Справа № 22-565/2007                                 Головуючий у 1 інстанції Курбанова Н.М.
40                                                   Доповідач
УХВАЛА

Іменем України

19
червня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного
суду Донецької області у складі:

головуючого
Песоцької Л.І.

Козлова О.М.,
Дяченка В.М.

при
секретарі Жило І.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1
до Відкритого акціонерного товариства „Металургійний комбінат
"Азовсталь" про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної
плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди за апеляційною
скаргою позивача на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя
від 10 квітня 2007 року,

встановила  :

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 10 квітня 2007 року в
задоволені позовів ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди
відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду і
задоволення його позовних вимог, посилається на невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши
суддю доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, який просив скаргу задовольнити,
представника відповідача ОСОБА_2,
яка просила рішення залишити без зміни, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом
встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 з 1984
року працював на металургійному комбінаті „Азовсталь" вогнеупорщиком. З 2
лютого 2002 року йому призначена пенсія на пільгових умовах. Наказом №27 від 8
лютого 2006 року за письмовою заявою він звільнений з роботи з 8 лютого 2006
року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Відмовляючи
в задоволені позовів, суд вказав на те, що позивач звільнений за його заявою з
поважної причини і в строк зазначений ним, тому відсутні підстави для визнання
звільнення незаконним. З висновками суду, як такими, що відповідають обставинам
справи і положенням закону, не можна не погодитись.

Згідно з
ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений
ним орган письмово за два тижні. У разі , коли заява працівника про звільнення
з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в
іншу місцевість; вступ до навчального
закладу;   неможливість   проживання
у   даній   місцевості,
підтверджена

медичним
висновком; вагітність догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом 1 групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних причин) власник або уповноважений ним орган
повинен розірвати трудовий договір у строк , про який просить працівник.

З
пояснень позивача, представника відповідача, даних заяви про звільнення
вбачається, що в заяві позивач просив звільнити його з 8 лютого 2006 року у
зв'язку з виходом на пенсію (а.с.30). Згідно закону зазначена причина є
поважною і відповідач повинен був розірвати трудовий договір, в строк вказаний
позивачем. З 8 лютого 2006 року позивач звільнений. Тому суд правильно визнав
його звільнення таким, що відповідає ст.38 КЗпП України.

Посилання
позивача на те, що суд не врахував, що причиною звільнення був конфлікт з
майстром, не спростовують висновків суду. В справі є попередження винесене
ОСОБА_1 майстром 8 лютого 2006 року за порушення правил внутрішнього розпорядку
(а.с.137), яке підписане позивачем. Між тим, рішення про звільнення він прийняв
на свій розсуд, що неодноразово визнавав.

Днем
звільнення є останній день роботи, тому безпідставні посилання позивача на те,
що відповідач не міг його звільняти з 8 лютого 2006 року у зв'язку з тим, що
він відпрацював зазначений день.

Посилання
позивача на те, що він вийшов на роботу 9 лютого 2006 року, але його не допускали
до роботи у зв'язку із звільненням (а.с.77), 10 лютого 2006 року він приходив,
що б отримати трудову книжку (а.с.155), а 13 та 14 лютого 2006 року звертався з
заявами про відкликання заяви про звільнення у зв'язку з сімейним положенням,
не свідчать про незаконність звільнення. За заявою позивач звільнений без
строку попередження. До звільнення він не заявляв про відкликання заяви про
звільнення.

Доводи
апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду.

У
зв'язку з відсутністю підстав для визнання звільнення позивача незаконним,
колегія суддів вважає, що у суду не було підстав для обговорення питання про
строк звернення позивача до суду з даними позовами. Висновки суду з цього
питання в мотивувальній частині рішення є зайвими.

Рішення
суду в частині відмови в задоволені позовів відповідає вимогам ст.ст.10, 60,
213-215 ЦПК України і положенням ст.38 КЗпП України, підстав для його
скасування не має.

На підставі
викладеного і, керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 10 квітня 2007 року
залишити без зміни.

Ухвала
набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двох місяців з дня набрання чинності безпосередньо до
Верховного Суду України.