АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц - 1708 / 2007                         Головуючий
Категорія - 26                                               Доповідач  -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ           УКРАЇНИ

8 травня 2007 року           Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого   - Глущенко Н.Г.

суддів                - Присяжної Ж.І.,
Прозорової М.Л.

при секретарі  - Білоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

представника позивачки ОСОБА_1 -

ОСОБА_2 на
рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11 грудня 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Президента України, Міністерства юстиції
України, Державного казначейства України, Відкритого акціонерного товариства
"Державний ощадний банк України" про визнання права власності, захист
права власності, усунення перешкод в користуванні власністю, відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Представника
позивачкиОСОБА_1 - ОСОБА_2
звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення
Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.12.2006 року та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних вимог позивачки в повному обсязі / а. с. 49 /.

Зазначеним рішенням
суду в ОСОБА_1. відмовлено в її позовних вимогах /а. с. 44-47/.

Як на підстави
апеляційної скарги представник позивачки посилався на те, що рішення є
незаконним, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та
процесуального  права / а. с. 49 /.

Судом першої
інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1. до 1991 року, а саме 18.10.1990
року, у Дніпродзержинському відділенні № 3293 Ощадного банку СРСР відкрила рахунок, де зберігала свої
заощадження, розмір яких станом на 01.01.1992
року складав 13926 рублів 81 копійку, що
вбачається з ощадної книжки та підтвердили суду самі сторони / а. с. 4 /.

Таким чином,
судом встановлено, що позивачка при відкритті депозитного рахунку в Дніпродзержинському відділенні № 3293 Ощадного банку СРСР вступила у правовідносини з Ощадним
банком СРСР, який і мав передОСОБА_1. зобов'язання
щодо виконання договору банківського вкладу на депозитний рахунок.

Законом України від 21.11.1996 року (з послідуючими змінами та
доповненнями) "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян
України", зокрема ч.1 ст. 1, передбачено, що на підставі цього Закону встановлюються зобов'язання
держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові
заощадження, поміщені в період до 02.01.1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на
території України.

Статтею 3 цього Закону встановлено, що
заощадження громадян, зазначені в ст.1 Закону,
відновлюються у співвідношенні 1 карбованець заощаджень на 1,05 гривні за станом на 1 жовтня 1996 року. Подальша компенсаційна
індексація заощаджень громадян здійснюється при видачі вкладів відповідно до індексу
інфляції.

Статтею 4 Закону встановлено, що компенсація
зазначених в частині 1 статті 1 цього Закону заощаджень громадян проводиться в порядку,
встановленому ст.ст. 6,7 цього Закону, та гарантується державою в сумі, яка на 1 жовтня 1996 року по грошовим заощадженням
становить 121,90 млрд. гривень.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги
позивачки ОСОБА_1. про встановлення її права
власності на гроші, забезпечені золотом, на рахунках Ощадного банку в сумі 125539,75 грн.; зобов'язання відповідача
виконати гарантійні зобов'язання по
зберіганню її власності, в реальному розмірі її купівельної спроможності та повернення її із незаконного володіння в сумі
110961,60
грн., за первісною вимогою, - є
необгрунтовані.

Згідно ст. 6 Закону України від 21.11.1996 року (з послідуючими змінами та доповненнями) "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян
України" -визначено, що компенсація громадянам
України витрат від знецінення грошових заощаджень
проводиться виключно в грошовій формі за рахунок Державного бюджету України починаючи з 1997 року. Кошти для компенсації
заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті
України окремою статтею. Порядок перерахування коштів з Державного бюджету України установам Ощадного банку України
визначається Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.10.2001 року № 1-23/2001 (Справа про заощадження громадян), зокрема п. 5.3, встановлено, що відповідно до
Конституції України право приватної власності є
непорушним (ч.4 ст.41). Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків,
передбачених Конституцією України (ч.1 ст.64).

З огляду на ці положення встановлений Законом Украши "Про державні
гарантії відновлення заощаджень громадян
Украши" ( стаття 7) механізм, відповідно до якого заощадження повертаються не за першою вимогою вкладника, як це передбачено
ст. 384
ЦК УРСР, а "поетапно, залежно від віку вкладника,
суми вкладу, інших обставин, у межах коштів,
передбачених для цього Державним бюджетом Украши на поточний рік", обмежує конституційне право власності громадян, грошові
вклади яких відновлені шляхом компенсаційної індексації в
Державному ощадному банку Украши.

