Справа за №2-1620
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2007
року Білгород - Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого -
одноособово судді Лозун О.Ю. при секретарі - Качанюк Є.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Білгород - Дністровському цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, спеціалізованого дитячого санаторія
«Затока» про визнання права користування жилим приміщенням,

Встановив:

Позивачка звернулася до суду 14.12.2006 року з позовом до відповідачів про
визнання права користування жилим приміщенням, просить суд визнати за нею право
користування житловим приміщенням - двокімнатною квартирою АДРЕСА_1, основним
наймачем якої є її мати ОСОБА_2, вказуючи, що рішенням виконавчого комітету
Затоківської селищної ради «Про виключення квартир по АДРЕСА_1 з числа
службових» від 24.07.1992 року № 73 було задоволене клопотання адміністрації і
профспілкового комітету дитячого кістко - туберкульозного санаторію «Затока»
від 15.07.1992 року про виключення із числа службових квартир, в яких
проживають працівники санаторію «Затока», які працювали в санаторію більше 10
років.

Зокрема, відповідно до п. З зазначеного рішення була виведена із числа
службових двокімнатна квартира, жилою площею 43 кв.м., в кАДРЕСА_1 в який
проживав батько позивачки - ОСОБА_3 зі складом сім'ї 2 чоловіка, який працював
в санаторії більше 20 років.

Крім того, відповідно до п. п. З п.7 цього ж рішення було вирішено видати
ордер на право зайняття двохкімнатної квартири жилою площею 43 кв.м., в
АДРЕСА_1 в який проживав ОСОБА_3 зі складом сім'ї 2 чоловіка.

Потім, на підставі рішення виконавчого комітету
Затоківської селищної ради від 07.09.1992 року за № 88 ОСОБА_4 був виданий
ордер за НОМЕР_1 від 11.11.1992 року на право зайняття зазначеного жилого
приміщення.

На підставі рішення адміністрації дитячого санаторію
«Затока» від 04.05.1989 року батьку позивачці було видане тимчасове посвідчення
на право вселення в зазначену квартиру з сім'єю, яка складається з трьох
чоловік, якими крім її батько були вона та її мати.

Після смерті батька в зазначеній квартирі продовжила проживати і проживає
мати позивачки ОСОБА_2.

Позивачка також з самого дитинства і до досягнення повноліття разом зі
своїми батьками проживала в цієї квартирі і була зареєстрована за цією адресою.

Потім, після
одруження стала проживати в м. Одеса.

Після розірвання 19.11.2002 року шлюбу зі своїм чоловіком ОСОБА_5, який за
власні кошти придбав квартиру в м. Одеса, позивачка з причин неможливості
спільного проживання з ним і відсутності іншого житла, знаходження її мати в
похилому віці, погіршення її стану здоров'я, наявності у неї потреби в
постійному сторонньому догляді, була вимушена покинути помешкання в м. Одеса і
переїхати на постійне місце проживання до своєї матері, де і у теперішній час
проживає з нею в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1.

З часу вселення вона постійно проживає і користується як член сім'ї,
житловим приміщення, бере участь у веденні спільного домашнього господарства,
додержується правил користування жилим приміщенням.

Позивачка та її мати неодноразово зверталися з заявами до дитячого
спеціалізованого санаторію «Затока» зареєструвати її у спірному житловому
приміщені, проте їм було в цьому відмовлено.

В зв'язку з тим, що права позивачки на вільний вибір місця проживання
порушуються, звернулася з позовом до суду.

Представник
позивачки у судовому засіданні позов підтримав повністю.

Відповідачка ОСОБА_2 з позовом погодилася, не заперечує проти позовних
вимог позивачки, вказує, що дійсно її дочка - позивачка по справі проживає з
нею разом в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1, здійснює за нею догляд, іншого
житла у позивачки не має.

Вона неодноразово зверталася до головного лікаря санаторію про визнання за
дочкою права користування житловим приміщенням та реєстрації, однак їй в цьому
відмовляли з незрозумілих причин, а саме того, що ніби то її донька в спірному
житловому приміщені не мешкає, що не відповідає дійсності, просить суд позовні
вимоги позивачки задовольнити.

Представник відповідача - Спеціалізованого санаторію «Затока» з позовними
вимогами позивачки не погодилася, просить суд в >'х задоволенні відмовити,
вказуючи, що позивачка по справі в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 не проживає,
плата за комунальні послуги ОСОБА_2 проводиться тільки за одного чоловіка,
тобто за неї самою, що свідчить про те, що позивачка не проживала та не
проживає в спірному приміщенні, тому вона реєстрації не підлягає. Рішення
виконавчого комітету Затоківської сільської ради, на які посилається позивачка,
санаторієм оскаржені до Господарського суду, тому їх неможливо приймати до
уваги.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, допитавши свідків, судом
установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що дійсно рішенням виконавчого комітету
Затоківської селищної ради «Про виключення квартир по АДРЕСА_1 з числа
службових» від 24.07.1992 року № 73 було задоволене клопотання адміністрації і
профспілкового комітету дитячого кістко - туберкульозного санаторію «Затока»
від 15.07.1992 року про виключення із числа службових квартир, в яких
проживають працівники санаторію «Затока», які працювали в санаторію більше 10
років, /л.с. 12-13/

Зокрема, відповідно до п. З зазначеного рішення була виведена із числа
службових двокімнатна квартира, жилою площею 43 кв.м., в корпусі 3 12 по
АДРЕСА_1 в який проживав батько позивачки - ОСОБА_3 зі складом сім'ї 2
чоловіка, який працював в санаторії більше 20 років.

