УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

13   червня
2007 року                                                                                       м.  Донецьк

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

головуючого                                    Краснощокової
Н.С. ,

суддів                                               Висоцької
B.C.,

Новодворської
О.І.,

Біляєвої О.М. ,

Олєйникової Л.С.

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора м.  Києва в інтересах держави в особі Кабінету
Міністрів України до Державного управління справами Президента України,  ОСОБА_1,
ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  ОСОБА_4 про визнання недійсним ордеру на
житлове приміщення,  за касаційними
скаргами Державного управління справами Президента України та заступника
прокурора м.  Києва на рішення
Печерського районного суду м.  Києва від
13 січня 2006р. та Ухвалу Апеляційного суду м.
Києва від 13 квітня 2006р.,

встановила:

У
листопаді 2005р. заступник прокурора м.
Києва звернувся до суду із позовом до Державного управління справами
Президента України,  ОСОБА_1.,  ОСОБА_2.,  ОСОБА_3.,
ОСОБА_4.  про визнання недійсним
ордера.

Вказував,  що внаслідок неправомірних дій службових осіб
при вирішенні питання про надання жилого приміщення колишньому заступнику
керівника Державного управління справами ОСОБА_1 на підставі розпорядження № 27
від 27 січня 2004р. „Про надання житлового приміщення ОСОБА_1." на сім'ю
із чотирьох осіб був виданий ордер №11 від 27 січня 2004р. на квартиру
АДРЕСА_1    Позивач просив   визнати
ордер

Справа №33-ц -
325 кс/ 2007р.

Головуючий у
першій інстанції Малинін В.В.

Доповідач
Краснощокова Н.С.

недійсним
на підставі  ст.  59 ЖК України,  оскільки його видача суперечить ч.1  ст.  58
ЖК України по п. 69 Правил обліку громадян,
які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в
Українській РСР. Зокрема,  будинок
АДРЕСА_1знаходиться на реконструкції,
станом на час видачі ордеру і на час звернення позивача з позовом
реконструкція не завершена,  об'єкт в
експлуатацію не прийнятий,  тому
квартираНОМЕР_1,  на яку видано
ордер,  непридатна для проживання,  не може бути визнана житловим приміщенням,  внаслідок чого на підставі виданого ордеру
заселена не була,  тобто ордер видано на
неіснуюче житло. Розпорядження керівника Державного управління справами від
27.01.2004р. №27 „Про надання житлового приміщення ОСОБА_1." скасоване
розпорядженням керівника Державного управління справами від 31.05.2005р. у
зв'язку з порушенням вимог житлового законодавства України при вирішенні питань
про надання житлових приміщень в АДРЕСА_1. На час подачі позовуОСОБА_1не займає
вказану в розпорядженні посаду та не виконує,
як зазначено ним в поданій заяві „специфічну роботу,  пов'язану з великим психологічним та фізичним
навантаженням",  тобто зникла
підстав для надання йому житла. На підставі зазначеного позивач просив
задовольнити його позов.

Рішенням
Печерського районного суду м.  Києва від
13 січня 2006р. в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою
Апеляційного суду м.  Києва від 13 квітня
2006р. відхилено апеляційні скарги Державного управління справами Президента
України та заступника прокурора м.
Києва,  а рішення Печерського
районного суду м.  Києва від 13 січня
2006р.   залишене без зміни.

У
касаційній скарзі заступник прокурора м.
Києва просить скасувати рішення Печерського районного суду м.  Києва від 13 січня 2006р. та ухвалу
апеляційного суду м.  Києва від 13.04.2006р.
та ухвалити нове рішення,  яким
задовольнити позов,  посилається на
порушення судами норм матеріального і процесуального права.

У
касаційній скарзі Державне управління справами Президента України просить
скасувати судові рішення та ухвалити нове,
яким задовольнити позов,
посилається на порушення судами норм матеріального і процесуального
права.

Колегія
суддів вважає,  що касаційні скарги
підлягають задоволенню частково,  а
судові рішення слід скасувати з направленням справи на новий розгляд в суд першої
інстанції з таких підстав.

Відмовляючи у
задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того,  що забезпечення житлом сім'ї колишнього
працівника Державного управління справами Президента України ОСОБА_1. було
здійснене відповідно до Положення про забезпечення житлом працівників
Адміністрації Президента України,
Кабінету Міністрів України,
Верховної ради України та інших державних органів і громадян,  які не перебувають на квартирному
обліку,  затвердженого розпорядженням
керівника Державного управління справами від 15 січня 2001р.ОСОБА_1подав у
відповідну службу документи,
достовірність яких при наданих сторонами доказах не викликають у суду
сумніву щодо обгрунтованості надання ОСОБА_1.,
як заступнику керівника Державного управління справами на сім'ю із 4-х
осіб ордеру №11 від 27.01.2004р. на житлове приміщення - кв.НОМЕР_1 в АДРЕСА_1.
Посилання представника Державного управління справами      на ту обставину,  щоОСОБА_1
його сім'я мали

