Справа № 22-6503                         головуючий по 1
інстанції - Зубков C.O.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04
вересня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеля­ційного
суду м.Києва в складі:

головуючого
Столбун В.І, суддів Желепи О.В., Волошиної В.М. при секретарі Денисенко С.C, розглянула у
відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва
від 21 травня 2007 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-ті особи:
Бородянська ра­йонна центральна лікарня, Київське міське управління юстиції про
визнання заповіту та свідоцтва недійсними та визнання права власності

Заслухавши
доповідь судді Столбун В.І., пояснення учасників процесу, переві­ривши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

встановила:

У
вересні 2005 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним
заповіту складеного ОСОБА_4 та посвідченого Бородянською районною центральною лікарнею
за № 4-17 від 28 січня 2005 року, а також свідоцтва про право на спадщину,
виданого ОСОБА_3  12-ю Київською
державною нотаріальною конторою від 23.08.2005 р. та просила визнати за нею
право на спадку­вання за законом на 1/2 частину спадкового майна.

Свої
вимоги позивачка мотивувала тим, що після смерті батька відкрилась спа­дщина,
але відповідач - її брат оформив все спадкове майно на себе ніби-то за запові­том,
який батько склав під час перебування у лікарні. Проте, вона вважає, що цей
запо­віт складений з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення.

Рішенням
Шевченківського ріайонного суду м.Києва від 21.05.2007 року в задо­воленні
позову відмовлено.

Не
погоджуючись з даним рішенням, представник позивачки ОСОБА_1. подала апеляційну
скаргу, в якій просить його скасувати і постановити нове рішення про задо­волення
позовних вимог у повному обсязі.

В скарзі
посилається на те, що при постановленні рішення судом були порушені норми
матеріального та процесуального права, справа розглянута необ"єктивно, суд
помилково прийшов до висновку про те, що померлий ОСОБА_4 проходив стаціонарне
лікування у Бородянській центральній районній лікарні, що з даного приводу в
матеріалах справи є потиречиві довідки, що суд не витребував карту хворого денного
ста­ціонару, дав невірну оцінку показанням свідка ОСОБА_5. Тобто судом непов­но
з"ясовані та не доведені обставини, які мають значення для справи.

Розглянувши
справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши закон­ність і
обгрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія дійшла виснов­ку,
що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з
матеріалів справи ІНФОРМАЦІЯ_1  помер
ОСОБА_4.

З
24.01.2005 р. по 29.01.2005 р. він знаходився на лікуванні в Бородянській ЦРЛ
де 28.01.2005 р. склав заповіт на користь свого сина ОСОБА_3., який був
посвідче­ний заступником головного лікаря з поліклінічної роботи Бородянської
ЦРЛ ОСОБА_6. і двома свідками. Відповідач не був присутнім при складанні
заповіту і не знав про його зміст.

Згідно актового запису про
смерть ОСОБА_4. помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 71 рік, причина смерті: хронічна
ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіоскле­роз (а.с.189).

Згідно з
діючим законодавством заповіт є особистим розпорядженням громадя­нина щодо свого
майна на випадок смерті з призначенням спадкоємців, виконане в установленій
законом формі і є односторонньою угодою.

Згідно ст.. 1252 ЦК України заповіт
особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному
закладі охорони здоров'я, а також особи, яка прожи­ває в будинку для осіб
похилого віку та інвалідів, може бути посвідчений головним лі­карем, його
заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіта­лю,
іншого стаціонарного закладу охорони здоров'я, а також начальником госпіталю,
директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та інвалідів.

Відмовляючи
ОСОБА_2 у визнанні цього заповіту недійсним, суд першої ін­станції виходив з
недоведеності позовних вимог.

Такий
висновок суду є обґрунтованим, зроблений на підставі сукупності дока-зш, оцінка
яким дана відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України.

В
матеріалах справи достатньо даних, які свідчать про дійсність заповіту. Крім
того, такі дані були отримані і на запит суду апеляційної інстанції, на чому
наполягала відповідачка у своїй апеляційній скарзі.

Доводи
скарги про те, що єдиним достовірним доказом перебування померлого на
стаціонарному лікуванні могла б бути лише карта стаціонарного хворого, колегія
не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст..57 ЦПК України належними є будь-які докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Що
стосується показань свідка ОСОБА_5., то він був допитаний судом лише щодо його
присутності при підписанні померлим заповіту. Обставини та причини його перебування
в той час у лікарні правового значення не мають.

Суд
повно і об*єктивно з*ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і
заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким дав належну правову
оцінку.

Оскаржуване
рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і про­цесуального права,
а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст.
303, 307,308,313,315 ЦПК України, колегія, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Шевченківського районного суду м. Києва від 21 травня 2007 року за­лишити без
змін.

Ухвала
набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двох місяців.