УКРАЇНА АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем   України

"13" червня 2007 року колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської
області

в складі:

головуючого - судді    Головчук С. В.

суддів:                                           Павицької
Т.М. ,

Минім Т.І.,

при секретарі
судового

засідання                                      Прищепа
О.А.,

з участю
сторін,  розглянувши    у
відкритому    судовому    засіданні     в
залі     суду    в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2,  ОСОБА_3

на
рішення Богунського райсуду
м. Житомира від 2 березня 2007 року

у справі
за позовом ОСОБА_1до
ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору дарування,  визнання права
власності на 1/2 частину спадкового майна та поділ його в натурі та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1про
поділ спадкового майна,

встановив:

У квітні 2
00 6 року ОСОБА_1.
звернулася до суду з позовом.  Просила
визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння № АДРЕСА_1та провести
розподіл зазначеного домоволодіння в натурі між нею та відповідачкою ОСОБА_2. В
подальшому ОСОБА_1. свої
вимоги доповнила. Просила визнати недійсним договір дарування 48/100 ідеальних
частин зазначеного домоволодіння ОСОБА_2. від імені ОСОБА_4своєму синові
ОСОБА_3.,  який був посвідчений 15
вересня 1997 року. В обгрунтування своїх вимог позивачка зазначала,  що відповідачка ОСОБА_2. є її рідною сестрою.
Після смерті їхнього батька,  померлого ІНФОРМАЦІЯ_1року,  вони є спадкоємцями в рівних частках на
зазначене вище домоволодіння. Вони обидві у встановленому законом порядку
вступили в управління спадковим майном.
Проте,  як зазначає
позивачка,  в ході розгляду справи їй
стало відомо,  що відповідачка ще при
житті батька і без згоди останнього,
скориставшись дорученням,  виданим
батьком для іншої мети,  подарувала 48/100
ідеальних часток спірного домоволодіння своєму синові ОСОБА_3. На думку
позивачки вказана угода є недійсною,
оскільки при її укладенні були порушені вимоги  ст. 62

Справа № 22ц/1006                                Головуючий у
суді 1-ї інстанції
Грибан І.О.

Категорія
34                                            Суддя-доповідач
Миніч Т.І.

ЦК
(в редакції 1963 року)  та є результатом
зловмисної угоди ОСОБА_2
із своїм сином.

У лютому
2007 року
ОСОБА_2. звернулася до суду із зустрічним позовом.  Просила розділити 52/100 ідеальних часток
спірного домоволодіння між нею та відповідачкою ОСОБА_1. таким чином,  щоб
їй було присуджено будинок в натурі,  а
на користь відповідачки з неї стягнути грошову компенсацію за ^частку останньої
у спадковому майні.

Рішенням
Богунського райсуду м. Житомира
від 2 березня 2007 року позов ОСОБА_1. задоволений
частково. Визнаний недійсним договір дарування 48/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1,  укладений між
ОСОБА_2,  яка діяла за дорученням від
імені ОСОБА_4,  та ОСОБА_3і посвідчений
державним нотаріусом першої Житомирської державної нотаріальної контори за
реєстраційним номером 4-500. За ОСОБА_1визнано
право власності на ½
частину спадкового майна -
домоволодіння АДРЕСА_1.
Проведено розподіл спадкового майна в натурі по першому варіанту
судово-технічної експертизи. При цьому ОСОБА_1.
виділено у власність в будинку приміщення 1-5,  1-6,  а
ОСОБА_2. - приміщення 1-1,
1-2, 1-3, 1-4, 1-7. Сарай „Б",
вбиральню „В" та криницю залишено в спільному користуванні сторін.
Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_1на користь ОСОБА_1. 16652
грн.50 коп.
грошової компенсації за надмірно отриману частку. ОСОБА_2. відмовлено в
задоволенні зустрічного позову. Без задоволення залишено решту вимог ОСОБА_1. З ОСОБА_1та
ОСОБА_3. стягнуто на користь ОСОБА_1. по 25, 5 грн. з кожного
витрат по оплаті судового збору та по 300
грн. витрат за проведення експертизи. З ОСОБА_1та ОСОБА_3. стягнуто в доход
держави по 710 грн. з
кожного недоплаченого судового збору.

У
поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2. та ОСОБА_3. порушують питання про
скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про задоволення
вимог ОСОБА_2.,  посилаючись на те,  що висновки суду не відповідають обставинам
справи,  є надуманими,  зроблені на неповно з"ясованих
обставинах. Зокрема,  зазначають,  що розподіл судових витрат суд провів
неправильно. Апелянти вважають,  що
висновки суду про те,  що батько сторін
не був обізнаний про укладення договору дарування та не схвалював його,  є надуманими та не підтверджені доказами. На
думку апелянтів суд не міг посилатися на покази свідка ОСОБА_5. ,  яка є родичкою ОСОБА_1. та зацікавлена у результатах розгляду справи. Також
вважають,  що суд не врахував того,  що спірний будинок є єдиним житлом для
ОСОБА_2.

Розглянувши
справу в межах доводів,  викладених в
апеляційній скарзі,  суд вважає,  що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню,  виходячи з наступного.

Задовольняючи
вимоги ОСОБА_1.,  суд виходив з того,  що договір дарування 48/100 ідеальних частин
спірного домоволодіння є недійсним з підстав,
передбачених  ст.  ст. 48, 57 ЦК (в редакції 1963 року),  оскільки при його укладенні порушені
вимоги  ст. 62 ЦК та цей договір є
результатом зловмисної угоди ОСОБА_1із обдарованим.

Проте з
такими висновками суду погодитись неможливо.