приватизоване
житло суд не прийняв до уваги,
зазначивши,  що воно не знайшло
свого підтвердження в судовому засіданні і спростоване матеріалами справи,  а посилання на акт перевірки службових осіб
при видачі ордера ОСОБА_1.,  яким
встановлено неправомірність дій службових осіб при вирішенні питання про
надання жилого приміщення суд не прийняв до уваги,  зазначивши,
що не надано рішень відповідних органів при визнання дій вказаних осіб
неправомірними та притягнення їх до відповідальності в зв'язку з перевищенням
або зловживанням службовим становищем.

Апеляційний
суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив його рішення   без зміни.

Проте
погодитися з такими висновками судів не можна,
оскільки вони зроблені з порушенням вимог процесуального права.

Згідно з
вимогами  ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення,  яким
суд,  виконавши всі вимоги цивільного
судочинства,  вирішив справу згідно із
законом.  Обґрунтованим є рішення,  ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин,  на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами,  які
були досліджені в судовому засіданні.

У даній
справі суд не з'ясував повно і всебічно обставин,  на які посилався позивач,  як на підтвердження своїх доводів.

Так,  в обґрунтування позову про визнання ордеру
недійсним позивач посилався на акт службового розслідування стосовно дій
державних службовців,  що призвели до
порушень житлового законодавства при видачі ордерів на житлові приміщення у
будинку АДРЕСА_1 Зазначеним актом,
складеним комісією з працівників Державного управління справами,  встановлено,
що при наданні житла громадянам,
у тому числі ОСОБА_1.,  були порушені норми житлового законодавства,  зокрема
ст.  ст. 47, 48, 49 ЖК України
щодо норми жилої та додаткової жилої площі при наданні житла,  не було здано Державному управлінню справами
приватизовану квартиру,  в якій проживала
сім'яОСОБА_1.,  будинок на момент видачі
ордерів не зданий в експлуатацію,  тобто
жиле приміщення не відповідає встановленим санітарним та технічним нормам.  Позивач надав також розпорядження Керівника
державного управління справами від 31.05.2005р. №32-ж,  яким скасовані попередні розпорядження
керівника цього управління,
зокрема,  розпорядження №27 від
27.01.2004р. „Про надання житлового приміщення ОСОБА_1."

Суд зазначених
доводів позивача не перевірив і не привів належних мотивів їх відхилення.
Зокрема,  суд послався на те,  що  ст.  59 ЖК України визначено вичерпний перелік
підстав визнання ордеру на жиле приміщення недійсним та не прийняв до уваги акт
службового розслідування,  яким
встановлено неправомірність дій службових осіб при видачі ордера,  посилаючись на відсутність рішення,  що набрало чинності,  про визнання вказаних дій неправомірними та
про притягнення осіб до відповідальності. Однак,   ст.
59 ЖК України передбачено,  що
ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним в судовому порядку у
випадку неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання
жилого приміщення. Умови про те,  що
неправомірні дії службових осіб мають бути встановлені рішенням відповідного
органу про притягнення службових осіб до відповідальності  ст.  59
ЖК України не містить.

Із копії довідки на а. с.  46
вбачається,  що відповідачі таОСОБА_5

проживають і зареєстровані в приватизованій 3-х-кімнатній квартиріАДРЕСА_2
Суд зазначив у рішенні,  що посилання

представника Державного управління справами про те,  щоОСОБА_1і його

сім'я мали приватизоване житло не підтверджено і спростоване матеріалами

справи.    Однак,    зазначена
довідка   не   спростовує
безспірно                   наявності

приватизованого
житла уОСОБА_1чи членів його сім'ї,
інших доказів з цього приводу у справі немає.

Таким
чином,  суд,  в порушення вимог  ст. 213 ЦПК України не перевірив
обставини,  на які позивач посилався в обґрунтування
позову,  не з'ясував чи відповідало
вимогам законодавства надання ордера на жиле приміщення ОСОБА_1.,    тому рішення суду не можна визнати законним
та обґрунтованим.

Апеляційний
суд належним чином не перевірив доводів апеляційних скарг позивача та залишив
поза увагою вказані порушення.

За таких
обставин касаційні скарги підлягають частковому задоволенню,  а рішення суду першої інстанції та ухвала
апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до
місцевого суду.

Керуючись  ст.
ст.  336,  338 ЦПК України,  колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Донецької області

ухвалила:

Касаційні
скарги Державного управління справами Президента України та заступника
прокурора м.  Києва задовольнити.

Рішення
Печерського районного суду м.  Києва від
13 січня 2006р. та ухвалу Апеляційного суду м.
Києва від 13 квітня 2006р. скасувати,
а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.