У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

19 грудня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів:              Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,    Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Менської виправної колонії № 91, Управління
Державного департаменту України з питань виконання покарань у Чернігівській
області, Державного департаменту України з питань виконання покарань про
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що відбував
покарання у Менській виправній колонії № 91, прибув у колонію без будь-яких
захворювань легень та з вересня 2003 року працював у котельні робітником та
кочегаром, при цьому адміністрація колонії грубо порушувала норми трудового
законодавства та Закону України “Про охорону праці”, не забезпечувала його та
інших працівників котельні засобами захисту та молоком, хоча робота кочегаром
котельні, у тому числі зайнятим видаленням попелу, входить до Списку № 2
виробництв, робіт, професій та посад зі шкідливими та важкими умовами праці,
крім того, адміністрація колонії також не проводила дезинфекцію приміщень, де
працювали засуджені, допускала перебування осіб, хворих на активну форму
туберкульозу легень, разом із іншими засудженими; такі обставини призвели до
того, що та він, а також деякі засуджені захворіли на туберкульоз легень і
такий діагноз у нього було виявлено 8 серпня 2004 року, ушкодженням здоров'я та
у зв'язку з неправомірними діями відповідача йому заподіяна моральна шкода.

Позивач просив стягнути
200000 грн. на відшкодування шкоди.

Рішенням Менського
районного суду від 13 грудня 2006 року в задоволенні позову відмовлено,
постановлено стягнути з ОСОБА_1   10000
грн. судового збору на користь держави та 30 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішенням Апеляційного
суду Чернігівської області від 3 березня 2007 року рішення суду першої
інстанції змінено, постановлено виключити із його мотивувальної та резолютивної
частини вказівку про стягнення з ОСОБА_1 10000 грн. судового збору на користь
держави, а також зменшити розмір витрат на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи, що підлягають стягненню, до 1 грн. 50 коп.; в решті рішення
залишене без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення,
посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1,
відбуваючи покарання, працював у котельні Менської виправної колонії № 91 з 29
жовтня 2003 року по 15 квітня 2004 року, у грудні 2003 року позивач проходив рентгенографічне
обстеження і ніякого захворювання легень у нього не було виявлено. 8 серпня
2004 року під час планового рентгенографічного обстеження у ОСОБА_1 виявлено
підозру на туберкульоз легень, такий діагноз підтвердився і позивач пройшов
відповідний курс лікування.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд виходив із того, що відсутні передбачені               ст. 1167 ЦК України підстави для
відшкодування позивачу шкоди, так як немає причинного зв'язку між ушкодженням
здоров'я ОСОБА_1 та тим, що йому не надавалось молоко, засоби захисту, позивач
не довів обставин, на які посилається, крім того, не встановлено й протиправної
поведінки відповідачів, оскільки захворювання у позивача було виявлене, він
пройшов обстеження та курс лікування.

Апеляційний суд
погодився з такими мотивами відмови в задоволенні позову, змінивши рішення суду
першої інстанції лише в частині судових витрат.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Відповідно до абзацу 5 частини 1
статті 8 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) засуджені
мають право на охорону здоров'я, яка забезпечується системою медико-санітарних
і оздоровчо-профілактичних заходів.

Згідно частин 1, 2 статті 116 цього
Кодексу у місцях позбавлення волі   організовуються необхідні лікувально-профілактичні
заклади. Лікувально-профілактична і санітарно-протиепідемічна робота
в місцях позбавлення волі організовується і проводиться відповідно до
законодавства про охорону здоров'я. Адміністрація колоній
зобов'язана  виконувати необхідні медичні
вимоги, що забезпечують охорону здоров'я засуджених.

Абзацом 3 частини 1 статті 107
КВК України передбачене також право засуджених до позбавлення волі брати участь
у трудовій діяльності, при цьому статтею 119 цього ж Кодексу визначено, що
праця засуджених організовується з додержанням правил охорони праці, техніки
безпеки і виробничої санітарії, встановлених законодавством про працю.

Крім того, частиною 4 статті 122
КВК України встановлено, що засуджені, які втратили працездатність під час
відбування покарання, після звільнення їх від покарання мають право на пенсію і
на компенсацію шкоди у випадках і у порядку, встановлених законодавством
України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1
просив відшкодувати йому шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я, і посилався
безпосередньо на те, що виникнення у нього захворювання на туберкульоз легень
пов'язане із допущеними адміністрацією Менської виправної колонії № 91 порушеннями, зокрема, правил
охорони праці і виробничої санітарії, встановлених законодавством про працю, а
також відсутністю в колонії належно організованої лікувально-профілактичної і
санітарно-протиепідемічної роботи.

Суд у
порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув,
доводів позивача з огляду на суть його позовних вимог не перевірив, у
достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою
нормою, що їх регулює, безпідставно послався лише на положення ст. 1167 ЦК
України, не встановив та не зазначив у рішенні чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги ОСОБА_1, а саме чи були
дотримані адміністрацією колонії правила охорони праці, виробничої санітарії та
організація лікувально-профілактичної і санітарно-протиепідемічної роботи, не
встановлено судом і причин, які призвели до виникнення у позивача захворювання
на туберкульоз легень з огляду на встановлений факт відсутності у нього такого
захворювання станом на грудень 2003 року, тому є передчасним посилання суду, як
на підставу відмови в задоволенні позову, на відсутність причинного зв'язку між
хворобою та діями адміністрації.

Поза увагою суду залишилося також
те, що звернення ОСОБА_1 до суду з позовом було обумовлене саме виникненням у
нього захворювання, а не з обставинами виявлення хвороби та подальшого
лікування.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог ст.ст. 303,           316 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позову без змін.

За таких обставин ухвалені в справі
судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції з підстав, передбачених                   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Менського районного суду
від 13 грудня 2006 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від
3 березня 2007 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін