Справа № 22 - ц - 1243/2007р.                                          Головуючий у 1 інст. - Білий
Доповідач - Бойко О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

24 вересня 2007
року апеляційний суд Чернігівської області у складі:

Головуючого -
судді Бойко О.В.

Суддів -
Горобець Т.В., Шевченка В.М.

При секретарі -
Пільгуй Н.В.

З участю -
представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові цивільну справу за апеляційною
скаргою  ОСОБА_2 на рішення Менського
районного суду Чернігівської області від 21 червня 2007 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до адміністрації Домницького виправного центру №135 про
стягнення заборгованості по заробітній платі, -

встановив:

У травні 2007 рокуОСОБА_2. звернувся до суду з позовом до
Домницького виправного центру №135 про стягнення заборгованості по заробітній
платі за період з серпня 2005 року по червень 2006 року, посилаючись на те, що
за час відбування покарання в Домницькому виправному центрі №135 з серпня 2005
року він був працевлаштований в котельню, потім працював робітником по переносці
пиломатеріалів та робітником дільниці по сушці пиломатеріалів, робітником
бригади по виготовленню віників та щіток. При цьому адміністрація ДВЦ повинна
була виплачувати йому заробітну плату в розмірі не меншому ніж 75% мінімальної
заробітної плати незалежно від всіх відрахувань. Однак, відповідач не виконав
свого обов"язку, що і послужило причиною зверненняОСОБА_2. до суду.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 21 червня 2007
року в задоволенні позовуОСОБА_2. до Домницького виправного центру №135 про
стягнення заборгованості по заробітній платі відмовлено.

В апеляційній скарзіОСОБА_2. просить рішення суду
скасувати і справу направити на новий розгляд до того ж суду в іншому складі
суддів, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права та є таким, що порушує його права,
передбачені ст.ст.7, 155 КВК України, ст.ст.43, 92 Конституції України,
ст.ст.4, 17 Конвенції з прав людини. Зокрема, апелянт вважає, що справа
розглянута судом в його відсутності, хоча суд повинен був вжити заходів для
забезпечення його явки в судове засідання. Крім того, судом взяті до уваги
безпідставні твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_2не виконував
норму виробітку; як доказ суд взяв до уваги довідки відповідача про невиконання
ним норми виробітки, хоча ці довідки не є належними доказами; також, суд не
розглянув всі місяці його роботи; норми виробітки, на які посилається
відповідач є нереальними.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

По справі встановлено, що позивачОСОБА_2. рішенням регіональної комісії від
12.07.2005 року був переведений з Менської виправної колонії №91 до сектору
мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами при Домницькому виправному
центрі №135, де був працевлаштований без укладення трудового договору на
виробництві на різних ділянках.

З матеріалів справи вбачається, що з серпня 2005 року по травень 2006 року
позивач працював оператором котельні, робітником бригади по перенесенню
пиломатеріалів, робітником по виготовленню віників та щіток, працівником по
намотуванню шнура В-19.

Згідно витягу з розрахункових відомостей по заробітній платі
засудженогоОСОБА_2. за вказаний період йому було нараховано: 639,79 грн., з них
утримано 148,31 грн., до видачі - 484,48 грн., виплачено - 397, 48 грн..

Станом на 01.06.2006 року розмір невиплаченої суми становив 87,00 грн., які
були перераховані згідно платіжного доручення №247 від 13.07.2006 року до МВК
№91, куди позивач був переведений для подальшого відбування покарання.

Відповідно до ч.2 ст.60 КВК України праця засуджених до обмеження волі регулюється
законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з
роботи, переведення на іншу роботу.

Згідно ч.2 ст.21 Закону України „Про оплату праці"
розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та
мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку,
виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним
законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Пунктом 3.1. Інструкції з оплати праці засуджених до обмеження та
позбавлення волі, затвердженої наказом Держдепартаменту України з питань
виконання покарань від 4 жовтня 2004 року N 191 передбачено, що праця осіб,
засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і
якості. Форми  і  системи
оплати  праці,  норми
праці  та розцінки  встановлюються

нормативно-правовими актами Департаменту. Заробітна плата, нарахована
засудженим, за умов виконання ними встановленої норми виробітку (денної,
тижневої, місячної) або тривалості робочого часу, не може бути менше
законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати.

Як вбачається з довідки Домницького виправного центру №135,
засудженимОСОБА_2у серпні 2005 року норма виробітку була виконана на 24,0%, у
вересні 2005 року - на 36,5%, у жовтні - на 43,9%, у листопаді - на 37,6%, у
грудні - на 22,7%; у січні 2006 року норма виробітку була виконана на 17%, у
березні 2006 року - на 13%, у квітні 2006 року - на 28%, у травні 2006 року -
на 6,4%, тобто норми виробітку позивачем за оспорюваний період не виконувались.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що будь-яких порушень
трудового законодавства відповідачем допущено не було.

Доводи апелянта, про те, що йому повинна була виплачуватись заробітна плата
в розмірі не менше ніж 75% від мінімальної заробітної плати незалежно від всіх
відрахувань не може бути взята судом до уваги, оскільки відповідно до ст. 60
ч.4 КВК України засудженим незалежно від усіх відрахувань належить виплачувати
не менш як сімдесят п'ять відсотків загальної суми заробітку, а не мінімальної
заробітної плати.

Отже, за таких обставин суд 1 інстанції правильно відмовив в задоволенні
позовних вимогОСОБА_2.

Доводи апелянта не дають підстав для скасування вірного по суті судового
рішення, яке не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, апеляційний суд, -

Ухвалив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 21 червня 2007
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути
оскаржена до Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох
місяців, з дня її проголошення.