Справа № 22-ц-5432007                                      Головуючий у 1
інстанції Ястребова Л.В.
Категорія     5                                                                     Судця-доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня
2007 року колегія судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Донецької області у складі:

головуючого
Ігнатоля Т.Г.

суддів                                      Кучерявої
В.Ф., Кочегарової Л.М.

при
секретарі Лепеха А.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті
Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про визнання
угоди дійсною, визнання права власності на частину квартири, визнання частково
недійсними договору міни та свідоцтва про право на спадщину за апеляційними
скаргами прокурора Жовтневого району міста Маріуполя і відповідачок на рішення
Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2007
року,

встановив:

У червні
2005 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з даними позовними вимогами.

Вказували
на те, що у 1995 р. ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 3000 доларів США на придбання
йому квартири у місті Маріуполі. Оскільки ОСОБА_4 частину грошей витратив на
будівництво свого будинку, то за його дозволом вони вселились у двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_4 і відповідачкам. 19 жовтня 1995 року
ОСОБА_4 з дружиною і дочкою за їх проханням обміняли вказану квартиру на трикімнатну
квартиру АДРЕСА_2 у тому ж будинку з доплатою 2000 доларів США за їх кошти. В
зазначену квартиру позивач вселився з дружиною. У 2001 році вони домовились з
ОСОБА_4 про придбання зазначеної квартири за 10 000 доларів США і до 2003 року
сплатили йому 6300 доларів США.
В ІНФОРМАЦІЯ_1 році ОСОБА_4 помер, а відповідачки відмовляють засвідчити
договір купівлі-продажу квартири. Позивачі просили визнати дійсним укладений
між ними і відповідачками договір купівлі-продажу квартири, визнати за ними
право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2, визнати частково недійсним
договір міни та свідоцтво про право на спадщину за законом.

Рішенням
Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 30 березня 2007 року визнаний
дійсним договір купівлі- продажу частини квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_1, ОСОБА_2
та ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, укладений у 2003 році. Визнано за ОСОБА_1,
ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини зазначеної квартири. Визнано договір
міни від 19 жовтня 1999 року, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та
ОСОБА_10 і ОСОБА_9 частково недійсним. Визнано свідоцтво про право на спадщину
за законом, видане 7 квітня 2005 року ОСОБА_5 на 1/3 частину квартири
недійсним.

В
апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування рішення і відмову в
позові, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального
права.

Відповідачка
ОСОБА_6 та відповідачка ОСОБА_5, яка приєдналася до апеляційної скарги, просять
скасувати рішення і відмовити в позові, посилаючись на необґрунтованість та
незаконність рішення суду.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення прокурора, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їх представників
ОСОБА_8 і ОСОБА_7, які підтримали доводи скарг, заперечення ОСОБА_1, який
просив рішення залишити без зміни, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги
підлягають задоволенню, а рішення суду скасуванню з відмовою ОСОБА_1 і ОСОБА_2
у позові з таких підстав.

Відповідно
до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для
справи, які суд вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам
справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або
процесуального права.

Встановлено,
що ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 були власниками двокімнатної квартири АДРЕСА_1.
На початку 1995 року до квартири поселився брат ОСОБА_4 - ОСОБА_11 з дружиною.
В жовтні 1995 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 обміняли квартиру на трикімнатну
квартиру АДРЕСА_2в цьому ж будинку з ОСОБА_10 і ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4
помер. ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 13
частину зазначеної квартири.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1, суд послався на те, що між сторонами була досягнута
домовленість про купівлю-продаж квартири за 10 000 доларів США. При цьому, 6300
доларів США, відповідачі
отримали від позивачів, як компенсацію за частину спірної квартири, але не
оформили договір у зв'язку із смертю ОСОБА_12 З цієї суми, 2000 доларів США ОСОБА_1 передав
подружжю ОСОБА_8 при обміні квартир.

Між тим,
погодитися з такими висновками суду не можна.

Згідно
ст.47 ЦК України
(в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у
випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми
тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою
статті 48 цього Кодексу.

Якщо
одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального
посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд
вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому
разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Вирішуючи
спір, суд першої інстанції не врахував пояснення позивача, який вважав, що він
виконав умови договору купівлі-продажу, оскільки виплатив ОСОБА_4 6300 доларів
США та допомагав йому у будівництві будинку в с.Лебединське. Між тим, ОСОБА_4 з
цим не погодився і в подальшому вони домовились про ціну квартири в сумі 10 000
доларів США, які позивач мав сплатити одночасно. Не маючи такої можливості, він
домовився з ОСОБА_4 про те, що останній продасть спірну квартиру, з отриманої
суми візьме собі різницю між 10 000 доларів та невиплаченої ним йому сумою,
решту грошей передасть йому, на які він і придбає собі квартиру.

