Справа № 22ц-664/2007 p. Головуючий у першій інстанції - Шитченко Н.В.
Категорія - цивільна                                                 Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

7 травня
2007 року Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого
- Позігуна М.І.

суддів -
Ішутко В.М., Мельниченка Ю.В.

при
секретарі - Гавриленко Ю.В.

з участю
: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,
його представника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача -
ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду від 16 лютого 2007 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди,

встановив:

Оскаржуваним рішенням Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 16 лютого 2007 року позов ОСОБА_1. про відшкодування
матеріальної шкоди в сумі 4332, 72 грн. та моральної шкоди в сумі 15000 грн.,
завданої йому в результаті дорожньо-транспортної пригоди, задоволено частково
та стягнуто з ОСОБА_4 на
користь позивача 4332,17 грн. матеріальної шкоди та 10 000 грн. моральної
шкоди.

В апеляційній скарзі представник позивача - ОСОБА_2, не оспорюючи
стягнутий судом розмір матеріальної та моральної шкоди, вважає, що судом
безпідставно звільнений від цивільної відповідальності ОСОБА_3.

Просить змінити рішення суду і солідарно стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь
позивача 4332, 17 грн. матеріальної шкоди та 10000 грн. моральної шкоди,
посилаючись на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи
та суд неправильно застосував норми матеріального права. Так, суд не врахував
положень ст. 1187 ЦК України,
яка

2

передбачає, що в разі якщо неправомірному заволодінню
іншою особою транспортним засобом сприяла недбалість її власника ( володільця
), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання,
відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з
врахуванням обставин справи, що мають істотне значення.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_4 керував
автомобілем не маючи відповідної довіреності на право керування, брав та
керував ним з дозволу батька - ОСОБА_3,
керував автомашиною в якій було відсутнє належне освітлення. Вказані
обставини свідчать про недбалість власника транспортного засобу ОСОБА_3, яка сприяла
незаконному заволодінню ОСОБА_4
автомобілем, і, як наслідок, настанню ДТП,
в якій постраждав позивач. Вважає, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повинні
нести солідарну відповідальність та відшкодувати шкоду спільно. Крім того,
апелянт просить суд залишити арешт, накладений ухвалою Чернігівського районного
суду від 03.01.2007 року в порядку забезпечення позову на автомобіль ВАЗ -
21061 д.н. НОМЕР_1, належний ОСОБА_3.

Вислухавши доповідь судді, доводи та заперечення
відповідачів, представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши
доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

По справі встановлено, що вироком Чернігівського
районного суду від 28.09.2006 року ОСОБА_4
було визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 268 КК
України, тобто в порушенні Правил дорожнього руху та вчиненні ДТП в результаті
якої постраждав ОСОБА_1.
Також встановлено, що автомобілем марки ВАЗ - 21061 р.н. НОМЕР_1, в момент ДТП керував ОСОБА_4, маючи права
водія. Автомобіль належить на праві власності батьку останнього -ОСОБА_3. який і раніше
надавав дозвіл сину брати та керувати автомобілем. Сама по собі відсутність
доручення на керування автомобілем та його несправність, не тягне за собою відповідальність
власника автомобіля.

Щодо солідарної відповідальності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 no
відшкодуванню шкоди, суд обґрунтовано зазначив, що в ході розгляду справи
не були здобуті відомості про вину
ОСОБА_3 у завданні шкоди позивачу, вимоги щодо стягнення шкоди з ОСОБА_3, які базуються на
тому, що він є володільцем джерела підвищеної небезпеки, є безпідставними,
оскільки йдеться не про відшкодування збитків, що випливають з
цивільно-правових відносин, а про відшкодування шкоди, завданої володільцем
джерела підвищеної небезпеки.

Статтею 1187 ЦК
України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності,
інше речове право, договір підряду, оренди тощо ) володіє транспортним засобом.

Крім того, п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України
№ 6 від 27.03.1992 року „Про практику розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди" встановлено, що розглядаючи позови

3

про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що
шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що
дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний
зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела
підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Тобто підтвердження факту
володіння особою джерелом підвищеної небезпеки, навіть за відсутності її вини у
завданні шкоди фізичній особи, є підставою для стягнення з володільця джерела
підвищеної небезпеки завданої шкоди.

Судом встановлено, що шкода завдана позивачу в результаті
ДТП, яка
сталась з вини ОСОБА_4, який
керував автомобілем ВАЗ - 21061 р.н. НОМЕР_1, тому вона підлягає стягненню саме
з володільця вказаного автомобіля - ОСОБА_4.

Посилання представника позивача на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повинні нести
солідарну відповідальність, оскільки неправомірному заволодінню особою
автомобілем сприяла недбалість його власника, не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні, оскільки ОСОБА_3
підтвердив, що він надавав дозвіл сину на керування автомобілем, в свою
чергу ОСОБА_4 підтвердив,
що автомобіль він брав не самовільно, а з усного дозволу свого батька - ОСОБА_3.

Апеляційний суд вважає, що доводи апелянта щодо залишення
накладеного арешту на автомобіль ОСОБА_3,
не заслуговують на увагу, оскільки автомобіль не належить особі, яка
повинна відшкодувати шкоду позивачу.

За таких підстав, коли рішення суду відповідає матеріалам
справи і вимогам закону, апеляційний суд вважає за необхідне залишити його без
зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 325 ЦПК
України, апеляційний    суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача - ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської
області від 16 лютого 2007 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може
бути оскаржена до Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох
місяців.