Справа № 22ц-88407                          Головуючий І інстанції Клопот С. Л
цивільна                                   Доповідач    Зінченко С. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня
2007 року                                                                              м.  Чернігів

Апеляційний
суд Чернігівської області у складі:

Головуючого
- судді                                 Смаглюк
Р.І.

суддів:                                                        Зінченко
С. П.,  Бобрової І.О.

при
секретарі:                                            Пільгуй
Н.В.

З
участю: відповідача                                ОСОБА_1

представника
відповідача                        ОСОБА_2

представника
третьої особи    ОСОБА_3

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами
ОСОБА_4,  представника відповідача
ОСОБА_3,  діючого в інтересах
ОСОБА_1,  третьої особи ОСОБА_5 на
рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 03 жовтня 2003 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинку,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2001
року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя. Позивач
зазначав,  що з листопада 1978 року по
1999 рік він перебував у шлюбі з ОСОБА_1. 25 квітня 1980 року,  її мати подарувала,  відповідачці,
ОСОБА_1,  310 частини житлового
будинку АДРЕСА_1. За спільні кошти сторін під час їх перебування у шлюбі,  частина будинку,  яка належала ОСОБА_1 істотно збільшилася,  до зазначеної частини житлового будинку була
зроблена прибудова,  проведені системи
водопостачання,  водовідведення та
газопостачання. В процесі розгляду справи позивач збільшив свої позовні
вимоги,  просив визнати за ним право на
11Y20 частини будинку та також поділити інше спільне
майно,  посилаючись на те,  що в період шлюбу з відповідачкою він також придбав
та подарував їй прикраси з дорогоцінних матеріалів та каміння,  тому просив стягнути з неї половину вартості
цих прикрас,  одночасно просив
забов"язати відповідачку повернути належні йому акції Північних
підприємств та ощадні книжки,  видані на
його ім"я банками

Росії,  а також стягнути з відповідачки 2550 грн.-
вартість належного йому особисто майна.

Рішенням
Деснянського районного суду від 03 жовтня 2003 року позов задоволено частково.
За ОСОБА_4  визнано право власності на
12 частину квартири АДРЕСА_1. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто 184 грн.
14 коп. у повернення
сплаченого держмита та 70 грн. виплат на проведення експертизи,  а всього 254 грн. 14 коп. У решті позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись
із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_4
подав апеляційну скаргу,  просив частково
скасувати рішення суду та постановити в цій частині нове рішення : визнати за
ним право власності і на другу половину квартири вартістю 18413 грн.,  стягнути з відповідачки 40147грн.- половину
вартості коштовностей і 2550 грн. - вартість належного йому майна,  а всього 61111 грн.,  при цьому посилався на невідповідність
висновків суду,  фактичним обставинам .

В апеляційних
скаргах представник відповідача - ОСОБА_3
та третя особа - ОСОБА_5 просять рішення суду скасувати,  посилаючись на те,  що судом порушенні норми матеріального
права,  при цьому представник відповідача
ОСОБА_3  просить провадження по справі
закрити ,  а третя особа ОСОБА_5 ухвалити
нове рішення. Апелянти посилались на те,
що згідно п.5 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від
04.10.1991 року "Про практику застосування судами законодавства,  що регулює право приватної власності громадян
на жилий будинок",  будинок,  який належав одному з подружжя,  може бути визнаний згідно зі  ст. .25КОБС України,  спільним майном подружжя,  якщо в період шлюбу істотно збільшилася його
цінність,  внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя або їх обох,
при цьому частка дружини збільшується на суму вартості будинку до його
поліпшення. Далі зазначають,  що
відповідачем ніякого поліпшення не було проведено,  а лише було здійснено косметичний ремонт
подарованої частини будинку,  а тому він
не має права на частину цієї власності.

ОСОБА_4 в своїх
запереченнях на апеляційні скарги її доводи не визнав,  вказавши що за період шлюбу вартість
отриманої в дар,  відповідачкою,  частини будинку   суттєво збільшилась,  а тому необхідно визнати зазначену частину
будинку спільним майном подружжя,  які
мають рівне право власності на це майно.

Судова колегія,  заслухавши
доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників судового розгляду,
перевіривши та дослідивши матеріали справи,  і обговоривши доводи апеляційних скарг,  вважає,
що вони підлягають задоволенню частково.

Визнаючи за
позивачкою право власності на 12 частину квартири АДРЕСА_1,  суд виходив з рівності часток сторін в
спільній власності,  вважаючи,  якщо майно,
що було власністю одного з подружжя,
за час шлюбу істотно збільшилось у своїй цінності внаслідок трудових та
грошових затрат обох подружжя,  то це
майно,  визнається судом спільною
сумісною власністю подружжя і кожний з них має рівне право на них.

Однак
погодитись з таким висновком районного суду не можна,  оскільки висновки суду не відповідають
обставинам справи,  суд не правильно застосував
норми матеріального закону.

Судова
колегія вважає,  що вказані порушення
призвели до неправильного вирішення справи,
тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.3 і 4  ст. 309 ЦПК України рішення суду першої
інстанції скасовує,  ухвалює нове рішення
із наступних підстав.

