Справа № 22-ц-5822007 рік                       Головуючий у 1 інстанції
29                                                                Суддя-доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26
червня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного
суду Донецької області в складі:

головуючого   Ігнатоля Т.Г.

суддів     Козлова О.М., Кочегарової Л.М.

при
секретарі Горбань К.С. розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, визначення порядку користування квартирою за
апеляційною скаргою відповідачки на рішення Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя   від 29 березня 2007
року,

встановила:

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду М.Маріуполя від 29 березня 2007 року позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволено. Квартиру АДРЕСА_1 визнано об'єктом спільної сумісної
власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 За ОСОБА_1 визнано право власності на 12 частини
зазначеної квартири. У задоволенні решти позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь позивача у відшкодування судових витрат 200 грн.

В
апеляційній скарзі відповідачка просить рішення скасувати та у задоволенні
позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального
права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення відповідачки, яка доводи скарги підтримала,
заперечення позивача та його представника ОСОБА_3 , які просили відмовити у
скарзі, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга  не
підлягає  задоволенню з таких підстав.

Відповідно
до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано
правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом
встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 5 серпня 1994 року, від шлюбу
мають сина ОСОБА_4, 2002 року народження. За договором купівлі-продажу від 21
лютого 2001 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1   за 5 276 грн.

2
листопада 2001 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєструвалися в цій квартирі.

8 серпня 2006
року шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1, суд виходив з того, що квартира, яку придбали подружжя
Холявіни в період шлюбу є їх спільною сумісною власністю, що відповідачка не
надала доказів на підтвердження свого особистого внеску в придбання квартири,
що частки подружжя у спільній сумісній власності є рівними.

Висновки суду є
законними та обгрунтованими.

Згідно
ч.7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і
кошти, що належали одному з подружжя, то частки в цьому майні, відповідно до
розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно
ст.60 СК України майно, набуте подружжям з а час шлюбу, належить дружині то
чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Вважається,
що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно
ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи
спір, суд першої інстанції повно, всебічно і об"єктивно встановив
обставини справи та відповідні їм правовідносини, поясненням сторін, наданим та
безпосередньо дослідженим доказам дав належну оцінку і дійшов до обгрунтованого
висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання за ним
права власності на 12 частку спірної квартири.

Колегія
суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги про те, що особисто для
ОСОБА_2, а не на потреби подружжя, передавалася основна частина грошей на
придбання квартири.

Відповідно
до ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як
вбачається з пояснень ОСОБА_1, письмових доказів про передачу батьками коштів
особисто їй на придбання квартири немає.

При
цьому відповідачка пояснювала, що на час придбання квартири вони проживали з
позивачем однією сім"єю в будинку його батьків, сім"я потребувала
поліпшення житлових умов, після придбання квартири вони разом з позивачем
зареєструвалися за даною адресою і підтримували сімейні відносини до 2005 року.

Посилання
ОСОБА_2 на те, що вона має право на 1112 частки спірної квартири до уваги не
приймаються, оскільки з такими вимогами відповідачка до суду не зверталася.

Рішення
суду відповідає положенням ст.ст.57,60,70 СК України та вимогам ст.ст.
10,60,212,213 ЦПК України і підстав для його скасування немає.

Нових
доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та
могли вплинути на рішення суду відповідачкою апеляційному суду не надано.

Відповідно до
ч.1,3 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення

суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги
та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Керуючись
ст.ст.303,307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 29 березня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двох
місяців з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної інстанції.