Справа
№22ц-476/07                              Головуючий у 1 інстанції - Гончарова І.А
Категорія                                                    Доповідач - Кравченко Н.В.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2007
року судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Луганської
області у складі:

Головуючого - Кравченко Н.В.,

Суддів - Пригорнєвої Л.І., Борисова Є.А.,

За участю секретаря - Годунової
К.В.,

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Луганську цивільну справу за апеляційною скаргою Луганського
міського центру зайнятості на рішення Ленінського районного суду м. Луганська
від 26 липня 2006 року за позовом ОСОБА_1до
Луганського міського центру зайнятості про перерахунок допомоги по безробіттю
та стягнення моральної шкоди, -

Встановила:

У липні 2005 року позивач ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до відповідача
Луганського міського центру зайнятості, в якому після неодноразових  уточнювань та доповнень, послався, що 10
грудня 2004 року він був звільнений з попереднього
місця роботи старшого державного виконавця Державної виконавчої служби Артемівського
районного управління юстиції м. Луганська за ст.. 40 п.1 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією установи. 17
грудня його було зареєстровано відповідачем, як такого, що шукає роботу, а 24 грудня 2004 року присвоєно статус безробітного. У
той же день йому було призначено допомогу з безробіття на загальних
підставах у відповідності зі ст..
23 Закону України « Про
загальнообов'язкове соціальне страхування на випадок безробіття» у розмірі 50% від середньомісячної заробітної плати
за останнім місцем роботи, виходячи з розрахунку
50% середньоденного заробітку 24 гр.81 коп., що становить 12 гр.41 коп. за 150 днів,
всього у сумі 1860 гр.75 коп. Позивач вважає, що оскільки він був звільнений з останнього місця роботи у зв'язку з ліквідацією
за ст.. 40 п.1 КЗпП України, то на нього поширюється дія ст.. 25,25 Закону України « Про
зайнятість населення», згідно з якими передбачено особливі гарантії та пільги
таким працівникам у вигляді виплати допомоги у розмірі 100% від середньомісячної заробітної плати, отримуваної за останнім
місцем роботи протягом 60 календарних днів, 75% середньомісячної
заробітної плати - протягом 90 календарних
днів, і 50% середньомісячної заробітної плати протягом 210 календарних днів. На його звернення до відповідача з приводу
нарахування допомоги у вказаному розмірі, він отримав відмову з посиланням на
лист Міністерства праці та соціальної політики України. Позивач вважає
таку відмову незаконною, оскільки Закон України « Про зайнятість населення» є діючим, вказані його положення не
суперечать Закону України « Про загальнообов'язкове
соціальне страхування на випадок безробіття», в якому крім того, не містяться положення стосовно порядку нарахування
та строку виплат допомоги особам, які звільнені з підстав ст.. 40 п.1 КЗпП України. Позивач вважає, що розмір
нарахованої йому допомоги повинен становити 3151 гр.50 коп. Таким чином,
недоплачено йому 1290 гр.75 коп, Тому позивач просить визнати
вказані дії посадових осіб відповідача неправомірними, зобов'язати їх
провести перерахунок призначеної йому допомоги за період з 11 січня 2005

2

року по 10
червня 2005 року у вказаній сумі, стягнути з відповідача не донараховану
різницю у сумі 1290 гр.75 коп. Також просить стягнути з відповідача на його
користь 1000 гр. моральної шкоди, оскільки
вважає, що посадовими особами відповідача було порушено його конституційні права, умисно створювалися
перешкоди у здійсненні ним свого права на отримання передбаченої законом
допомоги, що викликало у нього хвилювання, психологічні
страждання, було порушено його нормальний життєвий ритм, йому відмовляли у
прийнятті та реєстрації його звернень, відповіді давалися з порушенням строків,
встановлених законом України « Про звернення
громадян», чим обмежувався йому доступ до інформації, яка стосується безпосередньо його, що передбачено Законом
України « Про інформацію», було проявлено неповагу до нього, чим порушено
Конституцію України, якою передбачено право особи на повагу до її
гідності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Луганська від 26 липня 2006 року позовні
вимоги позивача було задоволено частково.

Суд стягнув на користь ОСОБА_1з Луганського міського центру
зайнятості населення недонараховану допомогу в сумі 12390 гр. 75 коп., суму моральної шкоди у розмірі 700 гр., а також
витрати по сплаті державного мита у сумі 51 гр.

В апеляційній скарзі відповідач з рішенням суду не згоден, вважає його
таким, що не відповідає вимогам закону, просить його скасувати,
та відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог.

Заслухавши доповідача, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення сторін,
перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова
колегія приходить до наступного.

