Справа № 22-ц-1362                                     Головуючий
у 1 -й інстанції Забара І.К.
30                                                   Суддя-доповідач
УХВАЛА

іменем   України

23
жовтня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного
суду Сумської області у складі:

головуючого
-   Рибалки В.Г.

судців                          -    Сибільової Л.О.,  Семеній Л.І.,

з участю
секретаря судового засідання - Назарової О.М.
та   осіб,    які
беруть   участь   у
справі   -   представника   позивача підприємства    Сумської
облспоживспілки    житлово-експлуатаційна    дільниця Кордюка В.П.,  відповідачів ОСОБА_2.,  ОСОБА_1.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу
за апеляційною скаргою підприємства Сумської облспоживспілки
житлово-експлуатаційна дільниця

на рішення
Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 листопада 2006 року у  справі
за позовом     підприємства
Сумської облспоживспілки
житлово-експлуатаційна
дільниця  до  ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку,

встановила:

Зазначеним
рішенням суду в задоволенні позовних вимог підприємства Сумської
облспоживспілки житлово-експлуатаційна дільниця відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивач,  посилаючись
на порушення судом норм матеріального права,
неповне з"ясування обставин,
що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду обставинам справи,  просить рішення скасувати та ухвалити нове
рішення,  яким позов задовольнити. Вважає
невірним висновок суду про те,  що між
сторонами виникли житлові правовідносини,
оскільки укладений між сторонами 8 січня 2004 року договір відшкодування
вартості утримання житла,  яке не є
об'єктом права державної або комунальної власності,  відповідає договору найму (оренди) житла
відповідно до  ст.   ст.  628,  810 ЦК України. Суд не
взяв до уваги,  що за цим договором
відповідачам була надана в користування кімната в гуртожитку терміном на один
рік,  і угода про продовження строку дії
договору не укладалась. Спільне рішення адміністрації і профкому про надання відповідачам,  які не працювали в облспоживспілці,  жилої площі в гуртожитку не приймалось. Ордер
на вселення до гуртожитку,  виданий
відповідачам,  не є спеціальним ордером в
розумінні положень статей ЖК України.

Вислухавши
доповідь судді-доповідача,  пояснення
представника позивача,  який підтримав
скаргу з мотивів,  в ній викладених,  відповідачів,
які заперечують проти скарги та вважають рішення суду вірним,  дослідивши матеріали справи та перевіривши
законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Позивач
свої вимоги мотивував тим,  що 8 січня
2004 року між сторонами було укладено договір на відшкодування вартості
утримання житла - кімнати АДРЕСА_1,  де
проживають відповідачі. Згідно п. п.
1.1,  5.3  договору,
кімната була надана відповідачам в користування строком

на 1 рік - до 8 січня 2005
року,  договір міг бути продовжений
сторонами на визначений або не визначений термін,  але угоди сторін про продовження договору не
було підписано,  відповідачі добровільно
помешкання не звільнили. Посилаючись на зазначені обставини,  а також на
ст.   ст.  781,
810,  815 ЦК України,  згідно яких договір найму припиняється в разі
ліквідації юридичної особи,  яка була
наймодавцем,  в зв'язку з чим наймач та
інші особи,  які проживали в
помешканні,  підлягають виселенню з житла
на підставі рішення суду без надання їм іншого житла,  та на те,
що постановою господарського суду Сумської області від 19 квітня 2005
року позивача як боржника визнано банкрутом,
відкрито ліквідаційну процедуру,
просив виселити відповідачів з кімнати АДРЕСА_1без надання іншого житла.

Вирішуючи
спір та відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того,
що між сторонами склались житлові правовідносини,  відповідачі були вселені до гуртожитку на
підставі ордеру підприємства-позивача,  і
підстави для виселення,  передбачені
житловим законодавством,  в даному
випадку відсутні.

Цей
висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогам
матеріального права.

Судом
першої інстанції встановлено,  що
ОСОБА_2. і ОСОБА_1. перебувають в зареєстрованому шлюбі,  мають синів ОСОБА_3,  1997 р. н.,
та ОСОБА_4,  1994 р. н. (а. с 28-32).

