Справа № 33ц- 535кс/07 Категорія 03
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 вересня 2007
року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі: Лисенка
П.П., Козаченка В.І., Шолох З.Л.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до закритого акціонерного товариства
„Радій" м. Кіровограда про захист трудових прав, за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 березня
2005 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 23 червня
2005 року,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2005
року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до закритого акціонерного товариства
„Радій" (далі - ЗАТ „Радій") про захист трудових прав.

Позивачка зазначала, що працювала у відповідача на посаді економіста з 19S3 року. Наказом № 72/к
від 26 серпня 1998 року була звільнена з роботи по п. 1 ст. 40 КЗпП України у
зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

В день
звільнення відповідач не провів розрахунок належних їй сум. Тому, за її позовом рішенням Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 2 червня 1999 року з відповідача на її користь стягнуто
459,55 грн. заборгованості по заробітній платі та 1091,6 грн. середнього
заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( по день прийняття
судового рішення включно).

Посилаючись на
те, що належні їй суми за рішенням суду відповідач виплатив лише 1 серпня 2001
року, позивачка просила стягнути з відповідача за період з 2 червня 1999 року по 1 серпня 2001 року середній
заробіток по день фактичного розрахунку, компенсацію втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, відшкодувати 10 000
грн. моральної шкоди.

ОСОБА_1 також
просила стягнути з відповідача 568,53 грн., тобто 3 % річних за час
прострочення виконання відповідачем зобов'язання, посилаючись на те, що
відповідач не дотримався умов, укладеної між ними мирової угоди від 8 червня
2000 року про строки погашення заборгованості по заробітній платі на стадії
виконання судового рішення.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 березня 2005
року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 23
червня 2005 року,   відмовлено у
задоволенні позову.

В касаційній
скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просила скасувати судові рішення по справі і справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши
матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку
про відсутність підстав для перегляду судових рішень.

Судом першої
інстанції встановлено, що позивачка знаходилася у трудових відносинах з
відповідачем з 14 січня 1983 року по 26 серпня 1998 року, працюючи економістом.
Звільнена з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням
чисельності та штату працівників.

Заборгованість
по заробітній платі та пов'язані з цим матеріально - правові санкції,
передбачені КЗпП України, стягнуті на користь позивачки попереднім судовим
рішенням.

2

У зв'язку з порушенням
позивачем встановленого відповідачем терміну повірки лічильнику абонентська
плата за споживання води нараховувалась ОСОБА_2. без урахування показань засобу
обліку за загальними нормами, що призвело до заборгованості за спожиту у 2004
р. воду.

Відмовляючи в
позові, суд першої інстанції з урахуванням фактичних обставин справи
обґрунтовано виходив з того, що дії відповідача по нарахуванню оплати за
використану воду у зв'язку з порушенням позивачем встановлених термінів
технічної повірки лічильника за загальновстановленими нормами без врахування
показань приладу обліку є правомірними.

Скасовуючи
правильне по суті рішення суду першої інстанції і задовольняючи позов ОСОБА_2., апеляційний суд
дійшов помилкового висновку що відповідачем неправомірно встановлено термін
наступної повірки лічильника через три роки, а не два, і безпідставно проведено
нарахування оплати за спожиту воду без врахування показань приладу обліку.

Так, відповідно
до п. 4.2 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення
в містах і селищах України, затверджених наказом Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від 1 липня 1994 р. № 65 (далі - Правила),
водолічильник перебуває на балансі і обслуговуванні абонента, котрий несе
відповідальність за своєчасну повірку приладу обліку.

Пунктом 4.15
Правил передбачене проведення в обумовлений паспортом строк повірки лічильників представником Держстандарту з
встановленням пломби з перевірочним тавром.

В пункті 4.11
паспорта на встановлений у позивача лічильник СК - 15-01 зазначено, що його
необхідно піддавати обов'язковій повірці за методикою ГОСТ 8.156,
рекомендується періодичність повірки через кожні 3(2) роки.

Питання
встановлення міжповірочних інтервалів на засоби вимірювальної техніки належить
до компетенції Держстандарту України. Відповідно до Покажчика - 2000 Державного
комітету стандартизації, метрології та сертифікації України для типу
лічильників води крильчастих СК встановлений міжповірочний інтервал 2 роки.

Таким чином,
встановлений працівником відповідача термін чергової повірки лічильника
позивача через два роки після виготовлення відповідає вимогам Держстандарту та
не суперечить рекомендаціям виробника, викладеним у паспорті.

Крім того в силу ст. ст. 16, 20 Закону
України "Про метрологію та метрологічну діяльність", пункту 4.15
Правил дозволяється експлуатації лише лічильників, що пройшли повірку. З
урахуванням таких вимог нормативних актів та пункту 12 Положення про
впровадження квартирних приладів обліку споживання холодної та гарячої води,
затверджених рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 24
липня 2002 р. № 845, позивачеві вірно проводилось нарахування оплати за
використану воду за період не проведення
повірки за встановленими нормами споживання без врахування даних приладу
обліку.

Невірне
застосування апеляційним судом норм матеріального права, регулюючих спірні
правовідносини, призвело до неправильного вирішення спору та помилкового
скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.
ст. 336, 339 ЦПК України та Законом України від 22 лютого 2007 р. № 697-V "Про
внесення змін до Закону України "Про судоустрій України" щодо
забезпечення касаційного розгляду цивільних справ", колегія суддів судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області

3

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд,
прийшов до вірного висновку про відсутність законних підстав для
задоволення заявлених позовних вимог, тому правомірно відмовив у задоволенні
позову.

Висновки судів
попередніх інстанцій узгоджуються з матеріалами справи та відповідають нормам
матеріального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують
висновків судових інстанцій.

Відповідно до ч.
2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати
або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду,
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів
встановлено, що судові рішення ухвалені з додержанням судами норм матеріального
та процесуального права, а в матеріалах справи відсутні підстави для
обов'язкового скасування судового рішення, передбачені ч.1 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.
332, 336 ЦПК України та Законом України „Про внесення змін до Закону України
„Про судоустрій України" щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних
справ" від 22 лютого 2007 року, колегія суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Миколаївської області, -

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 відхилити, а рішення Кіровського районного
суду м. Кіровограда від 21 березня 2005 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської
області від 23 червня   2005 року -   залишити без змін.

Ухвала   оскарженню
не підлягає.