У відповідності зі ст.. 25, 26 Закону
України « Про зайнятість населення» * передбачені особливі гарантії
працівникам, звільненим з останнього місця роботи за ст.. 40 п.1 КЗпП України. При цьому однією з таких
гарантій є виплата допомоги таким працівникам у розмірі 100% від
середньомісячної заробітної плати, яка отримувалася звільненим за останнім місцем роботи - протягом 60 календарних
днів, 75% середньомісячної заробітної плати - протягом 90 календарних
днів, 50% середньомісячної заробітної плати - протягом 210 календарних днів, за умови їх реєстрації у службі зайнятості
протягом семи календарних днів після звільнення, як таких, що шукають
роботу.

Судом встановлено, що 10 грудня 2004 року позивач був звільнений з посади
старшого державного виконавця Державної виконавчої служби Артемівського
районного управління юстиції м. Луганська за ст.. 40 п.1 КЗпП
України у зв'язку з ліквідацією установи.
17 грудня його було зареєстровано відповідачем, як такого, що шукає роботу, що
підтверджується матеріалами справи, та не заперечується відповідачем.

Таким чином, суд обґрунтовано дійшов висновку, що допомога позивачеві повинна
була бути нарахована відповідачем за правилами вказаних положень закону і
розмір її повинен був становити 3151 гр.50 коп.

Оскільки відповідачем фактично було нараховано позивачеві та виплачено тільки 1860 гр.75 коп.. суд правильно дійшов висновку про
необхідність стягнення не донарахованої суми 1290 гр. 75 коп.

Доводи апелянта про те, що нарахування позивачеві допомоги з безробіття
повинно провадитися на загальних підставах за правилами ст.. 23 Закону України « Про загальнообов'язкове
соціальне страхування на випадок безробіття», що ними й було зроблено, оскільки
з набранням чинності цим Законом, норми Закону України « Про зайнятість населення» на які посилається позивач,
не можуть застосовуватися, на увагу не заслуговують.

Судом встановлено, що на час звільнення позивача були діючими, як Закон України
« Про загальнообов'язкове соціальне страхування на випадок безробіття», який

3

набрав чинності з 1 січня 2001 року, так і Закон України « Про
зайнятість населення», який був прийнятий раніше.

При цьому
Законом України « Про загальнообов'язкове соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що законодавство на
випадок безробіття складається з
основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування,
з цього Закону, Закону України « Про зайнятість населення» та інших нормативних
актів.

Ст..23 Закону України « Про загальнообов'язкове соціальне страхування на випадок безробіття» визначено загальні підстави
призначення допомоги з безробіття у розмірі 50% від середньомісячної
заробітної плати, яка отримувалася за останнім місцем роботи звільненого.

Питання надання пільг та гарантій, а також призначення допомоги з безробіття,
особам, які звільнені за ст..
40 п.1 КЗпП України вказаним Законом не урегульовано.
Ці питання призначення такої допомоги вказаним особам врегульовано ст.. 25,26
Закону України « Про зайнятість населення» у вказаному вище порядку, що не
суперечить положенням Закону України « Про загальнообов'язкове соціальне
страхування на випадок безробіття».

Посилання
відповідача на роз'яснення, які містяться у листі Міністерства праці та
соціальної політики України з приводу нарахування допомоги з безробіття, на увагу не заслуговує, оскільки лист
не є нормативним актом, він не може своїм змістом скасовувати або
встановлювати будь-які правові норми.

Тому у цій частині апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Що
стосується      доводів   апеляційної
скарги   стосовно   стягнення   моральної шкоди, то в цій частині апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом
встановлено, що вказаними діями по неправильному нарахуванню належної позивачеві допомоги, було порушено права позивача,
створювалися перешкоди у здійсненні ним свого права на отримання допомоги у
встановленому законом розмірі, що
викликало у нього хвилювання, психологічні страждання, порушувало його нормальний
життєвий ритм, та призвело до моральних страждань.

У відповідності зі ст.. 56 Конституції України кожен має
право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх
посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Ст.. 1167 ЦК України передбачає, що моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Оскільки позивачем наведено достатнє обгрунтування заподіяння йому
моральної шкоди, внаслідок вказаних дій відповідача, тому посилання апелянта
про те, що позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди, на
увагу не заслуговують, судом встановлено, що позивачеві
було завдано моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача по неправильному нарахуванню належної йому суми допомоги,
тому суд правильно дійшов висновку щодо
необхідності стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Однак, що стосується розміру цієї шкоди, визначеної судом, то він не
відповідає обставинам справи, виваженості та розумності, а тому судова колегія
вважає необхідним зменшити цей розмір та
визначити його у сумі 300 гр., задовольнивши частково апеляційну
скаргу відповідача.

Керуючись
ст..307,309,3113,314,316 ЦПК України, судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Луганської
області, -

4

Вирішила:

Апеляційну   скаргу
Луганського   міського   центру
зайнятості задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 26 липня 2006 року
змінити.

Зменшити суму
моральної шкоди, стягнуту з Луганського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1до 300 гр.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без зміни.

Це рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного суду України протягом двох місяців після його проголошення.