З матеріалів справи вбачається,  що ОСОБА_4 належав жилий будинок АДРЕСА_1.

ОСОБА_2. та ОСОБА_1. є рідними
дочками ОСОБА_4.

Відповідно
до договору від 15 вересня 1997 року
ОСОБА_4.,  від імені якого діяла за
дорученням ОСОБА_2.,  подарував 48/100 ідеальних часток
зазначеного домоволодіння своєму онукові і синові ОСОБА_1 ОСОБА_3.(а.с. 24).

На день
укладення вказаної угоди обдарованому ОСОБА_3. виповнилося 17 років.

Згідно з
ч.1  ст. 13 ЦК (в редакції 1963
року) неповнолітні віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі
укладати угоди за згодою своїх батьків.

Як
вбачається із змісту оспорюваної угоди,
вона підписана самим неповнолітнім за згодою його батька ОСОБА_6

Отже,  в даному випадку суд першої інстанції
помилково вважав,  що при укладенні
договору були порушені вимоги  ст. 62 ЦК,  оскільки відповідачка ОСОБА_2. не була
одночасно представником дарителя
і обдарованого.

Позивачкою
ОСОБА_1. не
надані суду докази,  які б свідчили про
наявність зловмисної угоди ОСОБА_1із своїм сином.

Такі
твердження позивачки спростовані показами свідка ОСОБА_4.,
допитаного апеляційним судом,  який пояснив,
що його покійний батько ОСОБА_4 мав намір подарувати своєму внукові
частину будинку,  був обізнаний щодо
укладення цієї угоди та схвалював її. Про такі обставини свідчить також і
письмова згода дружини дарителя
на відчуження частини будинку.

За
наведених обставин ухвалене судом рішення в цій частині вимог підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення -
про відмову в позові.

Неможливо
погодитись і з рішенням суду першої інстанції щодо решти позовних вимог,  виходячи з наступного.

Із
матеріалів справи вбачається,  що ІНФОРМАЦІЯ_1року
ОСОБА_4помер (а.с. 4). На день
його смерті відкрилася спадщина на 52/100
ідеальних частин домоволодіння АДРЕСА_1.

Згідно з
ч.1  ст. 529 ЦК (в редакції 1963
року) ОСОБА_1. та
ОСОБА_2. як спадкоємці першої черги за законом мають право на спадщину в рівних
частках,  тобто,  на 26/100
ідеальних часток спірного домоволодіння кожна.

Тому
позов ОСОБА_1. щодо
визнання права власності на спадкове майно підлягає частковому задоволенню - лише на 26/100 ідеальних часток
домоволодіння. За наведених обставин не підлягають задоволенню також і вимоги
позивачки щодо розподілу спадкового майна в натурі на дві рівні частини.

Заявляючи
зустрічну вимогу про розподіл спадкового майна в натурі,  ОСОБА_2. фактично просила припинити право ОСОБА_1. на частку у
спільному майні.

Згідно
зі  ст. 365 ЦК право особи на частку у спільному майні може бути
припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників,  якщо: 1)
частка є незначною і не може бути виділена в натурі,  2)
річ є неподільною,  3) спільне
володіння і користування майном є неможливим,
4) таке
припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його
сім"ї. Обов"язковою умовою для цього
є  передбачене  ч.2
ст. 365  ЦК

попереднє внесення позивачем на депозитний
рахунок суду вартості частки у спільному майні,
право на яку припиняється.

Відповідно
до висновку судово-технічної експертизи,
розділити спадкове майно в натурі неможливо (а.с. 63).

Проте
вимоги ОСОБА_1не можуть бути задоволені,
оскільки в такому разі буде завдана шкода інтересам ОСОБА_1 та членам її
сім"ї,  оскільки сім"я у складі
чотирьох дорослих осіб дроживає в частині будинку,  що складається із двох жилих кімнат і
потребує поліпшення житлових умов. Крім того,
позивачкою не дотримана умова попереднього внесення на депозитний
рахунок суду вартості 26/100
ідеальних часток спірного домоволодіння. За таких обставин припинити право ОСОБА_1. на частку у
спільному майні неможливо.

Проводячи
розподіл судових витрат між сторонами,
апеляційний суд виходить із наступного. Витрати за проведення
судово-технічної експертизи в сумі 600
грн. понесла ОСОБА_1. (а.с. 46). Оскільки
експертиза проводилась в інтересах обох сторін,
то і зазначені витрати слід покласти порівну на ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Зважаючи
на те,  що апеляційна скарга ОСОБА_2
підлягає задоволенню частково,  то на їх
користь слід стягнути з ОСОБА_1.
половину витрат,  понесених ними при
поданні апеляційної скарги на оплату судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

На
підставі викладеного і керуючись
ст.  ст.  62,
529 ЦК України (в редакції 1963
року),   ст. 365 ЦК,   ст.
ст. 209, 307,
309, 313, 314, 316 ЦПК України ,  суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2,  ОСОБА_3 задоволити
частково.

Рішення
Богунського райсуду м. Житомира
від 2 березня 2007 року
скасувати,  ухваливши нове рішення.

Відмовити
ОСОБА_1 в
задоволенні позову до ОСОБА_2,  ОСОБА_3
про визнання недійсним договору дарування,
поділ спадкового майна натурі. Визнати за ОСОБА_1право власності на 26/100
ідеальних часток домоволодіння АДРЕСА_1.

Відмовити
ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_1про
поділ спадкового майна за безпідставністю вимог.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
300 грн. витрат за проведення судово-технічної експертизи.

Стягнути
з ОСОБА_1на
користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 205,
25 грн. кожному понесених витрат по оплаті судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішення може бути оскаржене
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня його
проголошення.