Справа № 22-ц-552.                          Головуючий у 1-й інстанції-
УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

26 квітня 2007 року колегія
суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого-Юровської
Г.В.,

суддів-Суханової
Є.М., Яворського М.А.,

при секретарі-
Велицькому О.О.,

розглянула матеріали з апеляційними скаргамиОСОБА_1,
виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Київської області, ОСОБА_2 на
постанову Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2007 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради, третя особа
ОСОБА_2,третя особа без самостійних вимог-ОСОБА_4 та її представник у справі
ОСОБА_5 про визнання нечинним рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської
ради;

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2007 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради, третя особа
ОСОБА_2 про визнання нечинним рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради
позовОСОБА_3 до виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради про визнання нечинним
рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради від 17 лютого 1998 року за № 42 в частині
надання і передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0.10 га на вул.
Березанській, 47 у місті
Василькові, задоволено у повному обсязі.

Рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської Ради народних депутатів від 17 лютого 1998 року за № 42 в частині
надання і передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0.10 га на вул.
Бережанській, 47 у місті
Василькові та рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради за № 32 від 25 січня 1994 року в частині
надання для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку
земельну ділянку Войцеховському на вул. Березанській, - визнано
нечинними.

Не погодившись з висновками, наведеними в рішенні суду,
апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати
та ухвалите нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не
обґрунтована та задоволенню не підлягає.

2

Суд на підставі
зібраних по справі доказів встановив правовідносини сторін та застосував
законодавство, яке їх регламентує.

Так, судом було встановлено, що позивач звернувся до суду
з позовом про визнання нечинним рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської
ради від 17 лютого 1998 року за №42 в частині
надання і передачі безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею
ОДО га на вул. Березанській №47 у місті Василькові Київської області
Войцеховському Ігорю Вікторовичу.

Позовні вимоги
позивачем мотивовані так.

Рішенням дванадцятої сесії ОСОБА_2 міської Ради народних депутатів XXI
скликання від 28 квітня 1992 року йому надана земельна ділянка для будівництва
та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розміром
0,10 га на вул. Березанській №47
у місті Василькові.

У 1994 році виготовлено
план забудови земельної ділянки.

Рішенням №38 виконавчого
комітету ОСОБА_2 міської ради народних депутатів від 21 травня 1998 року земельна
ділянка передана безкоштовно у приватну власність.

Протягом часу
користування земельною ділянкою сплачував податок на землю, збагачував і
обробляв її.

У серпні 2005 року
уклав договір з ПП „Приват
Ленд" на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо
складання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку на
вул. Березанській № 47 у місті Васильків.

Весною 2006 року представник ПП „Приват Ленд" повідомив про
неможливість закінчити виготовлення державного акту, оскільки у процесі збору
документації стало відомо, що земельна ділянка надана у приватну власність
Войцеховському І.В.

Він, тобто позивач, прибувши на земельну ділянку побачив
проведення будівельних робіт. Спершу намагався з'ясувати обставини самостійно.
Потім звернувся до адвокатів. При підготовці документів до суду стало відомо,
що після надання земельної ділянки по вул. Березанській №47 у місті Василькові
йому, земельна ділянка рішенням виконавчого комітету ОСОБА_2 міськради №42 від
17 лютого 1998 року також надана безкоштовно у приватну власність
Войцеховському І.В. і згідно довідки відділу земельних ресурсів від 1 серпня
2006 року за №1237 спірна земельна ділянка, на даний час, зареєстрована за
двома особами.

Позивач вважав, що виконком ОСОБА_2 міськради у порушення вимог земельного
законодавства України постановив безпідставне і незаконне рішення за №42 від 17
лютого 1998 року про надання Войцеховському І.В. у приватну власність земельної
ділянки пл.0,10 га по вул. Березанській №47,
яка

3

виділена йому,
позивачу, ще у 1992 році.