Крім того, Конституційний Суд Украши все в тому ж своєму рішенні від 10.10.2001 року ( п. 5.4) прийшов до висновку, що відповідно до Конституції Украши власники, здійснюючи право власності, повинні додержуватися
конституційних положень про те, що "власність
зобов'язує" і вона "не повинна використовуватись на шкоду людині і суспільству" (ч.З ст. 13), а також, що використання власності не може завдати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам
суспільства (ч.7ст.41).

Отже, із системного аналізу положень Конституції України випливає, що право
власності може бути обмежено.

Право держави обмежити володіння, користування та розпорядження
майном визначено і Першим протоколом до Конвенції про захист прав та основних
свобод 1950 року. Кожна фізична або юридична
особа, зазначається в цьому документі, має право мирно володіти своїм майном. Проте держава має право "вводити в дію
такі закони, які на її думку, є необхідними для
здійснення контролю за користування майном відповідно до загальних інтересів..."(ст.
1).

З огляду на це Конституційний Суд України вважає, що положення ст.7 Закону
України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян
України", відповідно до яких заощадження повертаються
"поетапно", "залежно від суми вкладу", "у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України
на поточний рік", хоча і обмежують конституційне право власності громадян,
але не суперечать ст.ст. 13,41,64 та іншим статтям
Конституції України.

Така пропозиція викладена і в рішенні Європейського суду з прав людини у
справі "Джеймс та інші проти Сполученого
Королівства" від 21.02.1986 року: "Не заперечуючи право держави встановлювати - у досить широких межах розсуду, відповідно до її внутрішньої законодавчої, соціальної, економічної
політики чи з іншою метою -обмеження у користування об'єктами
права власності з огляду на суспільний інтерес, слід мати на увазі, що ці обмеження , однак не повинні призводити до
позбавлення можливостей такого користування, тобто до їх повної
втрати".

В судовому засіданні судом встановлено, що на ім'я позивачки ОСОБА_1. відкрито в Дніпродзержинському відділенні № 3292 Ощадбанку України рахунок НОМЕР_1, кошти на якому проіндексовані згідно вимог Закону України
від 21.11.1996
року (з послідуючими
змінами та доповненнями) "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", та на її ім'я був відкритий
компенсаційний рахунок, на якому знаходяться компенсаційні
нарахування, якими позивачка на теперішній час не скористалася.

За таких обставин суд першої інстанції не встановив з боку відповідача
порушень діючого законодавства України та
порушення права власності позивачки на її грошовий вклад.

Крім того, судом встановлено, що ні позивачка ОСОБА_1., ні її представник ОСОБА_2не надали суду докази щодо наявності у відповідача
зобов'язань по сплаті відсотків за компенсаційним рахунком
на підставі зобов'язань згідно до Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України".

Також суд першої інстанції встановив, що гроші позивачкою ОСОБА_1. було внесено в банківську установу на депозитний рахунок 18.10.1990 року, тобто в Ощадний банку
СРСР, і правовідносини у неї виникли з зазначеною банківською установою, яка припинила своє існування, але Держава
Україна взяла на себе зобов'язання перед
громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в установи Ощадного банку СРСР, відповідно до
Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України".

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що не підлягають задоволенню, як необгрунтовані та недоведені, і позовні
вимогиОСОБА_1 в частині стягнення з відповідачів 3766,19 грн. - втраченої
користі і відсотків за користування її
власністю, а також позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з вище зазначених обставин справи, а також діючого матеріального закону, суд першої інстанції прийшов до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1. задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду залишити без змін з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо
повному об'ємі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову
оцінку, постановив рішення, яке відповідає
вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами,
а також поясненнями свідків та самих сторін.

При вище зазначених обставинах справи, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимогиОСОБА_1
задоволенню не підлягають.

Приведені в апеляційній скарзі доводи представника позивачки не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є
суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування
судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необгрунтовані, а рішення суду відповідає
вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 -ОСОБА_2
-відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11 грудня 2006 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з цього часу.