РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року жовтня місяця 08 дня колегія суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого, судді
Синельщікової О.В.

суддів   Шаповадової О.А.

Горбань В.В. при секретарі
Гончарук В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Дитячого медичного реабілітаційного центру „Меркурій"
про стягнення грошової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію,

з апеляційною скаргою Філії медичного реабілітаційного центру внутрішніх
військ МВС України „Майнаки" - Дитячого медичного реабілітаційного центру
„Меркурій" на рішення Євпаторійського міського суду Автономної Республіки
Крим від 01 червня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Євпаторійського міського суду Автономної Республіки
Крим від 01 червня 2007 року позові вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. З
Дитячого медичного реабілітаційного центру „Меркурій" на користь ОСОБА_1
стягнено грошову допомогу у розмірі 2130 грн. з урахуванням індексу інфляції -
628,35 грн. та 3% річних за користування чужими коштами - 165,85 грн., а всього
2923,85 грн. З Дитячого медичного реабілітаційного центру „Меркурій" на
користь ОСОБА_1 стягнено у відшкодування моральної шкоди 1000 грн., на користь
держави судовий збір в сумі 51 грн. і витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн.

В апеляційній скарзі Філія медичного реабілітаційного центру внутрішніх
військ МВС України „Майнаки" - Дитячий медичний реабілітаційний центр
„Меркурій" просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду незаконне
і необгрунтоване, ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального
права. Вважає, що судом не повно з'ясовані обставини, що мають значення для
справи, і висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема вказує, що
суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що п. 5 розділу 8
Колективного договору не передбачено написання позивачкою заяви про надання їй
матеріальної допомоги у зв'язку з виходом на пенсію, і що таке зобов'язання по
виплаті у адміністрації виникає одразу ж по досягненню працівником пенсійного
віку. Крім того, суд не звернув уваги на те, що позивачкою пропущений
тримісячний

Справа № 22-ц-5294/2007 р.             Головуючий
у першій

інстанції Ружицька Т.В. Доповідач Синельщікова О.В.

строк для захисту
свого порушеного права, встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю
України. Отже вважає, що оскільки позивачка втратила право на отримання
грошової допомоги, то у суду першої інстанції не було підстав для стягнення інших
виплат, включаючи і моральну шкоду.

У запереченнях на апеляційну скаргу, позивачка просила відмовити в її
розгляді, як не заснованій на законі, та поданої неповноважною особою.

Заслухавши суддю-д оповідача, представників сторін, позивачку, перевіривши
матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що права
позивачки на отримання грошової допомоги, передбаченої колективним договором,
порушені, а тому сума допомоги підлягає стягненню з відшкодуванням моральної
шкоди, завданої порушенням трудових прав ОСОБА_1, та покладанням на відповідача
відповідальності за порушення виконання грошового зобов'язання:

Колегія судів апеляційного суду не може погодитися з таким рішенням суду,
як невідповідним обставинам справи, вимогам матеріального і процесуального
закону.

При апеляційному перегляді справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 02
листопада 1998 року по 04 жовтня 2004 року працювала завідуючою складом у ДМРЦ
„Меркурій". Звільнена з роботи наказом № 85-к від 04 жовтня 2004 року за
власним бажанням за статтею 38 Кодексу законів про працю України (а.с.25-28).

10 лютого 2004
року позивачці виповнилося 55 років.

Згідно п. 5 розділу 8 Колективного договору, укладеного у ДМРЦ
„Меркурій" у 2003 році, було передбачено надавати грошову допомогу
працівникам у зв'язку з круглою датою (з 50 років) - 50 грн. та при виході на
пенсію 10 посадових окладів (а.с. 19).

Зазначена допомога у розмірі 10 посадових окладів не була виплачена
позивачці ні при досягненні нею 55 років, ні при звільненні з роботи.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що права на отримання зазначеної
допомоги позивачка не має за таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 97 Кодексу законів про працю України форми і
системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми
посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій,
винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат
встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у
колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

, Частиною 3 статті 2 Закону України „Про оплату праці" встановлено,
що виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за
спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і
матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які
провадяться понад встановлені зазначеними актами норми, належать до інших
заохочувальних та компенсаційних виплат.

Саме такі виплати були передбачені у колективному договорі ДМРЦ
„Меркурій" у розділі 8.

Але, при
розгляді справи встановлено, що після досягнення пенсійного віку, позивачка не
вийшла на пенсію, не залишила роботи, а звільнилася лише 04 жовтня 2004 року за
власним бажанням.

На чае звільнення
ОСОБА_1 з роботи вже діяв інший колективний договір, укладений 02 липня 2004
року, за умовами якого згідно з розділом 8 адміністрація при наявності
фінансових можливостей за клопотанням профспілкового комітету може надавати
матеріальну допомогу працівнику підприємства. Працівникам, які досягай
пенсійного віку та виходять на пенсію виплачувати одноразову допомогу при
наявності фінансових можливостей (а.с.41).

Таким чином, вимоги позивачки про стягнення грошової допомоги є
безпідставними, суд першої інстанції зазначеного не врахував і, вважаючи
трудові права позивачки порушеними, дійшов також помилкового висновку про
необхідність відшкодування моральної шкоди за підставами статті 237-1 Кодексу
законів про працю України.

Враховуючи, що спірні правовідносини регулюються нормами трудового права,
яким не передбачено застосування до роботодавця цивільно-правової
відповідальності, передбаченої за прострочення виконання грошового
зобов'язання, вирішення судом першої інстанції спору за нормами Цивільного
кодексу України, а саме статті 625 Цивільного кодексу України, колегія суддів
вважає неправильним.

При апеляційному перегляді справи встановлено, що відповідач є юридичною
особою, а тому його керівник ОСОБА_2 мав повноваження оскаржити судове рішення,
подавши апеляційну скаргу, яка підлягає задоволенню.

За таких обставин, рішення суду слід скасувати за підставами п. п. 1, 3, 4
статті 309 Цивільного процесуального кодексу України з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні позову.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 316
Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів судової палати у
цивільних справах,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Філії медичного реабілітаційного центру внутрішніх військ
МВС України „Майнаки" - Дитячого медичного реабілітаційного центру
„Меркурій" задовольнити.

Рішення Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим від 01
червня 2007 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_1 в позові відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його
проголошення.

Рішення може
бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох
місяців.