Справа № 22-ц- 1136/07                                  Головуюча
суду 1   інстанції ВжещС.І.
Категорія 41                                                    Доповідач
апеляційного суду Шолох З.Л.
Ухвала

Іменем України

7 червня  2007
року  колегія суддів судової
палати  в цивільних справах апеляційного
суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Козаченка В.І.,

судців: Шолох
З.Л.,   Кутової Т.З.,

при
секретарі судового засідання -
Фірсовій Т.В., за участю:

·
представника позивача - ОСОБА_2.,

·
представника відповідачів - Косяк Т.І.,

·
відповідача ОСОБА_3.,

розглянувши  у
відкритому  судовому  засіданні
в  м.   Миколаєві
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 на   рішення   Казанківського     районний
суду   Миколаївської області     від 25
січня 2007 року   у справі за

позовом ОСОБА_1 до Скобелевської сільської ради
Казанкіьського району Миколаївської області (далі - Рада),
Комунального підприємства „Скобелевський сількомунгосп" Казанківського
району (далі - Підприємство),
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист трудових
прав,

встановила:

В січня 2006
року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ради про захист його трудових
прав.

Позивач зазначав, що 16 квітня 2003
року на сесії Ради було прийнято рішення про створення Підприємства та за
розпорядженням сільського голови від 30
червня 2003 року він
був призначений директором цього Підприємства. 31 липня 2003
року з ним укладено трудовий контракт строком на п'ять років.

У зв'язку зі збитковістю Підприємства, 19 травня 2004 року на сесії
цієї ж Ради було прийнято рішення про його ліквідацію та створено ліквідаційну
комісію. З 28 листопада
2005 року з
ним розірвано трудовий договір (контракт) на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України за
розпорядженням сільського голови (№158
від 28 листопада
2005 року).

На думку позивача, запис до його трудової книжки про
прийняття та звільнення з роботи повинна була внести Рада, а не голова
ліквідаційної комісії Підприємства.

Посилаючись на викладене та на те, що при його звільненні
були порушені його трудові права, позивач просив стягнути:

·
8
317,90 грн. заборгованості по заробітній платі за період з 15 липня 2005 року по 28 листопада 2005 року;

·
1
700 грн. моральної шкоди, спричиненої в зв'язку з порушенням його трудових
прав;

- змінити
дату його звільнення, так як вважав, що його не попередили про попереднє
вивільнення за два місяці, а також стягнути за цей період середній заробіток;

ОСОБА_1 неодноразово уточнював і доповнював позовні
вимоги та остаточно просив:

·
поновити строк звернення до суду, пропущений, на його
думку, з поважних причин;

·
змінити дату звільнення та вважати його звільненим з 29 січня 2006 року;

·
зобов'язати Раду внести зміни його трудової книжки щодо
запису про його прийняття та звільнення
з посади директора;

·
стягнути  11 317,91 грн.
заборгованості по заробітній платі;

·
середній заробіток за час затримки розрахунку при
звільненні;

·
1
700 грн. компенсації моральної шкоди;

-       599,76 грн.
матеріальної шкоди, спричиненої йому некомпетентними

діями голови сільської Ради та голови ліквідаційної
комісії Підприємства.

Ухвалами Казанківського районного суду Миколаївської області від 7 березня 2006 року та 20 липня 2006 року в якості
співвідповідачів по справі залучені -
Підприємство, сільський голова та голова ліквідаційної комісії Підприємства
.

Рішенням того ж суду від 25
січня 2007 року позов
задоволено частково. Стягнуто з Підприємства на користь позивача 10 313, 16 грн.
заборгованості по заробітній платі. У задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовних
вимог, просив його скасувати та постановити нове про задоволення його позову у
повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та
обгрутованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку доказам
по справі і прийшов до вірного висновку про те, що підприємство, в порушення
вимог ст. 116 КЗпП
України, в день звільнення позивача не провело з ним повного розрахунку не
оспорюваної суми. В зв'язку з чим, обгрунтовано визначив та стягнув на користь
позивача заборгованість по заробітній платі з врахуванням авансових виплат,
грошової компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги,
передбаченої ст. 44 КЗпП України при звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи позивачу в задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди та
середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, місцевий суд
прийшов до вірного висновку про відсутність вини підприємства, а також
недоведеність позивачем спричинення йому моральної шкоди, які давали б підстави
для такої компенсації.

При цьому, суд правомірно вважав, що моральна шкода відшкодовується
працівнику, згідно ст. 237-1 КЗпП України, лише у разі, якщо порушення законних
прав працівника призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і
вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

А відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, відповідно до ст.
117 КЗпП
України,   настає тільки за
наявності   вини Підприємства.

Доводи апелянта про незаконність такого висновку
місцевого суду спростовуються матеріалами справи, із яких   вбачається відсутність коштів у

Підприємства на виплату заробітної плати та наявність спору між
сторонами   про розмір такої
заборгованості.

Місцевий суд також правомірно відмовив позивачу і у задоволенні позовних
вимог про зміну дати його звільнення та внесення змін щодо записів у його
трудовій книжці про прийняття та звільнення з роботи.

Так, судом встановлено, що розпорядженням сільського голови від 30 червня 2003 року позивач був
призначений директором Підприємства, яке знаходилося у комунальній власності
Скобелевської сільської ради.

З 1 липня 2003 року з позивачем
укладено трудовий контракт строком на п'ять років. 19 травня 2004 року 22 сесією 24 скликання цієї ж
Ради (власником) було прийнято рішення про ліквідацію Підприємства у зв'язку із
його збитковістю та створено ліквідаційну комісію.

28 листопада 2005 року за
розпорядженням сільського голови (№
158 від 28 листопада
2005 року)
розірвано трудовий договір з позивачем на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до вимог ст. 21
КЗпП України та з врахуванням особливостей, передбачених „Положенням про
порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній
власності при найманні на роботу", затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 (з наступними змінами),
чинність якого розповсюджується і на підприємства, що знаходяться у комунальній
власності, оплата праці та матеріальне забезпечення такого керівника
визначається у контракті, але провадиться за рахунок коштів підприємства. А
тому, внесення запису до трудової книжки позивача про його прийняття та
звільнення з роботи уповноваженим органом власника (ліквідаційною комісії
Підприємства)   не суперечить вимогам
трудового законодавства.

Доводи позивача про порушення його права на попереднє попередження за два
місяці перед звільненням, необгрунтовані. Оскільки, із матеріалів справи
вбачається, що позивач приймав безпосередню участь в роботі сесії сільської
Ради 19 травня 2004 року, яка прийняла рішення про ліквідацію Підприємства та
створила ліквідаційну комісію до складу якої ввійшов і сам позивач. А
звільнення позивача проведено лише 28
листопада 2005 року.

За таких обставин немає підстав вважати порушеним право позивача, щодо порядку
його вивільнення, передбачене ст. 49-2
КЗпП України.

З врахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції постановлено з
додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає
залишенню без змін згідно ст. 308
ЦПК України.

Керуючись ст.
ст. 303, 308, 316 ЇДПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Казанківського районного
суду Миколаївської області від 25
січня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту

проголошення,
але      може    бути
оскаржена    у    касаційному    порядку

безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня проголошення.