27    липня             1999    року    житлово-експлуатаційна    дільниця
Сумської

облспоживспілки
видала ОСОБА_2.,  який працював в
Сумському МНВО ім.  М.  В. Фрунзе,
ордер № 87/45 на житлову площу в гуртожитку (№ НОМЕР_1) на право
зайняття разом із сім"єю складом 4 особи (він,  дружина,
двоє дітей) житлової площі в гуртожитку - кімнати № АДРЕСА_1. Підставою
для видачі ордеру в ньому було зазначено договір від 27 липня 1999 року. З часу
отримання ордеру та вселення в гуртожиток відповідачі зареєстровані за даною
адресою (а. с.  7,  9).

В
подальшому - 05 січня 2000 року,  01
січня 2001 року,  08 січня 2004 року між
позивачем та відповідачами укладались договори на відшкодування вартості
утримання житла,  які відповідач
виконував належним чином.  Строк дії
зазначених договорів визначався в 1 рік (а. с.
8, 40-41).

2 грудня
2004 року,  посилаючись на п. 5.4 останнього
договору,  згідно якого терміном його дії
теж було зазначено один рік - до 8 січня 2005 року,  позивач попередив відповідачів про те,  що він не дає згоди на продовження договірних
відносин на 2005 рік,  та запропонував
звільнити надане для проживання житлове приміщення з 9 січня 2005 року (а.
с.  8,
10).

Рішенням
господарського суду Сумської області від 30 серпня 2005 року за підприємством
Сумської облспоживспілки житлово-експлуатаційною дільницею визнане право
власності на нерухоме майно в м.  АДРЕСА_1  зобов'язано КП «Сумське МБТІ» зареєструвати
право власності на об'єкти нерухомості,
в тому числі на зазначений гуртожиток,
за цим підприємством.  Реєстрація
права власності проведена 3 листопада 2005 року. Гуртожиток знаходиться на
обслуговуванні приватного виробничо-комерційного підприємства «Рубін» як
житлово-комунального органу (а. с.
11,  34- 36,  55-58).

Посилання
апелянта на те,  що відповідачі повинні
звільнити житлове приміщення,  оскільки з
ними не продовжені договірні відносини,
є безпідставними. При вселенні відповідачів з дітьми в 1999 році до
кімнати гуртожитку на підставі ордеру,
виданого підприємством - позивачем,
певний строк поселення не визначався.
Дійсність ордеру    і
правомірність    вселення їх до
гуртожитку на

підставі
діючого на той час законодавства ніким не оспорені. Підстави вважати,  що відповідачі вселились в 1999 році в
займане приміщення самовільно,  відсутні.
Відсутні і правові підстави для їх виселення з гуртожитку,  передбачені
ст.  132 ЖК України та Примірним
положенням про гуртожитки,  затвердженим
Радою Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208,  і вимога про їх виселення з гуртожитку без
надання іншого житла є безпідставною.

Доводи
апелянта про те,  що спірне житло не є
об'єктом комунальної або державної власності,
а тому до спірних відносин слід застосовувати норми ЦК України,  а не ЖК України,  не грунтуються на вимогах закону.

Спірні
правовідносини виникли між сторонами в 1999 році,  коли ЦК
України 2003 року не діяв,
відповідачі вселились в спірне житлове приміщення на підставі
ордеру,  тому посилання позивача на норми
ЦК України є
безпідставними. Послідуюче укладення з відповідачами договорів про
відшкодування вартості на утримання житла не має юридичного значення для
підтвердження законності вселення в 1999 році в спірне приміщення та виселення
з нього,  оскільки вони були укладені вже
після вселення відповідачів до гуртожитку на підставі ордеру,  виданого самим підприємством - позивачем.

В
зв'язку з наведеним є безпідставними і посилання позивача на ту обставину,  що ухвалою господарського суду Сумської
області від 6 вересня 2004 року порушено справу про банкрутство підприємства
Сумської облспоживспілки житлово-експлуатаційної дільниці,  а тому відповідачі на підставі норм нині
діючого ЦК України підлягають виселенню в зв'язку з ліквідацією юридичної особи
-наймодавця. Крім того,  підприємство -
позивач не ліквідоване (а. с.  15).

Суд
першої інстанції вірно встановив спірні правовідносини,  і апеляційна скарга не містить обставин та
доказів,  які б ставили під сумнів його
рішення,  а тому підстав для скасування
рішення не вбачається.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.
ст.  303,  307,
308,  313-315 ЦПК України,  колегія суддів

ухвалила:

Аплецяйну
скаргу підприємства Сумської облспоживспілки житлово-експлуатаційної дільниці
відхилити.

Рішення
Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 листопада 2006 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання нею законної сили.