Справа №22-ц-19162007 року                                                           1 інстанції-Саркісян
: розподіл майна                                                                  Доповідач
ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2007 року судова
колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого-судді                  -Міненкової Н.О.

- суддів:                       -Ларенка В.І.

- Гальянової І.Г.,

при
секретарі:                                     - Набока О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну
скаргуОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 6 лютого 2007 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2про
розподіл майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

6.06.2006 року позивачка ОСОБА_1. звернулася до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2. , в якому просила
розділити сумісно нажите в шлюбі майно, а саме:

·
газову піч «Гефест»,
придбану в 2001 році,
вартістю               500 грн.,

· пральну
машину «Індезіт», придбану в 2002
році, вартістю 900 грн.,

·
кухонну меблю, придбану в 2002 році, вартістю                  3 500 грн.,

· 2 пластикових
вікна з балконними дверима Придбані в 2005
році, вартістю 3 700
грн.,

· легковий
автомобіль Деу-Ланос, 2004
року випуску, придбаний в серпні 2005
року, вартіс­тю 50 000 грн.

Просила
виділити їй у власність газову піч, пральну машину, кухонну меблю. Інше майно
просила виділити у власність відповідачу, виділити йому автомобіль, а їй
виплатити грошову компенсацію в розмірі 12 частини вартості автомобіля - 25 000 грн.

Відповідач
позовні вимоги визнав частково, не був згоден з позовними вимогами відносно
автомобіля та зазначав, що придбав автомобіль за 45 000 грн., з них 16
000 грн. взяв у борг на фі­рмі, де він працює, а 16 000 грн. йому особисто подарувала його мати, а суму, що
залишилася -близько 14 000 грн., це кошти
від продажу належного йому особисто до шлюбу автомобіля ВАЗ-21093. За спільні кошти
з позивачкою вони виплатили борг фірмі в сумі 4 000 грн., тому він не заперечує виплатити позивачці половину
цієї суми - 2 000 грн.
Іншу суму боргу він виплатив са­мостійно.

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 6 лютого 2007 року позов
задоволений частково. Визнано за ОСОБА_1
право власності на 12 частину легкового авто­мобіля, вартістю 45 000 грн..
Розділено спільне майно подружжя, виділено на праві приватної власностіОСОБА_1
кухонну меблю вартістю 3.
500 грн., а ОСОБА_2 виділено
на праві приватної власності в порядку розподілу майна подружжя газова піч,
вартістю 500 грн.,
пральна машина, вартістю 900
грн., легковий автомобіль ,
вартістю 45 000 грн..
Суд стягнув з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 21 450 грн.. В іншій частині в задоволенні позовних вимог
відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2
на ко­ристь ОСОБА_1 понесені нею витрати на оплату юридичної допомоги в
сумі 200 грн.,
судові витрати на оплату держмита в сумі 249
грн. 50 коп. та
на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 30 грн.

В апеляційний скарзі відповідач ОСОБА_2
просить рішення суду в частині розділу автома­шини, стягнення витрат на
оплату юридичної допомоги у розмірі 200
грн, витрат на оплату дер­жмита та на інформаційно-технічне забезпечення скасувати,
посилаючись на порушення судом

2

першої інстанції матеріального і
процесуального права та прийняти нове рішення яким в задово­ленні позову в цієї
частині відмовити. При цьому посилається на те, що позивачка не надала суду
доказів вартості спірного автомобіля у розмірі 45 000 грн. Згідно висновку спеціаліста-авто това­рознавця від 22.02.2007 року, тобто
після розгляду справи, ринкова вартість спірного автомобіля складає 26 383 грн., а не 45 000 грн.. На покупку
автомобіля ним було витрачено 29
000 грн.. По­зивачка не мала ніякого відношення до придбання автомобіля. Кошти
на автомобіль були його особистою власністю і складалися: -16 000 грн. він отримав
від ГОВ «Горизонт» по договору позики, -
13 500 грн. дала йому мати.

Борг за договором позики він віддавав самостійно. Відповідачка не мала
можливості нако­пичувати гроші для придбання автомобіля, оскільки ніде не
працювала у зв'язку з находженням в декретній відпустці і у відпустці по
догляду за дитиною.

Перевіривши
законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до
ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає,
що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи
позовні вимоги в частині визнання за позивачкою право власності на 12 частину
автомобіля вартістю 45 000 грн., виділів відповідачу на праві приватної
власності в по­рядку розподілу майна подружжя цій автомобіль, стягнув з
відповідача на користь позивачці гро­шову компенсацію вартості 12 частині
автомобіля, - суд першої інстанції виходив із того, що сторони по справі
придбали автомобіль за час шлюбу і автомобіль є спільною сумісною власніс­тю
подружжя.