У зв'язку з цим, просив суд рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської
ради від 17 лютого 1998 року за №42 в частині
надання і передачу Войцеховському Ігорю Вікторовичу безкоштовно у приватну
власність земельної ділянки площею ОДО га по вул. Березанській №47 в місті
Василькові Київської області визнати нечинним.

В обґрунтування своїх вимог посилається на вимоги пункту 6 рішення
виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради народних депутатів № 99 від 17 березня 1992 року. Пунктом 6 рішення
визначено: „Попередити громадян, яким надані земельні ділянки під цілі в
користуванні п.2 цього рішення (
тобто під будівництво індивідуальних житлових будинків), що в разі
невикористання земельної ділянки на протязі 2 (двох) років за призначенням, вона зараховується до фонду
міської ради народних депутатів".

Апелянт вважає, що земельна ділянка, оскільки на ній позивачем Ліщенком
протягом двох років не здійснювалося будівництво, була зарахована до фонду
міської ради народних депутатів і надана Войцеховському законно.

Прийняття при цьому, виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської
ради народних депутатів рішення №
38 від 21 травня 1998 року щодо
передачі цієї ж земельної ділянки позивачу Ліщенку у приватну власність,
апелянт спростувати не змогла.

Апелянт наполягає на тому, що придбала земельну ділянку у Войцеховського
І.В. за нотаріально посвідченим договором купівлі -продажу земельної ділянки 25 серпня 2005 року та її
представник Чепура П.І. вважають, що у задоволенні позову суд повинен був
відмовити, виходячи з наступних трьох основних міркувань:

1. У
зв'язку із пропущенням позивачем строків позовної давності, оскільки ведення
роботи по зведенню фундаменту розпочато у жовтні 2005 року. Якщо позивач, як він стверджує, обробляв земельну
ділянку, то саме з жовтня 2005
року йому повинно було би стати відомо про порушення його прав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 99
КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав,
свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином позивач повинен був звернутися до суду не пізніше жовтня 2006 року, а він
звернувся ЗО листопада 2006
року.

4

2.   Якщо ж суд визнає, що строк позовної давності не
пропущено, то

вимоги позивача про визнання рішення частково нечинним слід

відхилити через наступне. Відповідно до вимог ст.19 Конституції України

задекларовано, що органи державної влади та органи місцевого

самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в

межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами

України.

Згідно зі ст.12 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року до
повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить
передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян
відповідно до умов Земельного кодексу України.

Відповідно до ч.3 ст.116 Земельного Кодексу України безоплатна передача
земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації
земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Відповідно до рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради народних
депутатів від 25 січня 1994 року №32 земельна ділянка
площею 0,10 га по
вул. Березанській, 47 виділена
в  користування Войцеховському І.В. Отже
у власність передана земля, якою раніше користувався громадянин, що відповідає
вимогам ч.З ст.116 Земельного Кодексу України і у позові відсутнє посилання на
будь-яку норму закону, яка б спростовувала законність оскаржуваного рішення
органу виконавчої влади.

3.   У своєму позові позивач посилається на те, що він
постійно користувався

земельною ділянкою та сплачував земельний податок. Проте, сусіди

не повідомили Войцеховському про існування іншого користувача -

Ліщенка А.В., який протягом тринадцяти років - з 1992
року, тобто з часу її

виділення йому до часу приватизації земельної ділянки Войцеховським у

2005 року, за
його твердженнями, користувався ділянкою та обробляв її.

Відповідно до акту про встановлення на місцевості та
погодження зовнішніх меж ділянки від 5
жовтня 2005 року
суміжними власниками ділянки по вул. Березанській, 47, громадяни
Осадчий П.А. та Гусєва Т.С. погодили представнику землекористувача
Войцеховського І.В. - ПП
«ДІЛМА», зовнішні межі ділянки для приватизації.

Войцеховський І.В. сплачував податок на землю (копії деяких квитанцій
додаються).

