Справа № 22ц-2996/07                                      Головуючий у 1
інстанції Труханова Л.М.
30                                                        Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12
квітня 2007р.                                                                                          м.Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого                                                        Соломахи
Л.І.

суддів                                                     Олєйникової
Л.С., Лук'янової С.В.

при
секретарі                                                     Стефановій
І.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку справу за позовом ОСОБА_1, яка діє
в інтересах недієздатного ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення та
відшкодування матеріальної шкоди з апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Харцизького міського суду Донецької
області від 26 січня 2007р., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Харцизького міського суду Донецької області від 26 січня 2007р. позовні вимоги
ОСОБА_1 задоволені частково. ОСОБА_3, ОСОБА_4 виселені з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого жилого приміщення. З ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
стягнуті витрати на правову допомогу у сумі по 500грн. з кожного, витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі по 3грн. 75коп. з
кожного та на користь держави судовий збір у сумі по 4грн. 25коп. з кожного. В
задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_1
відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування
норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови їй в
задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди, а саме, стягнення
коштів за комунальні послуги та проживання, та ухвалити в цій частині нове
рішення про задоволення позову. Зазначає, що з жовтня 2005р. і до теперішнього
часу відповідачі проживають в спірній квартирі безкоштовно, комунальні послуги
не сплачують, внаслідок чого за її братом ОСОБА_2 утворився борг, який станом
на 01 січня 2007р. складає 1549грн. 37коп. Вартість проживання відповідачів в
квартирі станом на 01 січня 2007р. на її думку складає 413грн. 08коп.
Відмовляючи їй в задоволенні позову в частині стягнення плати за проживання та
комунальні послуги, суд першої інстанції не застосував норми ст.162 ЖК України,
який передбачає плату за користування жилим приміщенням в будинку, що належить
громадянину на праві приватної власності.

Відповідачі
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків  суду
обставинам  справи,  в
апеляційній  скарзі  просять
рішення  суду

скасувати та провадження по
справі закрити. Зазначають, що в зв'язку з визнанням недійсним договору
купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 повинен їм сплатити 12123грн. Але ні ОСОБА_2,
ні його опікун ОСОБА_1 сплачувати цю суму їм не збираються, тому у них немає
коштів, щоб зняти або купувати іншу квартиру, а жити їм з малолітньою дитиною
нема де. Згідно позову ОСОБА_1 просила виселити їх на підставі ст.116 ЖК
України, як осіб, які самоправно зайняли квартиру. Однак суд, вийшов за межі
позовних вимог і з власної ініціативи зазначив зовсім інші підстави їх
виселення, пославшись на законодавство, що регулює право власності. Крім того,
суд стягнув з кожного з відповідачів на користь позивача по 500грн. на правову
допомогу. При цьому суд не врахував, що позовні вимоги позивача були задоволені
частково і суд повинен був віднести на них витрати на правову допомогу лише
частково - пропорційно задоволеним вимогам.

В
апеляційній інстанції позивач ОСОБА_1 доводи своєї апеляційної скарги
підтримала, проти доводів апеляційної скарги відповідачів заперечувала.

Відповідачі
ОСОБА_3, ОСОБА_4 доводи своєї апеляційної скарги підтримали, проти доводів
апеляційної скарги позивача заперечували.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,
дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга позивача підлягає відхиленню, апеляційна скарга відповідачів підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав:

При
розгляді справи суд першої інстанції встановив, що рішенням Харцизького
міського суду від 19 грудня 2005р. ОСОБА_2 визнаний недієздатним і позивач
ОСОБА_1 призначена його опікуном (а.с.7).

Рішенням
Харцизького міського суду від 19 червня 2006р., зміненим рішенням апеляційного
суду Донецької області від 10 листопада 2006р., договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнаний недійсним, з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 12123грн. (а.с.8-10, а.с.11-12).