При
цьому відповідачі взагалі заперечують будь-яку домовленість про продаж
квартири, посилаючись на те, що в ній мала жити ОСОБА_6, інвалід 1 групи
дитинства.

Позивач
не заперечував в апеляційному суді того, що ніколи не мав ніяких домовленостей
саме з ОСОБА_6 щодо умов купівлі-продажу квартири, в якій вона проживала і була
зареєстрована з моменту обміну квартир - 4 листопада 1995 року (а.с.5).

Як
вбачається із справи, позивач посилався на домовленість купівлі всієї квартири,
однак ставить питання про задоволення позову в частині купівлі 2/3 квартири.

Обґрунтовуючи
свої вимоги в апеляційному суді, ОСОБА_1 пояснював, що він визнає право на
частку квартири за ОСОБА_6, що він вважає, що купив у брата двокімнатну
квартиру, а у зв"язку з доплатою бажає, щоб було визнано право власності
на 23 частини трикімнатної квартири.

При
цьому, позивач не навів будь-яких пояснень з приводу того, чому він не ставив
питання про право власності на квартиру за життя ОСОБА_4, а тільки після його
смерті побажав визнати угоду дійсною.

Посилання
позивача на те, що факт укладення договору купівлі-продажу підтверджується
розпискою ОСОБА_5 є неспроможними, оскільки з зазначеної розписки не
вбачається   що йде мова про договір
купівлі-продажу будь-якої квартири (а.с.8).

Обґрунтовуючи
висновки про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2, суд виходив з того,
що договір піднайму однієї кімнати укладався формально до повного розрахунку за
квартиру.

Між тим
з договору вбачається, що він укладений між ОСОБА_1, як наймачем і ОСОБА_6, як
особою, що надає приміщення у користування, цей договір було зареєстровано в
житлових органах, цього договору ОСОБА_1 не оспорював і був тимчасово
зареєстрований у спірній квартирі з дозволу власника (а.с.9).

Тобто,
це свідчить про те, що між позивачем, ОСОБА_4 і відповідачками не була
досягнута угода про купівлю - продаж квартири, не була найдена згода по
суттєвим умовам договору (вартість, порядок виплати грошей) і тому немає
підстав для задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу частини
спірної квартири дійсним.

Крім того,
колегія суддів вважає, що рішення не відповідає вимогам процесуального права,
оскільки в рішенні не зазначено договір купівлі-продажу якої частини та якої
саме квартири визнано дійсним, не визначене право власності на спірну квартиру
за відповідачами та розмір їх часток.

Визнаючи
частково недійсним договір міни від 19 жовтня 1995 року квартири АДРЕСА_1 на
квартиру АДРЕСА_2, що був укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, з одного
боку, та ОСОБА_10 і ОСОБА_9- з другого боку, суд послався на те, що позивачі в
1995 році вселилися у квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6
, що останні мали місце постійного проживання в селі Лебединському, що міна
квартир проведена за ініціативою позивачів з доплатою належних їм грошових
коштів в сумі 2000 доларів США сім"ї ОСОБА_8.

Між тим,
судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_6

За
поясненнями позивача, саме власники квартири на його прохання провели міну
зазначеної квартири на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2в 1995 році і до 2005 року
позивачі даний договір не оспорювали.

Колегія
суддів вважає, що доплата 2000 доларів США
за кошти позивачів, якщо і мала місце, то це не є підставою для визнання
зазначеного договору недійсним; ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стороною цього договору не
були.

При
цьому пояснення ОСОБА_1 спростовуються змістом договору міни, в якому
зазначено, що обмін проведено без доплати (а.с.64).

Задовольняючи
позов ОСОБА_1 в цій частині, суд не зазначив, в якій частині визнає недійсним
зазначений договір.

Не
наведено судом в рішенні і обгрунтувань для визнання частково недійсним
свідоцтва про право на спадщину за законом на ім"я ОСОБА_5, яка отримала
це свідоцтво 7 квітня 2005 року.

За таких
обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції, як
таке, що постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права
підлягає скасуванню з відмовою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

На підставі
викладеного і, керуючись ст.ст.303,307,309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційні
скарги прокурора Жовтневого району міста Маріуполя, ОСОБА_6, ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення
Жовтневого районного суду Донецької області від 30 березня 2007 року скасувати.

У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про визнання
угоди дійсною, визнання права власності на частину квартири, визнання частково
недійсними договору міни та свідоцтва про право на спадщину - відмовити.

Рішення
набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двох місяців з дня набрання чинності шляхом подачі касаційного скарги
безпосередньо до Верховного Суду України.