5

Надані позивачем докази, що йому також земельна ділянка
була виділена у користування, не спростовують законності оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст.27 Земельного кодексу України в редакції станом на 1992 -1998 рік передбачено,
що право користування земельною ділянкою, припиняється у разі закінчення
строку, на який було надано земельну ділянку.

Відповідно до п.6 рішення ОСОБА_2 міської Ради народних депутатів позивач - Ліщенко А.В.
попереджений про те, що у разі невикористання земельної ділянки за цільовим
призначенням - для
будівництва протягом 2-х
років, земельна ділянка зараховується до фонду міської Ради народних
депутатів. Отже, орган місцевого самоврядування в межах визначених
законодавством надав у тимчасове користування земельну ділянку позивачу з
цільовим призначенням для будівництва на строк 2 роки.

Позивач, погодився з умовами та строком надання йому земельної ділянки в
користування, про що свідчить факт не оскарження рішення ОСОБА_2 міської Ради
народних депутатів від 17
березня 1992 року №99 з бокуОСОБА_3 у
судовому порядку.

У зв'язку з тим, що позивач не виконав розпорядче рішення органу виконавчої
влади, термін користування земельною ділянкою був припинений і вона була
зарахована до фонду міської Ради народних депутатів;

Порядок припинення строкового користування земельною ділянкою, наданою за
рішенням органу виконавчої влади в законодавстві, що діяло станом на 1992 - 1998 роки, на думку
апелянта Віденко, не регламентовано.

За таких умов, відповідно до рішення ОСОБА_2 міської Ради народних
депутатів від 28 квітня 1992 року, земельна
ділянка була надана Ліщенку А.В. з умовою, невиконання якої було підставою для
зарахування земельної ділянки до фонду міської Ради народних депутатів і
надання Войцеховському.

Колегія суддів вважає, що право власності на земельну ділянку апелянта
Віденко набуто на умовах договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 серпня 2005 року та
зареєстровано відповідно до державного акту про право власності на земельну
ділянку від 5 грудня 2005 року.

Попередній користувач, який приватизував ділянку - Войцеховський
І.В. та теперішній власник Віденко відкрито користувалися та користуються
землею. Віденко використовує земельну ділянку за її цільовим призначенням -споруджує
будинок.

На підставі цього вони просили колегію суддів ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні позову позивача повністю.

Колегія суддів, керуючись наступними міркуваннями не може задовольнити
апеляційну скаргу у зв"язку з наведеним;-

6

Застосування
строків позовної давності вважає необгрунтованим.

Той факт, що початок будівельних робіт із спорудження
будинку на спірній земельній ділянці розпочато у жовтні 2005 року, суд вважає
достеменно доведеним матеріалами виявлення порушень вимог земельного
законодавства на території домоволодіння №
47 по вул. Березанській у місті Васильків Київської області у жовтня 2005 року інспектором
по контролю за використанням та охороною земель міста Васильків. Зокрема, про
це свідчить повістка про виклик для розгляду права користування землею від 26 жовтня 2005 року, акт перевірки
дотримання вимог земельного законодавства від 31 жовтня 2005
року, припис від 31 жовтня 2005 року, постанова
про накладення адміністративного стягнення від 31 жовтня 2005
року тощо (а.с.61-65).

Проте, суд обґрунтовано визначив, що позивач дізнався про
порушення

своїх прав з часу виявлення ним порушень у березні 2006 року, про що

заявив у судовому засіданні. Логічними та послідовними є
покази позивача

про те, що уклавши у серпні 2005 року договір на
створення технічної

продукції з ПП „Приват
Ленд", зокрема на виготовлення державного акту на

право приватної власності на землю та оплативши роботи по
його

виготовленню, він не знав і не міг знати про існування
загрози порушення

своїх прав або, про їх порушення.