Судова колегія вважає, що дані висновки суду є правильними, оскільки вони
зроблені від­повідно до зібраним доказам, вимогам ст.ст. 60,69, 70,71 Сімейного
кодексу України.

Судом
встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 12.01.2001 року, мають дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу
подружжя придбало майно: газову піч, вартістю 500 грн.; пральну машину, вартістю 900 грн.; кухонну меблю ,
вартістю 3 500 грн.; ав­томобіль, вартістю 45 000 грн..

Зважаючи на те,
що автомобіль є неподільним майном, суд залишив автомобіль відпові­дачу, а на
користь відповідачці стягнув з відповідача компенсацію за 12 частину вартості
авто­мобіля. Інше майно суд розділів зі згодою сторін. Суд не визнав майном, що
підлягає розподілу, зазначені позивачкою пластикові вікна та балконні двері, а
також броньовані вхідні двері, оскі­льки вони є невід'ємною частиною квартири і
не можуть бути окремим об'єктом спільного су­місного майна подружжя, яке
можливо реально виділити будь кому з подружжя.

Доводи
відповідача в апеляційній скарзі відносно того, що автомобіль він придбав за
кош­ти, які належали йому особисто -
були предметом розгляду суду першої інстанції, та їм дана на­лежна оцінка.

Так, в судовому
засіданні першої інстанції відповідач пояснів, що частина грошей близь­ко 14 000 грн. - це його особисті
кошти за продаж належного до шлюбу автомобіля ВАЗ-21093. Але як вбачається з
матеріалів справі (а.с.9), цій автомобіль зареєстрований за відповідачем та не
проданий.

Відповідач
пояснив, що 16 000 грн.
подарувала йому особисто мати, однак ніяких доказів тому не надано. Позивачка
пояснила суду, що мати відповідача дала вказану суму на придбання автомобіля їм
як сім»ї,  у зв'язку з народженням доньки.

Відповідач
пояснив, що 16 000 грн. він
взяв в борг у ГОВ «Горизонт», надав договір по­зики, який був укладений 26.08.2005 року. Однак п. 1.2 договору
свідчить про те, що позикода­вець зобов'язується передати гроші на протязі двох
днів після підписання договору, тоді як спі­рний автомобіль придбаний раніше,
тобто 25.08.2005 року.

Відповідно
до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідач
не довів ті обставини, на які посилався, щоб давало суду підстави вважати
автомобіль його особистим майном.

В судовому засіданні першої інстанції відповідач був згоден з вартістю
автомобіля 45 000 грн.
Районний суд вирішуючи питання про грошове стягнення виходив з того, що
вартість автомобіля - 45
000 грн. - визначалася
за погодженням сторін. Для визначення вартості автомо-

3

біля у даному
випадку призначати експертизу необхідності не було. Відповідно до Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року №20 зі змінами,
внесеними постано­вою від 25
травня 1998 року, - вирішуючи
питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної
власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірно­го майна
визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною
вартістю майна на час розгляду спору.

В судовому
засіданні стороні погоджувалися про вартість автомобіля - 45 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані
сторонами у справі, не підля­гають доказуванню.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що він не
згоден з вартістю автомобіля 45
000 грн., що згідно до висновку спеціаліста-авто товарознавця від 22.02.2007 року вартість
складає 26 383 грн., є
безпідставними. Ця обставина не може бути підставою для скасування рішення
суду.

Судові витрати
стягнути з відповідача на користь позивачці на підставі ст. 88 ЦПК Украї­ни,
яка вказує на те, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сто­рони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У зв'язку з
вищевикладеним, судова колегія вважає, що рішення суду постановлено з до­триманням
норм матеріального і процесуального права.

Доводи, викладені
в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстанції, та їм дана
належна оцінка. А надання суду апеляційної інстанції висновку спеціаліста-авто
това­рознавця від 22.02.2007 року, тобто після розгляду справи, у даному
випадку не може бути під­ставою для зміни чи скасування рішення суду першої
інстанції.

Висновків суду
першої інстанції вони не спростовують.

Керуючись ст.ст.
303,304,307,
308,313-315,317,319 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення
Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 6 лютого 2007
року - за­лишити
без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному
порядкубез-посередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня ії
проголошення.