Згідно
наданих позивачем ОСОБА_1 довідок заборгованість за комунальні послуги по
спірній квартирі за період з 01 жовтня 2005р. по 01 січня 2007р. складає
1556грн. 37коп.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1 в частині виселення, суд першої інстанції виходив з
того, що проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності
ОСОБА_2, інтереси якого представляє його опікун ОСОБА_1, перешкоджає ОСОБА_2 в
реалізації у повному обсязі його права власності. Будь-які договори щодо
користування відповідачами спірною квартирою, в тому числі договір найму, не
укладалися.

Відмовляючи
позивачу в задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої
інстанції виходив з того, що вони не ґрунтуються на законі.

Зазначені
висновки суду першої інстанції є законними.

Розглядаючи
справу по суті, суд обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли
між сторонами, регулюються ст.4, ст.48 Закону України „Про власність",
ст.319, ст.391 ЦК України.

Відповідно
до ст.4 Закону України „Про власність" та ст.319 ЦК України власник
на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном.

Стаття
48 Закону України „Про власність" передбачає, що власник може вимагати
усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані
з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.

Відповідно
до ст.391 ЦК України
власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм майном.

З
матеріалів справи встановлено, що рішенням Харцизького міського суду від 19
червня 2006р., зміненим рішенням апеляційного суду Донецької області від 10
листопада 2006р., договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 26 вересня 2005р. приватним нотаріусом
Харцизького міського нотаріального округу, визнаний недійсним, з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 стягнуто 12123грн. (а.с.8-10, а.с.11-12).

Відповідно
до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі
недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість
того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В
зв'язку із визнанням договору купівлі-продажу недійсним, власником квартири
АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, а у відповідачів, які вселилися в спірну квартиру на
підставі недійсного договору купівлі-продажу, правові підстави користування
спірною квартирою відсутні.

Своїм
проживанням в спірній квартирі відповідачі створюють перешкоди у користуванні
квартирою її власником ОСОБА_2, тому суд дійшов правильного висновку про
задоволення позову про виселення відповідачів з квартири.

Доводи
відповідачів про те, що суд вийшов за межі заявленого позову, оскільки позивач
просила виселити їх з квартири на підставі ст.116 ЖК України, не заслуговують
на увагу.

Відповідно
до частини 3 ст.116 ЖК України, на яку посилаються відповідачі, осіб, які
самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого
приміщення.

Але ці
положення частини 3 ст.116 ЖК України регулюють лише правовідносини щодо
користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового
фонду.

Спірна
квартира до такого фонду не належить, вона належить ОСОБА_2 на праві власності.

Звертаючись
до суду, свої позовні вимоги про виселення відповідачів ОСОБА_1 пов'язувала
саме з тим, що після визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним
відповідачі відмовляються її звільнити, що квартира потрібна ОСОБА_2 для його
проживання, тобто посилалася на порушення відповідачами права власника квартири
на користування квартирою.

Суд
ухвалив рішення, виходячи з тих фактичних підстав, з якими позивач пов'язувала
виселення відповідачів. Помилкове посилання позивача, яка не має юридичної
освіти, на відповідну норму права, а саме, ст.116 ЖК України, не свідчить про
те, що суд вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Висновок
суду про відмову позивачу в задоволенні позову про відшкодування матеріальної
шкоди також є законним. Суд першої інстанції правильно зазначив, що вимоги
позивача в цій частині не ґрунтуються на законі.

Відповідно
до частини 2 ст.216 ЦК України
якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною
стороною.

З
матеріалів справи встановлено, що до матеріальної шкоди позивач відносить
нараховані на ім'я ОСОБА_2 комунальні послуги по спірній квартирі за час з

01 жовтня 2005р.
по 01 січня 2007р. та плату за проживання відповідачів в квартирі за цей же
час, яку вона визначила на свій розсуд.

Посилання
позивача, що відповідачі повинні сплатити їй за проживання в квартирі на
підставі ст.162 ЖК України, не ґрунтуються на законі.

