Справа №22ц-633/07                                                    Головуючий
у 1 інстанції- Івасюта Л.В.
Категорія - 30                                                                          Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

30
серпня   2007   року
Колегія   суддів   судової
палати   у   цивільних
справах апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Сівчука Є.І.,

суддів - Мудренко Л.І., Русинчука М.М.,

при секретарі -
Губарик К.А., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом прокурора
міста Луцька в інтересах членів Волинської обласної організації українського
товариства сліпих (далі - Волинська обласна організація УТОС) до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,ОСОБА_4 про
розірвання договору найму жилого приміщення, виселення, зняття з реєстрації та
зобов'язання звільнити земельну ділянку за
апеляційними скаргами прокурора і позивача на рішення Луцького
міськрайонного суду від 15 травня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій прокурором міста Луцька 7 липня 2006 року до суду в інтересах членів
Волинської обласної організації УТОС позовній заяві зазначається, що
відповідачі на умовах договору житлового найму проживають у належному на праві
власності названій організації житловому будинку АДРЕСА_1, з якого після
закінчення двох місяців з часу попередження їх про розірвання цього договору
відмовляються виселитись в добровільному порядку.

Крім цього, ОСОБА_1. самовільно
побудував на прилеглій до вказаного будинку земельній ділянці, переданій
організації УТОС в постійне користування, дерев'яний паркан і цегляний гараж.

Посилаючись на
такі обставини, прокурор просив розірвати вказаний договір житлового найму,
виселити відповідачів із спірного будинку, зобов'язати ОСОБА_1. звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку і за власний рахунок привести її у
попередній стан.

Рішенням
Луцького міськрайонного суду від 15 травня 2007 року в позові відмовлено.

В апеляційній
скарзі прокурор просить скасувати вказане рішення суду і ухвалити нове рішення
про задоволення позову, посилаючись на невідповідність

2

висновків суду обставинам
справи та неправильне
застосування   ним   норм матеріального права.

Позивач в своїй
апеляційній скарзі порушив питання про скасування зазначеного судового рішення
і направлення справи на новий судовий розгляд з підстав неправильності
встановлення і оцінки обставин, які мають значення для справи.

Апеляційні
скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду -
частковому скасуванню з таких підстав.

Згідно з
частиною 3 статті 825 ЦК
України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати)
може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання
житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї.

Наймодавець
повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два
місяці.

Підставами
заявлених прокурором вимог про розірвання договору житлового найму і виселення
відповідачів із спірного будинку було наявність, як зазначено в позовній заяві,
укладеного між сторонами договору найму будинку АДРЕСА_1, і їх відмова після
закінчення передбаченого частиною 3 статті 825 ЦК України двомісячного строку попередження про розірвання
цього договору звільнити вказане житло.

Суд першої
інстанції правильно відмовив в цій частині позову, оскільки наведена норма, на
яку прокурор посилається як на правову підставу зазначених позовних вимог, виходячи
з її буквального змісту, стосується випадків розірвання договору житлового
найму, укладеного в будинку (квартирі), належному на праві власності
громадянину, тобто фізичній, а не юридичній особі, оскільки остання не може
мати членів сім'ї і потребу в житлі.

Такий висновок
підтверджується ще й тим, що аналогічні положення містяться в частині 3 статті
168 ЖК УРСР, яка регулює порядок і підстави розірвання договору найму жилого
приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності.

Відмовляючи в
задоволенні вимог про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки і
приведення її у попередній стан, суд помилково виходив з того, що відповідач ОСОБА_1. вправі був
використовувати прибудинкову територію, закріплену за спірним будинком, шляхом
встановлення огорожі (паркану). При цьому судом не зроблено будь-яких висновків
про правомірність зведення на цій земельній ділянці цегляного гаража.

Встановлено, що
відповідач ОСОБА_1. самовільно
без належного дозволу збудував на прилеглій до спірного будинку земельній
ділянці, яка передана у постійне користування Волинській обласній організації
УТОС (а. с. 6), дерев'яний паркан і цегляний гараж, що відповідно до ч.1 ст.
376 ЦК України
вважається самочинним будівництвом.

Згідно з
частиною 4 цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує
проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує
права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво, або за її рахунок.

3

Оскільки в
розглядуваному випадку користувач земельної ділянки заперечує проти визнання за
ОСОБА_1 права
власності на згадане самочинно збудоване нерухоме майно, воно підлягає знесенню
названим відповідачем.

В цій частині
рішення суду як таке, що постановлене з порушення норм матеріального права,
підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення означених
вимог.

На підставі ст.
376 ЦК України,
керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційні
скарги прокурора і позивача Волинської обласної організації українського
товариства сліпих задовольнити частково.

Рішення Луцького
міськрайонного суду від 15 травня 2007 року в даній справі щодо відмови в
задоволенні вимог про зобов'язання звільнити земельну ділянку скасувати і
ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_1 знести за
власний рахунок самовільно збудовані на земельній ділянці біля будинку АДРЕСА_1
дерев'яний паркан і цегляний гараж.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному
порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.