Крім того,
відповідно до п. п. З п.7 цього ж рішення було вирішено видати ордер на право
зайняття двохкімнатної квартири жилою площею 43 кв.м., в корпусі АДРЕСА_1 в
який проживав ОСОБА_3 зі складом    сім'ї
2 чоловіка.

Потім, на підставі рішення виконавчого комітету Затоківської селищної ради
від 07.09.1992 року за № 88 ОСОБА_4 був виданий ордер за НОМЕР_1 від 11.11.1992
року на право зайняття зазначеного жилого приміщення, /л.с. 18/

На підставі рішення адміністрації дитячого санаторію «Затока» від
04.05.1989 року батьку позивачці було видане тимчасове посвідчення на право
вселення в зазначену квартиру з сім'єю, яка складається з трьох чоловік, якими
крім її батько були вона та її мати.

/л.с. 11/

Після смерті батька в зазначеній квартирі продовжила проживати і проживає
мати позивачки ОСОБА_2.

Позивачка також з самого дитинства і до досягнення повноліття разом зі
своїми батьками проживала в цієї квартирі і була зареєстрована за цією адресою.

Потім, після
одруження стала проживати в м. Одеса.

Після розірвання 19.11.2002 року шлюбу зі своїм чоловіком ОСОБА_5, який за
власні кошти придбав квартиру в м. Одеса, позивачка з причин неможливості
спільного проживання з ним і відсутності іншого житла, знаходження її мати в
похилому віці, погіршення її стану здоров'я, наявності у неї потреби в
постійному сторонньому догляді, була вимушена покинути помешкання в м. Одеса і
переїхати на постійне місце проживання до своєї матері, де і у теперішній час
проживає з нею в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1.

З часу вселення вона постійно проживає і користується як член сім'ї,
житловим приміщення, бере участь у веденні спільного домашнього господарства,
додержується правил користування жилим приміщенням.

Позивачка та її мати неодноразово зверталися з заявами до дитячого
спеціалізованого санаторію «Затока» зареєструвати її у спірному житловому
приміщені, проте їм було в цьому відмовлено, з причин того, що нібито позивачка
не проживає у спірній квартирі та не може бути зареєстрована.

Суд не може погодитися з затвердженнями представника відповідача про те, що
позивачка у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 не проживає та в зв'язку з чим не
може бути в ній зареєстрована і що доказом того, що вона не проживає в спірній
квартирі є те, що ОСОБА_2 сплачує комунальні послуги тільки на одного чоловіка,
тому, що дані затвердження представника відповідача не знайшли свого
підтвердження в ході судового розгляду справи і доказів цього представника
відповідача не надала.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в
межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 6
Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в
Україні», громадяни України повинні проводити реєстрацію місця проживання,
протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання.

Як встановлено в судовому засіданні, та підтвердили свідки допитані в ході
судового розгляду справи - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, яка є сусідкою ОСОБА_2,
позивачка після розірвання шлюбу з чоловіком дійсно повернулася на постійне
місце проживання до своєї матері у квартиру АДРЕСА_1, і мешкає в ній по
теперішній час, іншого житла в неї не має.

Після повернення на постійне місце проживання до своєї матері у спірну
квартиру, позивачка та ОСОБА_2 неодноразово зверталися до адміністрації
спеціалізованого дитячого санаторія «Затока» з проханням зареєструвати ОСОБА_1
за місцем її постійного проживання у квартиру АДРЕСА_1, однак отримували
відмову.

Суд вважає, що той факт, що ОСОБА_2 сплачує комунальні послуги тільки за
одну особу, не може свідчити про те, що позивачка не проживає у спірній
квартирі, оскільки на їх неодноразові звернення щодо реєстрації позивачки у
квартиру, вони отримували відмову, що підтверджується неодноразовими
зверненнями позивачки та ОСОБА_2, та відповідями спеціалізованого дитячого
санаторію «Затока» /л.с. 23, 24 25, 26, 27/.

Суд не може прийняти до уваги пояснення, допитаної в якості свідка -
ОСОБА_8 про те, що вона тільки декілька разів бачила позивачку у квартирі
АДРЕСА_1, що вона там постійно не мешкає, оскільки свідок працівник
спеціалізованого дитячого санаторію «Затока», і є зацікавленою особою, однак
навіть вона чітко не змогла затвердити те, що позивачка не проживає у квартирі,
як видно з її пояснень вона все ж таки позивачку у квартирі бачила.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають з ним,
користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть обов'язки, пов'язані з договором
найму. Особи, які вселилися до наймача житлового приміщення у встановленому ст.
65 ЖК України порядку, набувають рівне право користування житловим приміщенням.
Наймач вправі в установленому порядку вселити в займане ним жиле приміщення
своїх подружжя, дітей, батьків, а також інших осіб.

Згідно зі ст. 310 ЦК
України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має
право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків
встановлених законом.

Відповідно до ст. 273 ЦК
України, юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні
обов'язки, яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи,
зобов'язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені.
Діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові
права.

При таких обставинах суд вважає, що права позивачки на вільний вибір місця
проживання і право на житло порушені, законних підстав для відмови від
реєстрації позивачки в квартирі АДРЕСА_1 у адміністрації спеціалізованого дитячого
санаторія «Затока» не має, тому позовні вимоги позивачки є обґрунтованими і
підлягаючими задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 64, 65 ЖК України, ст. ст. 273,
310 ЦК України,
Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в
Україні», ст. ст. 10, 11, 60, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, спеціалізованого
дитячого санаторія „Затока" про визнання права користування жилим
приміщенням - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим
приміщенням -двокімнатною квартирою АДРЕСА_1.

Заява
про апеляційне оскарження рішення суду може бути подана протягом десяти        . днів з дня проголошення рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду
набирає законної сили післ я закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було
подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений статтею 294 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили
після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо
його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним
судом.