Справа № 22-Ц-1004                                           Головуючий у 1-й
інстанції Міщенко В.Н.
Категорія 18                                                          Суддя-доповідач
РІШЕННЯ

іменем   України

05 вересня 2007 року колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого -
Попруги СВ.,

суддів             - Сибільової Л.О., Семеній Л.І.,

з участю
секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

та осіб,
які беруть участь у справі - позивача ОСОБА_1, розглянувши  у
відкритому  судовому  засіданні
в  приміщенні   апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Буринського районного суду Сумської області від 20 березня 2007 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової позики,

встановила:

В грудні 2006 року ОСОБА_1 звернувся з зазначеним позовом до суду,
посилаючись на те, що він в червні 1996 року позичив ОСОБА_2 6660 доларів США, які той
зобов'язався повернути йому в листопаді 1997 року. З метою забезпечення
виконання зобов'язання вони з відповідачем домовилась про сплату останнім за
кожен місяць прострочки повернення боргу 5 відсотків суми боргу як неустойки та
пені. Відповідач в листопаді 1997 року борг не повернув, просив подовжити
термін повернення боргу до липня 1999 року, але знову борг не повернув. Станом
на 1 липня 1999 року його борг становив 49994 гр. Він, позивач, не зміг
звернутись до суду з позовом із-за відсутності коштів для сплати мита.
Відповідач виїхав за межі України, постійно по телефону запевняв його, що борг,
неустойку та пеню сплатить. 16 липня 2006 року ОСОБА_2 в підтвердження умов
договору позики, укладеного в червні 1996 року, склав письмову розписку, в якій
визнав, що сума боргу за цим договором, в зв'язку з несвоєчасністю його
повернення, складає 21160 доларів США,
тобто 106 858 гр. за курсом НБУ долара США до гривні. Борг обіцяв повернути в жовтні 2006 року, але
знову не виконав зобов'язання.

Посилаючись на ст. 374 ЦК
України 1963 року та ст.ст.1046, 1048-1050, 1052 ЦК України 2003
року, просив стягнути з відповідача на його користь 106 858 гр. боргу.

Рішенням суду
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 106858 грн. суми
боргу за договором позики, 1068 грн. 58 коп. судового збору та 30 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права, неповне з"ясування обставин справи,
просить рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд. Зазначає, що
суд першої інстанції, стягуючи з нього суму боргу, без достатніх підстав
послався на його розписку, складену в 2006 році під тиском позивача, про його
зобов'язання сплатити позивачеві 21160 доларів США, оскільки він позичав у
нього 6660 доларів США в червні 1996 року. До 2004 року заборонялось стягувати
проценти за договором позики. Суд не взяв до уваги його пояснення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення позивача проти скарги,
дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні з наступних підстав.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов на суму 106858 гр., місцевий суд
виходив з того, що сторони дійшли згоди про таку суму боргу відповідача перед
позивачем станом на 16 липня 2007 року - в розмірі 21160 доларів США - з врахуванням
процентів, на які позикодавець має право.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він суперечить
обставинам справи та не відповідає вимогам матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи і вірно встановлено судом першої
інстанції, в червні 1996 року сторони уклали усну угоду, згідно якої позивач
позичив відповідачу 6660 доларів США.
Відповідач зобов'язався повернути вказану суму в листопаді 1997 року.

Укладення з
ОСОБА_1 зазначеної угоди позики на суму 6660 доларів США в

1996
році ОСОБА_2 підтвердив письмовою розпискою від 8 вересня
1997 року, в якій зазначив, що ця сума з процентами на вересень 1997 року
становить 10580 доларів США
і зростає щомісяця на 5 %, планує повне погашення боргу зробити в листопаді

1997
року.

6 грудня 1998 року ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 наступну розписку, в якій
підтвердив, що позичив у нього в червні 1996 року 6600 гр. під 5 %, зазначив,
що станом на 05 грудня 1998 року сума боргу складає 23935 доларів США, процент
становить 8 %. Борг пообіцяв повернути до червня 1999 року.

ОСОБА_1 пояснив в засіданні суду апеляційної інстанції, що вони з
відповідачем домовились про те, що у випадку неповернення йому боргу в червні
1999 року відповідач повинен був в послідуючому сплачувати йому борг з
врахуванням щомісяця 8% його суми.

16 липня 2006 року ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 ще одну розписку, в якій зазначив,
що брав у останнього 6600 доларів США
в 1996 році, ця сума з процентами становила на вересень 1996 року 10580
доларів США, станом
на 16 липня 2006 року борг становить 21 160 доларів США, який він планує
погасити в жовтні 2006 року ( а. с. 5-7).

На час звернення
позивача з позовом до суду відповідач борг не сплатив.

Фактичні обставини справи, зокрема, що відповідач в червні 1996 року
фактично позичив у ОСОБА_1 6660 доларів США,
сторони не оспорюють.

В засіданні апеляційного суду позивач пояснив, що сума боргу, зазначена в
розписці відповідача від 16 липня 2006 року - 21 160 доларів США, була встановлена
за взаємною згодою сторін шляхом подвоєння суми боргу з 5 процентами - 10580
доларів США, узгодженої
станом на вересень 1997 року та підтвердженої розпискою відповідача від 8
вересня 1997 року.