Статтею
162 ЖК України регулюються правовідносини, які витікають з договору найму
жилого приміщення в квартирі, що належить громадянинові.

Відповідно
до ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку
(квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності,
встановлюється угодою сторін.

Плата за
комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в
установленому порядку тарифами.

Строки внесення
квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін.
Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні
послуги.

Між
відповідачами та власником квартири договір найму не укладався, тому відсутня і
угода про плату за користування жилим приміщенням і підстав для стягнення на
користь позивача з відповідачів плати за користування жилим приміщенням та
комунальні послуги не має.

Посилання
позивача в позовній заяві на ст.1166 ЦК
України також не заслуговує на увагу.

Відповідно
до ст.1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Позивач
визнає, що ніякої плати за комунальні послуги, які нараховувалися на власника
квартири ОСОБА_2 за період з 01 жовтня 2005р. по 01 січня 2007р., вона не
здійснювала, тобто будь-яка реальна шкода ОСОБА_2 відповідачами не заподіяна.

Крім
того, в спірній квартирі з 2003р. зареєстрований лише власник квартири ОСОБА_2,
відповідачі в спірній квартирі не реєструвалися і плата за комунальні послуги
на них не нараховувалася.

Плата за
користування жилим приміщенням та комунальні послуги, які вимагає позивач
стягнути з відповідачів, не є і збитками у розумінні частини 2 т.216 та частини
2 ст.22 ЦК України.

Суд
першої інстанції ухвалив рішення по суті позовних вимог з додержанням норм
матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в
межах доводів апеляційних скарг не має, доводи апеляційних скарг необгрунтовані
і не спростовують висновків суду.

Згідно
рішенню суду з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 стягнуті витрати на
правову допомогу у сумі по 500грн. з кожного.

Відповідно
до частини 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Розмір
понесених позивачем витрат на правову допомогу підтверджується довідкою
адвоката ОСОБА_5 від 09 січня 2007р. №К-8 (а.с.43), згідно якої позивачем
понесені витрати на правову допомогу у сумі 1000грн.

Згідно
матеріалів справи адвокат ОСОБА_5 приймала участь у судових засіданнях:

26 грудня 2006р.
- з 13 години до 13.05 години (а.с.32)

09 січня
2007р. з 09 години до 09.05 години (а.с.37)

16 січня 2007р.
з 11 години до 13.40 години (а.с.45-57, а.с.116)

25
січня 2007р. з 14 години до 16.15 годин (а.с.67-70,
а.с.116)

26
січня 2007р. з 11 години до 12 години (а.с.74-76).

Рішенням
суду позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, тому відповідно до частини 1
ст.88 ЦПК України суд повинен був відшкодувати позивачу витрати на правову
допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог. Враховуючи, що ОСОБА_1
зверталася до суду з двома позовними вимогами - про виселення та про
відшкодування матеріальної шкоди, рішенням суду задоволені лише її немайнові
вимоги про виселення, то позивачеві слід присудити витрати на правову допомогу
лише в сумі 500грн., тобто 1/2 частки від понесених, поклавши на кожного з відповідачів
по 250грн.

Вказаний
розмір витрат на правову допомогу не перевищує граничні розміри компенсації,
які встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006р. №590
„Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави".

Рішення
суду в частині розподілу судових витрат ухвалено з порушенням норм
процесуального права, тому відповідно до ст.309 ЦПК України в цій частині
підлягає зміні.

Керуючись
ст.307, ст.309, ст.314, ст.315 ЦПК України, апеляційний суд Донецької області,
-

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну
скаргу відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення
Харцизького міського суду Донецької області від 26 січня 2007р. в частині
стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у
розмірі по 500грн. з кожного змінити. Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі по 250 (двісті п'ятдесят)
гривень, з кожного.

В іншій
частині рішення Харцизького міського суду Донецької області від 26 січня 2007р.
залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала
може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.