „Державний ощадний банк
України" та позивачем був укладений договір іпотеки, предметом іпотеки є
житловий будинок АДРЕСА_1

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому на підставі ст.ст. 57, 71 СК
України, ст.ст. 364, 365 ЦК
України просив визнати за ним право власності на будинок і земельну ділянку
в цілому, в тому числі на 4/5 частини як особисту приватну власність та
припинити право спільної сумісної власності на цей будинок і земельну ділянку
між ним і ОСОБА_3, виділивши йому будинок з усіма надвірними будівлями і
земельну ділянку в цілому.

Проте, дані вимоги позивача на підставі зазначених норм матеріального права
не можуть бути задоволені.

Відповідно до ст. 364 ЦК
України співвласник має право виділу у натурі частки із майна, яке є у
спільній частковій власності.

Стаття 365 ЦК України
регулює припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших
співвласників.

Стаття 57 Сімейного кодексу України визначає майно, яке є особистою
приватною власністю дружини, чоловіка, а ст.71 СК України передбачає способи та
порядок поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності.

Отже, виходячи з даних норм матеріального права, позовних вимог ОСОБА_1,
його вимог, зазначених в апеляційній скарзі, та того, що договори
купівлі-продажу укладені на ім"я позивача ОСОБА_1, який відповідно до них
є власником домоволодіння та земельної ділянки, частки в цьому майні не визначені,
а тому немає підстав на даний час для застосування ст..ст. 364, 365 ЦК України.

З позовними вимогами про визнання права власності в спільному сумісному
майні подружжя відповідно до ст. ст. 69, 71 СК України, ст. ст. 370-372 ЦК України
звернулась відповідачка, подавши позов до ОСОБА_1 про визнання права на частку
в спільному сумісному майні подружжя та поділ його в натурі (справа № 2-23/2007
Корюківського районного суду, яка зупинена до розгляду даної справи), де і
повинно вирішуватись питання про розмір часток подружжя в спільному сумісному
майні, в тому числі з урахуванням норм ст.ст. 57, 71 Сімейного кодексу України.

Отже, виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 є передчасними та не можуть бути задоволені на підставі
норм матеріального права, які зазначені в позові.

За таких обставин, рішення суду 1 інстанції не може бути залишено в силі,
оскільки судом невірно застосовано норми матеріального права, суд застосував
норми матеріального права, які не були підставою позовних вимог, та висновки
суду не відповідають обставинам даної справи, і фактично вийшли за межі
позовних вимог.

Керуючись ст.ст.3ОЗ, 307, 309, 314, 316, 319, 324 Цивільного процесуального
кодексу України, ст.. 57, 71
Сімейного кодексу України, ст..
ст.. 364, 365 ЦК України,
апеляційний суд

Вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення
Корюківського районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2007 року -
скасувати.

В
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права приватної
власності та припинення права спільної сумісної власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути
оскаржене у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання ним законної сили.