РІШЕННЯ

Іменем України

11 липня 2007
року

Колегія
судців судової палати в цивільних справах апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого
- судді                                         Франовської
К.С.

суддів                                                                 Широкової
Л.В.

Товянської О.В.

при секретарі
судового

засідання                                                            Забеліній
О.О.

з участю
апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.  Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1,  поданої на рішення Богунського районного суду
м. Житомира від 03 травня 2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
відкритого акціонерного товариства "Житомирський завод скловиробів"
про поновлення на роботі,  стягнення
заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,  -

встановила:

У жовтні
2005 р. ОСОБА_1 звернулася
до суду з даним позовом,  просила
поновити строк позовної давності,
поновити її на роботі на посаді контролера-пакувальника відкритого
акціонерного товариства "Житомирський завод скловиробів" (далі - ВАТ
"Житомирський завод скловиробів",
стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу та відшкодувати
моральну шкоду в сумі 5 тис.  грн.

В
обгрунтування позовних вимог позивач посилалася на те,  що 28.07.2005 р. заяву про звільнення з
роботи за згодою сторін вона написала під примусом.  Цей факт можуть підтвердити свідки ОСОБА_3 та
ОСОБА_4. Позивач вважає,  що таким
незаконним звільненням порушені її права,
передбачені  ст. 43 Конституції
України.

Крім
того,  зазначає,  що у зв'язку зі звільненням вона пережила
нервовий стрес,  погіршився стан її
здоров'я,  зменшились доходи,  тому вона має право на відшкодування
моральної шкоди.

У травні
2006 р. позивач доповнила позовні вимоги,
просила суд стягнути моральну шкоду в сумі 10 тис.  грн .,
та допустити негайне виконання рішення.

Рішенням
Богунського районного суду м. Житомира від 03 травня 2007 р. ОСОБА_1 поновлено
строк звернення до суду; в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Не
погоджуючись з даним рішенням,  позивач
ОСОБА_1подала апеляційну скаргу,  в якій
просить рішення скасувати та ухвалити нове,
яким позов задовольнити,

Справа №
22ц/1409                                                        Головуючий
у суді 1-ї інстанції Бучик А.Ю.

Категорія
40                                                                    Суддя-доповідач
Франовська К.С.

посилаючись на
порушення судом норм матеріального та процесуального права,  неповне з'ясування обставин,  що мають значення для справи.

Так,  зазначає апелянт,  судом порушено п.4  ст. 129 Конституції України та п.4  ст. 10 ЦПК України,  оскільки відмовлено в допиті свідків ОСОБА_3
та ОСОБА_4,  які були присутні під час
написання нею заяви про звільнення під тиском.
Допитаний свідок ОСОБА_5 дав необ'єктивні свідчення,  оскільки він є зацікавленою особою,  тому,
що він чинив примус для написання заяви про звільнення за згодою сторін.

В
запереченнях на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу
відхилити,  а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідач
посилається на те,  що ОСОБА_1 була
звільнена за згодою сторін і не зверталась з заявою до правоохоронних органів з
приводу вчинення щодо неї примусу.

Крім
того,  апелянт не зверталась до
адміністрації підприємства з приводу відкликання своєї заяви про звільнення.
Також,  апелянтом не надано доказів
того,  що їй заподіяно моральну шкоду.

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги,  апеляційний суд
приходить до висновку про те,  що
апеляційна скарга піддягає частковому задоволенню,  рішення -скасуванню з ухваленням нового про
відмову у позові з таких підстав.

Відмовляючи
у позові ОСОБА_1,  суд першої інстанції
виходив з того,  що позивач не подала
доказів на обгрунтування позовних вимог щодо примусу роботодавця до подачі
заяви про розірвання трудового договору . Відтак,  суд вважав,
що припинивши трудовий договір з підстав,  передбачених
ст. 36 п.1 КзПП,  працівник має право
оспорювати свою ініціативу на звільнення.

З таким
висновком не може погодитись апеляційний суд,
виходячи з наступного. Відповідно до
ст. 38 КзПП працівник має право у визначений ним строк розірвати
трудовий договір за власним бажанням.
Коли у працівника вимагають написати заяву на звільнення за власним
бажанням,  працівник має право звернутись
до суду з позовом про поновлення на роботі і оспорити факт добровільності
ініціативи звільнення ( п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від
6.11.1992 року із наступними змінами « Про практику розгляду судами трудових
спорів»).

Статтею
36 КзПП передбачено інші підстави припинення трудового договору. Зокрема,  у п.1 цієї норми йдеться про припинення
договору за угодою сторін,  тобто,  за домовленістю про підставу припинення
трудового договору.

Аналіз
правових норм дає підстави стверджувати,
що припинення трудового договору не є тотожним звільненню з роботи,
оскільки поняття «припинення трудового договору» характеризує стан трудового
договору,  а термін «звільнення з роботи»
характеризує стан працівника. Законодавець визначив,  що дана підстава не є ініціативою працівника
на розірвання трудового договору,  у
зв»язку з чим і передбачив,  що подану
про припинення договору заяву працівник не може відкликати,  як це він має право,  розриваючи договір в порядку  ст. 38 КзПП.
ст. 3бп.1 КзПП передбачає взаємне волевиявлення працівника та
роботодавця і не на розірвання договору,
а на його припинення.

У даній
справі суд встановив,  що на підставі
наказу № 73-к від 20.10.2004 р. ОСОБА_1 з 22.10.2004 р. була прийнята на роботу
учнем контролера-пакувальника ВАТ "Житомирський завод скловиробів" на
умовах трудового договору з місячним випробувальним терміном.  Наказом № 38-ка від 28.07.2005 р. ОСОБА_1
була звільнена з роботи з 27.07.2005 р. по п.1
ст. 36 КЗпП України за згодою сторін на підставі її заяви (а.с. 78-80).
У змісті заяви ОСОБА_1власноручно зазначила підставу припинення укладеного
трудового договору,  а резолюція
керівника підприємства стверджує про його згоду припинити договір з зазначеної
підстави.

Відтак,  оскільки ОСОБА_1подала заяву про припинення
трудового договору за п.1  ст. 36
КзПП,    що не є розірванням договору з
ініціативи працівника,  можливість

оспорювання в
такому випадку ініціативи на звільнення у зв»язку із примусом,  законом не передбачена.

На
підставі наведеного апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і
відмовляє у позову ОСОБА_1 з викладених підстав.

Керуючись  ст.
ст.  303-304, 307, 309,  313-316 ЦПК України,  колегія суддів,  -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 03 травня 2007 року скасувати,
ухвалити нове,  яким у позові
ОСОБА_1 до ВАТ «Житомирський завод скляних виробів» про поновлення на роботі,  стягнення зарплати за час вимушеного
прогулу,  відшкодування моральної
шкоди,  - відмовити за безпідставністю.

Рішення
може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом 2-х місяців з дня набрання законної сили рішенням апеляційного
суду.