Справа №33-ц-656
Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г.В.
Суддя-доповідач в апеляційній інстанції Чернов С.І.
Суддя-доповідач Шевченко В.А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

іменем  України

10 жовтня 2007 року                                                                                         м.
Суми

Колегія
суддів апеляційного суду Сумської області в складі: головуючого - Маслова В.О.,
суддів - Білецького О.М.,

Дубровної
В. В.,

Лузан
Л.В.,

Шевченка
В. А.,

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до акціонерного
поштово-пенсійного банку "Аваль" про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній
платі та за договором зберігання, відшкодування моральної шкоди,

за
касаційною скаргою ОСОБА_1

на
рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області від 07 листопада 2005 року,

встановила:

У січні
2005 року ОСОБА_1 звернувся до АППБ "Аваль" з позовом, в якому
зазначав, що з 01 жовтня 2001 року він працював на посаді водія-інкасатора
відділу охорони перевезення та інкасації служби безпеки та правового захисту
Полтавського обласного філіалу АППБ "Аваль".

29
грудня 2004 року його було звільнено з роботи у зв'язку з невідповідністю
працівника займаній посаді та виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації
і стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Вважаючи
таке звільнення незаконним, позивач просив поновити його на роботі, стягнути з
відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, 8390
грн. 87 коп. 3а роботу в надурочний час, вихідні та святкові дні, 4950 грн. за
зберігання автомобіля, 80000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У
судовому засіданні уточнивши позовні вимоги, просив стягнути на його користь
10413 грн. 97 коп. 3а роботу в надурочний час, вихідні та святкові дні.

Рішенням
Октябрського районного суду м. Полтави від 04 липня 2005 року позов ОСОБА_1
задоволено частково.

2

Поновлено ОСОБА_1 на
роботі на посаді водія-інкасатора відділу охорони перевезення та інкасації
служби безпеки та правового захисту Полтавського обласного філіалу АППБ
"Аваль" з 30 грудня 2004 року.

Стягнуто
з АППБ "Аваль" на користь ОСОБА_1 4422 грн. 98 коп. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, 10413 грн. за роботу в надурочний час,
вихідні та святкові дні, 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В іншій
частині позову відмовлено за безпідставністю.

Вирішено
питання щодо судових витрат.

Рішення
в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання.

Рішенням
колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської
області від 07 листопада 2005 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено
нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У
касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального права.

Колегія
суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи
в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що звільнення позивача з
роботи за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було правомірним.

Втім з
таким висновком не можна погодитися, оскільки він грунтується на поверховому
з'ясуванні обставин спору, невірному застосуванні судом норм матеріального
права.

Відповідно
до роз'яснень, що містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України
від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових
спорів" (з наступними змінами) при розгляді справ про звільнення за п. 2
ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому
разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які
підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я
(стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених
на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я
або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує,
і його неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Всупереч
з цими роз'ясненнями та нормами п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України суд належним
чином не з'ясував перелічених вище обставин, які мають істотне значення для
вірного вирішення спору.

Поклавши
в основу рішення дані про лікування позивача від хвороб, які наказом
Міністерства охорони здоров'я України від 24 грудня 1999 року віднесені до
"Переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до
керування відповідними транспортними засобами" та його відмову від
проходження медичного огляду, суд не дав належної оцінки довідці 4 міської
клінічної лікарні, згідно з якою позивача визнано придатним до керування
транспортними засобами категорії А, В, С, Д (том 1 а. с. 190).

Допустимих
засобів щодо доказування виявлення невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді
внаслідок стану здоров'я, яка б перешкоджала продовженню його роботи,
відповідач не надав.

Крім
того, сам же по собі факт лікування позивача від вказаних вище хвороб та
ухилення його від проходження медичного огляду не може бути підставою для його
звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

3

На
порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не створив умов для
всебічного і повного з'ясування обстанин справи і в частині вирішення позовних
вимог про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати у вихідні та
святкові дні, а також за роботу в надурочний час. Рішення апеляційного суду в
цій частині всупереч з вимогами ст. 346 ЦПК України взагалі не містить
посилання на встановлені факти і визначені відповідно до них правовідносини
тощо.

З
урахуванням наведеного рішення апеляційного суду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 336,
ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий
розгляд до суду апеляціної інстанції.

На
підставі викладеного, керуючись ст. ст. 336, 338,345 ЦПК України, колегія

ухвалила:

Касаційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення
колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської
області від 07 листопада 2005 року скасувати, а справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.