Пояснення позивача про те, що саме у березні, коли закінчився строк дії
договору, йому повідомили представники підрядної організації про неможливість
завершення'виготовлення державного акту на право приватної власності на землю,
узгоджується зі змістом укладеного договору, за якими строк його дії сплинув 23 березня 2006 року (а.с.11).

План забудови спірної земельної ділянки під індивідуальне будівництво у
місті Василькові, погоджено за наданим у судове засідання Віденко копією плану
головним архітектором міста Василькова лише 17 лютого 2006
року. Саме з цього часу, як того вимагає ст. 25 Закону України „Про планування та забудову
території" від 20 квітня 2000 року і могло
бути розпочате будівництво.

З приводу законності прийнятих виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської ради
депутатів рішень суд також прийшов до правильних висновків, а саме:

Регулювання відносин у галузі використання земель у
період 1992 - 1998 років,
протягом якого прийняті рішення про надання у користування та передачу у
приватну власність спірної земельної ділянки, здійснювалося нормами Земельного
кодексу Української РСР.

Відповідно до вимог ст. 11
Земельного кодексу Української РСР міські

7

Ради народних депутатів, їх виконавчі комітети в межах і
в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, на
території міста здійснюють державний контроль за використанням та охороною всіх
земель; надають у користування, а також вилучають земельні ділянки для
державних або громадських потреб відповідно до статей 16, 37, 38 цього Кодексу;
видають землекористувачам документи на право користування землею; вирішують
відповідно до статті 161
цього Кодексу спори про користування земельними ділянками; вирішують інші
питання в галузі земельних відносин в межах своєї компетенції.

Згідно ст. 15 Земельного
кодексу Української РСР земля може надаватися в безстрокове або тимчасове
користування. Безстроковим (постійним) визнається землекористування без
заздалегідь встановленого строку.

За ст. 16
Земельного кодексу Української РСР надання земельних ділянок у користування
здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на
підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів
обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в
порядку, встановлюваному 3|ік6нодавством Союзу РСР і Української РСР. У
постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої
вони надаються, і основні умови користування землею.

Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві
провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому
статтями 37-41 цього
Кодексу.

За ст. 25
Земельного кодексу Української РСР права землекористувачів охороняються
законом.

Припинення права користування земельною ділянкою або
зменшення її розмірів може мати місце лише у випадках, прямо передбачених
законом. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню.

Статтею 36 Земельного
кодексу Української РСР встановлені підстави припинення права землекористування
громадян. Право громадян на користування наданою земельною ділянкою підлягає
припиненню відповідно повністю або частково у випадках добровільної відмови від
користування земельною ділянкою, закінчення строку, на який було надано
земельну ділянку; виникнення необхідності вилучення земельної ділянки для
державних або громадських потреб.

Право користування земельною ділянкою може бути припинене у випадках
вчинення громадянином дій, передбачених статтею 169 цього Кодексу
(самовільне   використання,   псування
тощо),   а   також
при

8

невикористанні  протягом
двох  років  підряд
земельної  ділянки  або використанні її не відповідно до тієї
мети, для якої вона надана.

Відповідно до вимог ст. 87 кодексу земельні ділянки для житлового, промислового та
іншого капітального будівництва надаються державним підприємствам, організаціям
і установам, а також житлово-будівельним кооперативам та окремим громадянам для
індивідуального житлового будівництва у безстрокове користування за рішенням
виконавчого комітету міської Ради народних депутатів у відповідності з генеральним
планом розвитку і забудови міста.

Відповідно до вимог ст. ст. 22,
49 Закону України „Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і
регіональне самоврядування" від 7
грудня 1990 року
рада та її виконавчий орган, у межах свої повноважень, з тих чи інших питань,
приймають рішення.

Твердження апелянта Віденко про вилучення земельної ділянки, відповідним
рішенням ради, документально жодним чином не підтверджено.