З огляду на вищезазначене, суд помилково прийшов до висновку про те, що
сумою боргу треба вважати 21160 доларів США,
чим визнав, що договір позики треба вважати укладеним саме в час, коли була
видана розписка відповідача на таку суму -16 липня 2006 року, що не відповідає
обставинам справи, оскільки фактично відповідач користувався позикою, отриманою
в червні 1996 року в розмірі 6660 доларів США,
що безспірно доведено доказами в справі. Хоча в момент передачі грошей
сторони письмову угоду не уклали, як це передбачено було законом,
послідуючі  письмові  розписки
відповідача про  це  в
1997,   1998,  2006 роках є

підтвердженням укладення в червні 1996 року договору позики між сторонами
на суму 6660 доларів США.

Оскільки договір позики був укладений в червні 1996 року, до спірних
правовідносин слід застосовувати норми ЦК
України 1963 року.

Згідно ст.ст. 161, 170, 178, 214, 374 зазначеного Кодексу, зобов'язання
повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до
вказівок закону, акту планування, договору. Проценти по грошових та інших
зобов'язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ,
зобов'язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі.
Виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором
неустойкою (штрафом, пенею), заставою і поручительством. Боржник, який
прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний
сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,
а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не
встановлено інший розмір процентів.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність ( в оперативне управлення) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і
якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.
Договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у
письмовій формі.

Посилання позивача на те, що вони з відповідачем домовились про 5, а в
послідуючому - про 8 процентів щомісячної пені та неустойки, є
необгрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що мова при
укладенні договору позики йшла не про вид забезпечення зобов'язання в вигляді
зазначених штрафних санкцій та про відповідальність за порушення зобов'язання,
зокрема, за прострочення виконання грошового зобов'язання боржником, а про отримання
доходу позивачем у вигляді зазначених процентів.

Зі змісту розписок відповідача вбачається, що мова іде не про вид
забезпечення виконання ним зобов'язання перед позивачем. В першій із розписок
він зазначав, що він брав борг під проценти (під 5 %), що, відповідно до
діючого тоді законодавства, позивачеві було заборонено робити і допускалось
лише в передбачених законом випадках.

Цей висновок підтверджується і тим, що сам позивач в позовній заяві
стверджує, що він позичив відповідачеві 6660 доларів США до листопада 1997
року, а вже у вересні 1997 року отримав від нього розписку про те, що станом на
вересень 1997 року сума боргу вже складала 10580 доларів США. Якщо строк
повернення боргу був визначений листопадом 1997 року, то застосування до
боржника у вересні 1997 року неустойки, як на цьому наполягає позивач, не
відповідало вимогам закону, оскільки таке право у нього виникало лише починаючи
з грудня 1997 року. Зростання суми боргу до цієї дати підтверджує те, що мова
йшла саме про проценти як доход позивача від позики, що суперечило вимогам ст.
170 ЦК України
1963 року. Письмової угоди про сплату саме штрафних санкцій як забезпечення
виконання зобов'язання сторони не укладали.

Посилання суду на ст. ст. 1046, 1048 ЦК
України 2003 року та застосування при стягненні суми боргу з процентами
після 1 січня 2004 року є безпідставним, оскільки спірні правовідносини виникли
до набрання чинності новим ЦК
України. Згідно п. 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003
року, до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти
після набрання чинності цим

Кодексом, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав,
порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від
дати їх укладення.

Таким чином, суд вважає необхідним змінити рішення суду, стягнувши з
відповідача на користь позивача в межах заявлених ним позовних вимог суму боргу
з врахуванням 3% річних як це було передбачено законом, а не 5%, як на цьому
безпідставно наполягає позивач в своїх вимогах.

Оскільки ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 6660 доларів США, три проценти річних
з зазначеної суми будуть становити 6660 х 0, 03 = 199,8 (доларів США), а три проценти
за місяць будуть становити 199,8 : 12 = 16, 65 (доларів США).

Строк невиплати відповідачем боргу позивачеві становить, починаючи з грудня
1997 року по вересень 2007 року, 9 років 10 місяців. Сума трьох процентів
річних за цей період складе 199,8 х 9 + 16, 65 х 10 = 1798,2 + 166.5 = 1964, 7
(доларів США).

Загальна сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь
позивача складає 6660 + 1964,7 = 8624,7 (доларів США).

З врахуванням курсу НБУ гривні до долара США сума боргу відповідача перед позивачем складе 8624,7 х
5,05 = 43554,74 (гр.).

Оскільки позов ОСОБА_1 задовольняється частково ( на 40,76 %) , на його
користь з відповідача підлягає стягненню в відповідному розмірі сплачений
судовий збір 1068, 58 :100 х 40,76 = 435,55 (гр.).

Апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково, тому судовий збір, який він
сплатив за апеляційне оскарження рішення суду в сумі 534,29 гр., підлягає
стягненню з позивача на його користь в сумі 534,29 х 59,24= 316,51 (гр.).

Шляхом взаємного зарахування сплачених сум судового збору з відповідача на
користь позивача слід стягнути 435,55 - 316, 51 = 119,04 (гр.) судового збору.

Витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи сторони
понесли в однаковому розмірі.

На підставі ст.ст. 161, 170, 178, 214, 374 ЦК України 1963 року, керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ч.
1 п. п. З, 4 , 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Буринського районного суду Сумської області від
20 березня 2007 року в даній справі змінити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу 43554,74 гр. та 119, 04
гр. на повернення судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.