Справа № 22-ц-735/07                                           Головуючий в 1-й
18                                                            Доповідач Карпук А.К.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

19
вересня 2007 року                                                                 місто
Луцьк

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого
судді       Стрільчука В.А.

суддів                                            Здрилюк
О.І.,  Карпук А.К.

при
секретарі                                Савчук О.В.

з участю

позивача                                        ОСОБА_1

представника
позивача   .           ОСОБА_2

відповідача                                    ОСОБА_3

представника
відповідача        ОСОБА_4

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу

за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 4 липня
2007 року, -

ВСТАНОВИЛА:

позивач
звернувся в суд з указаним позовом покликаючись на те,  що відповідач ОСОБА_3 позичив у нього
11 тис.  500 євро,  про що написав розписку. На його неодноразові
вимоги відповідач відмовляється повернути гроші,  тому просив стягнути з відповідача суму
боргу,  еквівалентну 11 тис.  500 євро,
що становить 77 тис.  510 грн.

Оскаржуваним
рішенням Луцького міськрайонного суду від 4 липня 2007 року задоволено позов
ОСОБА_1,  стягнуто в його користь з
відповідача ОСОБА_3 78 890 грн. боргу за договором позики,  81 грн. судових витрат,  737 грн. судового збору в доход держави.

В апеляційній
скарзі відповідач,  покликаючись на
порушення судом норм матеріального права,
невідповідність висновків суду обставинам справи,  просив рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Апелянт
вважає,  що суд помилково вирішив спір на
підставі норм зобов"язального права,
оскільки незважаючи на наявність розписки про отримання у борг грошей,  фактично грошей не отримував. Між ним і
відповідачем виникли правовідносини ,  що
регулюються нормами трудового права,
оскільки він скоїв дорожньо-транспортну пригоду,  перебуваючи у трудових відносинах з
ОСОБА_1,  та який фактично змусив
написати боргову розписку з метою забезпечення відшкодування шкоди,  заподіяної позивачу у зв"язку із скоєнням
дорожньо-транспортної пригоди.

Апеляційна
скарга підлягає до задоволення,  а
рішення суду - до скасування з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Судом
першої інстанції встановлено,  що гроші в
сумі 11 тис.  500 євро привезені
позивачем ОСОБА_1 у Німеччину і сплачені німецькій фірмі за шкоду,  заподіяну відповідачем,  а відповідач зобов'язався повернути зазначену
суму як борг,  про що видав розписку.

Задовольняючи
позов,  суд першої інстанції виходив з
того,  що між сторонами укладено договір
позики грошей на суму 11 500 євро,  які
підлягають стягненню відповідно до
ст.  1046,  1047 ЦК
України. Проте,  із висновком суду
про характер правовідносин сторін,  їхні
права та обов"язки в цих правовідносинах,
можливість застосування щодо останніх положень  ст.
ст.   1046,  1047 ЦК
України,  погодитись не можна.

Відповідно
до  ст.
214 ЦПК України при вирішенні справи суд повинен: встановити наявність
обставин /фактів/,  якими обгрунтовані
вимоги і заперечення та вивчити докази,
якими вони підтверджуються,
визначитися щодо правовідносин,
зумовлених встановленими фактами,
а також,  щодо правових норм,  якими врегульовано ці правовідносини.

Як вбачається з
матеріалів даної цивільної справи,
пояснень позивача та його представника,
матеріалів цивільної справи № 2-5984/05,
у лютому 2004 року ОСОБА_3,  працюючи водієм у ОСОБА_1,  скоїв на території Німеччини
дорожньо-транспортну пригоду. Витрати за надання допомоги у зв"язку з
дорожньо-транспортною пригодою,  дійсно
поніс ОСОБА_1,  оплативши німецькій фірмі
кошти за надану допомогу. / а.с.  26/.

Згідно з
протоколом судового засідання від 11 листопада 2005 року у цивільній справі № 2
- 5984 /05 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3про стягнення боргу,  при розгляді даної справи ОСОБА_1 визнав,  що ним витрачено 11 тис.  500 євро для оплати послуг німецької фірми за
надану допомогу при ліквідації наслідків дорожньо-транспортної пригоди,  скоєної його працівником ОСОБА_3,  однак ОСОБА_3 цих коштів не повернув. /
а.с.  46 - зворот справи № 2-5984/05/.

Даючи пояснення
в ході перевірки органами МВС заяви ОСОБА_3,  ОСОБА_1 визнав,  що
змушений був оплатити німецькій фірмі 11 500 евро у зв"язку із скоєнням ДТП,  а
повернувшись в Україну,    ОСОБА_3 зобов'язався
цю суму компенсувати,  або ж
„переписати" на нього квартиру,  про
що   написав розписку./ а.с.  47/.

Таким
чином,  встановлені обставини справи в їх
сукупності свідчать,  що між сторонами не
укладалась така цивільно-правова угода як договір позики,  що підтвердив сам позивач у зазначених вище
доказах,  а розписка була написана в
забезпечення відшкодування заподіяної шкоди. Отже,  фактично між сторонами виникли
правовідносини,  пов"язані із
заподіянням шкоди працівником,  які
регулюються нормами трудового права.

Відповідно
до  ст.
1046 ЦК України,  за договором позики одна сторона /
позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти
або інші речі,  визначені родовими
ознаками,  а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж якості. При розгляді даної справи
достовірно встановлено,  що передачі
грошей не було,  відповідно,  право вимоги про їх повернення у позивача -
не виникло.

На
порушення вимог  ст.   ст.
213,  214 ЦПК України,  суд належним чином не перевірив доводів обох
сторін,  не встановив характер
правовідносин,  що виникли між
сторонами,  не дав належної правової
оцінки зібраним доказам.

На
підставі наведеного,  перевіряючи
законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог,  заявлених у
суді першої інстанції,  колегія суддів
приходить до висновку що рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з
ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись  ст.
ст.  307,  309,
313,  314,  316,
317 ЦПК України,  колегія суддів,
-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 задовольнити,  рішення
Луцького міськрайонного суду від 4 липня 2007 року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Відмовити
у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3про стягнення боргу.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до
Верховного Суду України протягом двох місяців з часу набрання законної сили.