У той же час, відповідач у судовому засіданні під час розгляду справи у
суді першої інстанції, як вбачається з протоколу судового засідання
підтвердила, що попередження про можливість вилучення земельної ділянки у разі
її невикористання протягом двох років, передбачено лише у рішенні виконавчого
комітету ОСОБА_2 міської ради? від 17
березня 1992 року, №99, яким
рекомендовано сесії міської ради надати земельну ділянку Ліщенку на вул.
Березанській, 47 у місті Василькові.

Рішення 12 сесії міської ради від 28 квітня 1992 року про надання земельної
ділянки площею 0.10 га на
вул. Березанській у місті Васильків під будівництво Ліщенку, попередження про
можливість вилучення земельної ділянки у разі її невикористання за
призначенням, не містить (а.с.47, 74).

Колегія суддів звертає увагу ще й на той факт, що рішення про надання
земельної ділянки третій особі на стороні відповідача Войцеховському, прийнято 25 січня 1994 року, тобто
менше ніж через два роки після надання земельної ділянки Ліщенку (а.с.71).

При цьому, надання земельної ділянки було проведено без посилання на її
номерацію на вул. Березанській.

Згідно ст. З Закону України „Про місцеві Ради народних
депутатів та місцеве і регіональне самоврядування" від 7 грудня 1990 року
місцеве та регіональне самоврядування здійснюється на принципах законності,
захисту прав, свобод і законних інтересів громадян, соціальної справедливості,
обов'язковості рішень органів місцевого та регіонального самоврядування,
прийнятих у рамках закону.

Аналізуючи вказані норми законів колегія суддів приходить до законодавчо
обґрунтованого висновку, що при прийнятті рішення за № 32 від 25 січня 1994
року щодо надання для будівництва та обслуговування індивідуального житлового
будинку земельну ділянку Войцеховському

9

І.В. на
вул. Березанській та рішення №
42 від 17 лютого 1998 року в частині
надання і передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0.10 га на
вул. Березанській, 47 у місті Василькові ОСОБА_2., порушені вимоги ст.16
Земельного кодексу Української РСР ст. 3 Закону України „Про місцеві Ради
народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування"; порушені вимоги
ст.ст. 4, 32, 125, 127,134, 135 Конституції (Основного Закону ) України від 20
квітня 1978 року щодо законності діяльності державних органів влади.

Відповідно до ст. 162
Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті
суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити
в його задоволенні повністю або частково.

Згідно ст. 9 КАС
України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст. 11
КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити
за" межі позовних вимог.

Проте, суд може вийти за межі позовних вимог в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

У провадженні суду на розгляді перебуває позовна заява про
визнання нечинним рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради від 17 лютого 1998 року за № 42 в частині
надання і передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0.10 га на
вул. Березанській, 47 у місті Василькові.

Однак, аналізуючи матеріали справи та норми закону судом також обґрунтовано
було визначено, що незаконним є і рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської
ради за № 32 від 25 січня 1994 року про надання для будівництва та
обслуговування індивідуального житлового будинку земельну ділянку
Войцеховському на вул. Березанській, 47.

За таких обставин суд обґрунтовано визначив за необхідне вийти за межі
позовних вимог, оскільки це необхідно для повного захисту прав, свобод та
інтересів позивача, про захист яких він просив, у зв"язку з чим, спірні
правовідносини можуть бути розв"язані належним чином. У разі задоволення
адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними
рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його
положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із
зазначенням способу

10

його здійснення;
зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Колегія
суддів перевіривши належним чином всі обставини справи та доводи апеляційної
скарги, встановила, що рішення суду є обґрунтованим та законним, підстав для
його скасування або ухвалення нового рішення, згідно з вимогами ст. 309 або ст.
311 ЦПК України не встановлено. Апеляційна скарга не може бути задоволена так
як її доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 303,304,308 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скаргиОСОБА_1, виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради
Київської області, ОСОБА_2 відхилити.

Постанову Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2007 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та
може бути

оскаржена до Вищого адміністративного суду України
протягом одного

місяця.