Ухв ала

Іменем У к р а ї н и

6 липня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області у складі:
Голембевської Л.М., Луценка В.В., Копаничук С.Г. відповідно до Закону України Про внесення змін до Закону України «Про
судоустрій України» щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних справ від
22 лютого 2007 року №697-V, розглянувши в попередньому судовому
засіданні в м. Вінниці справу за позовом ОСОБА_1. до ВАТ
«Коростенський комбінат хлібопродуктів» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки та відшкодування моральної шкоди
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду
Житомирської області від 13.04.05 року, -

Встановила:

ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України з касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Житомирської області від
13.04.2005 року, яким скасоване рішення Коростенського
міськрайонного суду від 21.12.2004 року й ухвалено нове рішення про
часткове задоволення позову.

В обгрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на неповне з'ясування
фактичних обставин справи, невірну оцінку зібраних
доказів, неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду апеляційної
інстанції та залишення в силі рішення
Коростенського міськрайонного суду від 21.12.2004 року.

Колегія суддів дійшла висновку, що підстави для перегляду рішення
апеляційного суду відсутні, виходячи з наступного.

Апеляційним судом встановлено, що позивач з 18.12.2000 року працював на
посаді заступника голови правління ВАТ
«Коростенський комбінат хлібопродуктів» (а.с.48).

Відповідно до наказу №14-к від 01.07.2003 року він звільнений з роботи за п.2
ч.1 ст.41 (втрата довір'я), п.4 ч.1 ст.40
(прогул без поважних причин) Кзпп України (а.с.50-51).

Задовольняючи позов ОСОБА_1. в частині зміни формування причини звільнення позивача з роботи, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що п.2 сі ст.41
КЗпП України не може бути підставою для звільнення позивача. Так, відповідно до документальних даних про його функціональні
обов'язки (посадова інструкція а.с.95-96) позивач не є
працівником, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності. Але, разом з тим, апеляційний суд підставно вказав,
що висновок суду першої інстанції про те, що формування причини звільнення
ОСОБА_1. зі ст.40 п.4 ст.41 п.2 КЗпП України
слід змінити на ст.38 КЗпП України суперечить іншим обставинам справи, оскільки встановлено, що позивач вчинив прогул, який
тривав з 26.04.03 року по день видачі наказу
про звільнення - 01.07.2003 року; Тому ця підстава звільнення відповідає вимогам трудового законодавства. Проте,
дата^звільнення з 26.04.03 року підлягає зміні на 01.07.2003
року, оскільки такий наказ не має зворотної дії в часі, а

Справа
№33ц-345кс        2007 р.      Категорія: 3      Рішення ухвалено під головуванням
Жигановської О. С

Суддя-доповідач:
Голембевська Л.М.

2

доводи
позивача про те, що він працював у відповідача до 30.10.2003 року
спростовуються матеріалами справи (а.с.22, 23-34,113,151).

Недотримання відповідачем в повному обсязі вимог ст.149 КЗпП України не є самостійною підставою для визнання неправомірним
формування причин і дати звільнення.

Тому, апеляційний суд обґрунтовано прийшов до висновку, що рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового про часткове задоволення позову, а саме: що позовні вимоги ОСОБА_1. про стягнення заробітної плати за період з
01.06.2003 року по 30.10.2003 року та стягнення
компенсації за невикористану відпустку з 18.12.2000
року по 30.10.2003 року підлягають до часткового задоволення в межах заявлених
ним вимог (ст.15-1 ЦПК України).

Відповідач не виплатив позивачу заробітну плату в сумі 570 грн. з 01.06.2003
року по день звільнення 01.07.2003 року, а
також компенсацію по 01.07.2003 року в розмірі 118 грн. 17 коп. (6,2 днів відпустки х 19 грн. 06 коп. за день відпустки). Та,
що в задоволенні вимог ОСОБА_1. про відшкодування
моральної шкоди слід відмовити оскільки позивач не
надав доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків
(ст.237-1 КЗпП України).

Доводи касаційної скарги не можуть
бути взяті до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може
встановити або (та) вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу даних доказів над іншими.

Згідно ч.2 ст.324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду
ухвалено з додержанням норм матеріального та
процесуального права і відсутні передбачені ст.338 ЦПК України підстави для
обов'язкового скасування судового рішення.

Наведені у касаційній скарзі доводи
висновок апеляційного суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 332, 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області, -

Ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Апеляційного суду
Житомирської області від 13.04.05 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.