УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2007 року                                                                                м.
Івано-Франківськ

Колегія судців судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого                                           Горблянського
Я. Д.,

суддів:                                                      Беркій
О.Ю., Соколовського В.М.,

секретаря                                                 Пилипчук
Н.Б.,

адвокатів                                                 ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Галицького районного суду від 19 лютого 2007 року з участю: апелянтки
ОСОБА_3, позивачки - ОСОБА_4,

встановила:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про стягнення з
ОСОБА_3 завданої майнової шкоди в сумі 5654грн. 66коп., допущеної розтратою
матеріальних цінностей коли відповідачка працювала продавцем магазину
„Продукти", що знаходиться в смт. Більшівці Галицького району.

Рішенням Галицького районного суду від 19.02.2007 року
позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2827 грн.
матеріальної шкоди, 51 грн. мита та 7 грн. 50 коп. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення.

На дане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на те, що вона з позивачкою договору про повну матеріальну
відповідальність не укладала. Позивачка, як власник кіоску, не налагодила і не
забезпечила належного обліку товарів, не створила належних умов праці. Будь-яких
документів про передачу їй залишків товару позивачка не представила. За
отриманий товар вони з напарницею не розписувались. Напарниця працювала у
позивачки без укладання трудового договору. Згідно постанови про відмову у
порушенні відносно неї кримінальної справи нестача товаро-матеріальних
цінностей допущено з вини підприємця, тобто позивачки по справі, за що та була
притягнута до адмінвідповідальності за ст.41 ч.1 КпАП України. Позивачкою також
суду не представлено первинних бухгалтерських документів які б підтвердили
нестачу цінностей на суму 5654 грн. 66коп. Звідки ця нестача взялася невідомо.

Однак суд це все до уваги не взяв і ухвалив незаконне
рішення. Тому просить дане рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову.

Апелянтка ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу, просить
рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення яким відмовити
у задоволені позову.

Позивачка ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнала та
пояснила, що розтрату товаро-матеріальних цінностей та допустила, а тому
просить рішення суду залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення із
слідуючих підстав.

Згідно ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою,
організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають
посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою,
продажем, перевезенням або

Справа № 22-ц-592/2007р.                                    Головуючий
у І інстанції Мельник І.І.

Категорія   19                                                          Доповідач
Горблянський Я.Д.

2

застосуванням у процесі виробництва переданих їм
цінностей. Перелік таких робіт і посад, а також типовий договір про повну
матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається
Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи 22.07.2005 року між
сторонами було укладено трудовий договір, згідно якого відповідачку ОСОБА_3
прийнято на роботу на посаду продавця. В п.2 даного договору оговорено, що
продавець продовольчих товарів несе повну матеріальну відповідальність,
відповідає за дотримання терміну зберігання товарів, дотримуючись правил
охорони праці.

Виходячи з даного пункту договору суд першої інстанції
прийшов до висновку, що між сторонами укладено договір про повну матеріальну
відповідальність. Однак до такого висновку суд першої інстанції прийшов
передчасно.

Працівник і власник під час укладення договору про повну
матеріальну відповідальність повинні використовувати як нормативно-правову
форму Типовий договір про повну матеріальну відповідальність. Змінювати його
недопустимо, оскільки Типовий договір має характер нормативно-правового акта.
Тому недопустимо укладати договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність
за довільною формою або відбирати у працівника одностороннє зобов'язання про
прийняття ним на себе повної матерільної відповідальності.

Як вбачається з постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи відносно ОСОБА_3 від 17.10 2006 року у підприємця ОСОБА_4
не налагоджено належного обліку товаро-матеріальних цінностей і дане порушення
допущено нею з метою приховати фактичні товарні і грошові обороти. Із
працівником ОСОБА_5 не укладено трудового договору і виплата зарплати
проводилась у конвертах без сплати обов'язкових відрахувань. Фактично недостача
товаро-матеріальних цінностей допущена з вини підприємця, а тому в діях ОСОБА_3
відсутній склад злочину, передбачений ч.1 ст.191 КК України.

Ст.134 КЗпП України регулює випадки повної матеріальної
відповідальності. Однак апелянтка ОСОБА_3 під їх дії не підпадає, а тому не
може нести матеріальну відповідальність у повному обсязі. Оскільки під час
проведення перевірки правоохоронними органами не встановлено вини апелянтки у
виникненні недостачі товаро-матеріальних цінностей то колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення позову.

Однак суд першої інстанції даних обставин не врахував і
задовольнив частково позов. Тому рішення суду першої інстанції слід скасувати і
ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі ст.ст. 134,135-1 КЗпП України та керуючись ст. ст. 307, 309, 313,
314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду від 19.02.2007 року
скасувати. Ухвалити нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
стягнення 5654 грн. 66 коп. шкоди завданої розтратою матеріальних цінностей
відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.