Справа №22-ц 567/ 07                                                       Головуючий
в 1 інстанції: Івасюта Л.В.
: 11                                                                     Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

"11"
липня 2007 року                                                                                       місто
Луцьк

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області
в складі:

головуючого
судді Расевича СІ.,

суддів Подолюка
В.А.,  Свистун О.В.,

при секретарі
Матюхіній О.Г. з участю:

позивачів
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника
позивачів ОСОБА_3

відповідача
ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою представника позивачів
ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 14 березня 2007 року,  -

ВСТАНОВИЛА:

25
травня 2006 року ОСОБА_1, ОСОБА_2
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди,  покликаючись на те,  що 4 липня 2006 року вони в усній формі
уклали з відповідачем договір міни належного їм автомобіля «Опель Кадет» на
автомобіль «Форд Сієра». В подальшому при знятті ними з реєстрації автомобіля
«Форд Сієра»,  експертом МРЕВ було
виявлено,  що маркувальне позначення
номера кузова автомобіля піддавалось змінам.
Відповідач ОСОБА_4 про даний факт при міні автомобілів їх не попередив.
Вважають,  що оскільки відповідач передав
їм товар неналежної якості та недоліки автомобіля не може бути усунуто,  то з ОСОБА_4 в їх користь слід стягнути
вартість автомобіля в сумі 11943, 25 грн.,
13950 грн. заподіяних збитків та моральну шкоду,  яку оцінюють у 3400 грн.

Рішенням
Луцького міськрайонного суду від 14 березня 2007 року в позові відмовлено.

В
поданій апеляційній скарзі представник позивачів ОСОБА_3 ,  покликаючись на незаконність рішення суду
із-за невідповідності висновків суду обставинам справи,  неповного з'ясування судом обставин,  що мають значення для справи,  порушення судом норм матеріального
права,  просив скасувати оскаржуване ним
рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши
пояснення осіб,  які беруть участь у
справі,  перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що скарга не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

Судом
першої інстанції встановлено,  що
відповідно до нотаріального посвідченої довіреності від 4 липня 2005 року,  відповідач ОСОБА_4 уповноважив позивачів
ОСОБА_1  та ОСОБА_2 керувати,  обмінювати,
продавати за ціну і на умовах на

2

їх розсуд,  а при необхідності зняти з обліку,  належний йому автомобіль марки
"Форд",  1986 року випуску,  державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1.

Згідно з
нотаріально посвідченої довіреності від 05.06.2005 року,  громадянин ОСОБА_5,  що діє на підставі довіреності,  посвідченої приватним нотаріусом від імені
ОСОБА_6,  уповноважив позивачів ОСОБА_1  та ОСОБА_2 керувати,  обмінювати,
знімати з обліку автомобіль марки "Опель",  1989 року випуску,
реєстраційний НОМЕР_2.

Відповідно
до ч.1,  2  ст.
715 ЦК України
за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій
стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору
міни є продавцем того товару,  який він
передає в обмін,  і покупцем товару,  який він одержує взамін.

В
апеляційній скарзі представник позивачів посилається на те,  що шляхом укладення договорів доручення на
вказані автомобілі сторони мали на меті приховати інший правочин - договір
міни. А тому згідно ч.2  ст.  235 ЦК
України відносини між сторонами повинні регулюватися правилами,  що встановлюються стосовно договору міни.

З
матеріалів справи вбачається,  що згідно
виданих довіреностей від 4.05.206 року та 5.05.2006 року як позивачам,  так і відповідачу надано лише право вчиняти
певні дії стосовно даних транспортних засобів від імені довірителів. Доказів
набуття права власності на вказані автомобілі сторони в судовому засіданні не
надали.

За таких
обставин,  на думку колегії суддів,  вказаний правочин не може вважатися договором
міни,  оскільки факт передачі товару у
власність в обмін на інший товар між позивачами та відповідачем,  як це вимагає ч.1  ст. 715 ЦК
України,  відсутній.

Посилання
представника позивачів на те,  що договір
міни був укладений в усній формі,  що
підтверджується показами позивачів та відповідача,  не заслуговує на увагу,  оскільки в даному випадку згідно вимог
ч.3  ст. 208 ЦК України договір
міни між сторонами повинен був бути укладений в письмовій формі. Будь-які інші
докази укладення саме договору міни між ОСОБА_1, ОСОБА_2 з однієї сторони та
ОСОБА_4 з іншої відсутні.

Відмовляючи
в задоволенні позову,  суд виходив з
того,  що вимоги закону щодо істотних
умов та форми договору міни сторонами не дотримано,  а тому в позивачів не має права вимагати
відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
завданої внаслідок укладення такого договору.

Отже,  виходячи з встановлених обставин справи,  наведених вимог закону,  колегія суддів приходить до висновку,  що суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Таким
чином рішення суду ухвалено відповідно до встановлених обставин справи,  вимог наведеного законодавства,  а тому підстав для його скасування колегія
суддів не

вбачає.

Керуючись  ст.
ст.  307,  308,
314,  315,  319 ЦПК України,  колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну   скаргу
представника   позивачів   ОСОБА_3

відхилити.

Рішення
Луцького міськрайонного суду від 14 березня 2007 року по даній справі залишити
без зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення ,
але може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців
з часу набрання ухвалою законної сили.