З
матеріалів справи вбачається,  що спірний
будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_5. В період шлюбу,  відповідачка по справі отримала згідно з
договором дарування від 25.04.1980 року,
310 частини житлового будинку, АДРЕСА_1,  яка складалася із кімнати літ. 1-2 площею 19,
7 м2,  кухні 1-1 пл.10, 7м2,  ванної кімнати 1-4 площею 3, 5м2,  коридора
1-3 площею 3, 8м2,  частини підвалу II
площею 8, 9м2.,  вартістю одна тисяча
сто сорок сім крб. а.с. 9. Під час шлюбу,
за рахунок спільних коштів значно збільшилася корисна та житлова площа
будинку,  а саме: було прибудоване
приміщення АЗ-1,  яке складалось з
вітальні 1-5 площею 10, 0м2,  гаража 1-6
площею 16, 3 м2,  майстерні 1-7 площею 5,
3м2,  коридору 1, 8 площею 2, 9м2,  кімнати 1-9 площею 17, 0м2,  кімнати 1-10 площею 11, 2м2,  душової кімнати,  площею 6.8 м2. котельної 1-11 площею 3, 5 м2,  сховища 1-13,
площею 3, 8м2. Внаслідок чого,
частка ОСОБА_1 ,  у спільній
частковій власності з ОСОБА_5 збільшилась до 1120 частки. а.с.  8 \
Решта будинку в розмірі 910 частки залишилося у володінні ОСОБА_5.
Матеріали справи містять довідку Чернігівського виробничого об"єднання
газового господарства „Черніговгаз" від 11.03.1986 року,  з змісту якої вбачається,  що газифікація житлового будинку виконання в
жовтні 1978 року на замовлення ОСОБА_5. Кошторисна вартість робіт складає. 605
грн. а.с.  105 \

Відповідно
до вимог  ст. .28 КпШС України в
редакції 1969 року принцип рівності часток у майні подружжя застосовується
щодо майна,  яке є їх спільною сумісною
власністю. Майно,  яке придбане кожним з
подружжя до шлюбу,  або одержане під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування є власністю кожного з них  ст. .24 КпШС України.

Оскільки
в зазначеній частки власності ОСОБА_1,  є
310 ,  отриманих нею в дар,  то спільна сумісна власність ОСОБА_1
становить 520 частини 1120-310\

Відповідно
до  ст. 22 КпШС України частки подружжя
відносно спільного майна є рівними,
тобто частка кожного з подружжя,
буде становити 540 частини 520 : 2 \

Приймаючи до
уваги  ст. .25 КпШС України та
роз"ясння п. 5   постанови Пленуму
Верховного суду України №7 від 04.10.1991 року „Про практику застосування
судами законодавства,  що регулює право
приватної власності громадянина на житловий будинок,  будинок",  майно,
яке належало одному з подружжя,
може бути визнано спільним майном подружжя,  якщо в період шлюбу істотно збільшилась його
цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох.
При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка
подружжя,  якому він належав. Оскільки
відповідачка в дар отримала 310 частини будинку,  а її частка в спільній

власності
складає 540 частин,  то всього у праві
власності на спірній будинок їй буде належати 1740 частини 540 + 310
,  а частка позивача буде становити 540
частини.

Виходячи з
наведених розрахунків,  колегія судів
вважає,  що ідеальна частка кожного із
сторін в праві власності в спірному домоволодінні буде складати таким чином:
ОСОБА_4 належить 540 частини,  частка
ОСОБА_1 збільшується з 1120 на 1740 частин а частка ОСОБА_5. залишається
незмінною 920 частини.

Крім того,  судова колегія вважає,  що ОСОБА_4 на порушення його обов'язку,  передбаченого  ст. . 10 ЦПК
України ,  щодо доведення позовних вимог
в частині   придбання та передачі в дар
відповідачці коштовностей,  а також
стягнення з відповідачки належних йому акції Північних підприємств та ощадних
книжок,  виданих на його ім"я
банками Росії,  а також і 2550 грн. -не
довів суду ті обставини,  на які він
посилається,  як на підставу своїх
вимог,  а тому позовні вимоги в цій
частині задоволенню не підлягають.

Керуючись  СТ. . СТ.
301,  303,  304,
п.2  ст. 307,  п.п.3 і 4
ст. 309,  316,   ст. .317-319 ЦПК,   ст.
ст. . 22,  24,  25,  28
КпШС України в редакції 1969 року,

ВИРІШИВ:

Апеляційні
скарги    ОСОБА_4,  представника відповідача ОСОБА_3, ,  третьої особи ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення
Деснянського районного суду м.  Чернігова
від 03.10.2003 року змінити.

Визнати за
ОСОБА_4 право власності на 540 частини будинку АДРЕСА_1,  з відповідною частиною надвірних будівель.

Визнати
за ОСОБА_1 право власності на 1740 частини будинку АДРЕСА_1,  з відповідною частиною надвірних будівель.

Стягнути з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4  51 грн.00
коп. у повернення сплаченого держмита та 70 грн. ви трат на проведення
експертизи,  а всього 121 грн.00 коп.

В інший частині
рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення,  однак може бути оскаржене шляхом подачі
касаційної скарги протягом двох місяців з днбя набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.