УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

11 червня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим в складі:

Головуючого,  судді
Курської А.Г. суддів    Сінані
О.М.

Шаповалової
О.А. при секретарі Гребенніковій Н.О. розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю „Ізокор" про скасування наказу про
звільнення,  стягнення заробітної плати і
моральної шкоди за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Алуштинського міського
суду АР Крим від 21.09.2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

20.04.2006
року ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю
„Ізокор" про скасування наказу про звільнення,  стягнення заробітної плати і моральної шкоди.

Позовні
вимоги мотивовані тим,  що з 10.05.2001
року вона знаходилась у трудових відносинах з ТОВ „Ізокор". Працюючи
продавцем магазину „Прибой",  сумлінно виконувала свої трудові обов'язки,  порушень трудової дисципліни не допускала. У
результаті пограбування магазину,  що
сталося 21.12.2002 року під час її роботи,
була встановлена недостача товарів на суму 1537 грн. Вказану суму
адміністрація ТОВ „Ізокор" почала стягувати з неї,  всього за листопад,  грудень 2001 року та січень 2002 року з її
заробітної плати відраховано 570 грн. Керівництво з 01.02.2003 року усунуло її
від роботи з посиланням на наявність непогашеної недостачі,  а в подальшому вона була незаконно звільнена
за  ст. 40 п.4 КЗпП України за прогул.
Призвести з нею розрахунок та видачу трудової книжки до погашення недостачі
відповідач відмовився. Тільки після її звернення зі скаргою до інспекції з
охорони праці та соціального захисту,
відповідач у листі від 23.03.2006 року запропонував їй з'явитись для
отримання розрахунку та трудової книжки. Фактично трудова книжка незаконно
утримувалась відповідачем протягом трьох років,
з 01.02.2003 року до 01.04.2006 року. Неправомірні дії відповідача
призвели до її моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків та необхідності додаткових зусиль
для організації свого життя.

Позивачка
просила скасувати наказ №І-ок від 03.01.2003 року про звільнення її за
прогул,  стягнути з відповідача на її
користь середній заробіток за час затримки розрахунку ( з 01.02.2003 р. до
01.04.2006 р.) в сумі
9690 грн.,  моральну шкоду в розмірі 5000
грн. і судові витрати в сумі 760 грн.,  -
всього 15450 грн.

31.08.2006
року позивачка уточнила свої вимоги в частині стягнення заробітної плати та
моральної шкоди,  просила стягнути з ТОВ
„Ізокор" середній заробіток за час затримки розрахунку ( за період з
01.02.2003 р. до 31^08.2006 р.)
в сумі 16500 грн.,  моральну шкоду в
розмірі 5000 грн.,  незаконно утриману
та,  її заробітної плати суму - 500 грн.,  судові

Справа №22-ц-388/2007

Головуючий у першії інстанції                        Піменова Т.Н.

Доповідач                        Курська А.Г.

витрати - 850 грн.,  30 грн. -
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи,  - всього 22710 грн.

Рішенням суду у
задоволенні позову відмовлено.

В
апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1  просить його скасувати і ухвалити нове рішення,  яким задовольнити її позовні вимоги. Доводи
апелянта полягають в тому,  що судом
неповно з'ясовані обставини,  пов'язані з
її звільненням.  Зокрема,  суд не прийняв до уваги,  що під час перевірки її скарги працівниками
управління праці та соціального захисту директор ТОІВ „Ізокор" відмовився
надати документи щодо її звільнення. Суд також не дав оцінки тому факту,  що вона спочатку була звільнена відповідачем
за  ст. 38 КЗпП за власним бажанням,  а потім цією ж датою в трудову книжку
внесений запис про її звільнення за  ст.
40 п.4 КЗпП за прогул. Крім того,  з
наказом про звільнення її не ознайомили,
пояснення про причини відсутності на роботі від неї не відбирались.
Твердження відповідача про те,  що їй
направлялись листи з повідомленням про необхідність з'явитись для утримання
розрахунку та трудової книжки,  вважає
недостовірними,  оскільки вони не
підтверджуються об'єктивними доказами.

Судова
колегія,  заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення позивачки та
її адвоката,  представника
відповідача,  розглянувши матеріали
справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,  вважає їх такими,  що підлягають частковому задоволенню,  з наступних підстав.

Згідно з
ч.3  ст. 303 ЦПК України апеляційний суд
не обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення норм процесуального права,  які є обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Суд
першої інстанції,  залишаючи заявлені
позовні вимоги без задоволення в повному об'ємі,  виходив з їх недоведеності на засадах
змагальності сторін,  посилаючись на
те,  що позивачкою не надано жодного
доказу на обґрунтування свого позову,  а
відповідачем,  навпаки,  доведено законність дій,  пов'язаних з її звільненням.

З такими
висновками суду колегія суддів не погоджується і вважає,  що вони не відповідають вимогам процесуального закону,   ст.
ст. 212,  213, 215 ЦПК України.

Згідно зі  ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і

обгрунтованим.  Законним є
рішення,  яким суд,  виконавши всі вимоги цивільного

судочинства,  вирішив справу згідно
із законом.  Обґрунтованим є
рішення,  ухвалене на

основі повно і всебічно з'ясованих обставин,  на які сторони посилаються як на підставу

своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами,  які
були досліджені в судовому

засіданні.

Відповідно
до  ст. 215 ЦПК України рішення суду
складається з вступної,  описової,  мотивувальної та резолютивної частини.

Згідно з
роз'ясненнями,  що містяться в п.6
постанови Пленуму Верховного Суду „Про судове рішення" України №11 від
29.12.1976 року мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом
обставини,  які мають значення для
справи,  їх юридичну оцінку,  а також оцінку всіх доказів,  розрахунки,
з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших [майнових вимог.
Визнаючи одні і відхиляючи інші докази,
суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також
посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права,  у відповідних випадках - на норми Конституції
України,  на підставі яких визначено
права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах.

Як
вбачається з матеріалів справи,  позов ОСОБА_1  складався з кількох самостійних вимог,  які зводились до: скасування наказу №3-ок від
03.01.2003 року про її звільнення; стягнення заробітної плати за період
затримки трудової книжки; стягнення незаконно утриманої заробітної плати;
відшкодування моральної шкоди; стягнення судових витрат.

Проте мотивувальна частина оскаржуваного рішення містить
висновки суду з посиланням на докази тільки відносно заявлених вимог щодо
незаконності наказу про звільнення_хх.хяднання заробітної плати за час затримки
трудової книжки. Щодо інших

позовних вимог,  то суд першої
інстанції фактично не досліджував пов'язаних з ними обставин і не дав ним
належної правової оцінки відповідно до вимог
ст.  ст.  10, 11,
60,  212 ЦПК України.

Перевірка
вищевказаних обставин ( фактів),  з урахуванням
положень  ст.  ст.
173,  179 ЦПК України,  є обов'язком суду першої інстанції,  а тому має бути здійснена в період
провадження в суді першої інстанції,  а
не в порядку апеляційного перегляду рішення. Колегія суддів вважає,  що інше суперечило б самій суті апеляційного
перегляду судового рішення.

Таким
чином,  оскільки суд першої інстанції
фактично не розглянув всі позовні вимоги по даній справі і цей недолік не був і
не міг бути усунений ухваленням додаткового рішення,  рішення суду підлягає скасуванню на підставі
п.5 ч.1  ст. 311 ЦПК України з
направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час
нового розгляду справи судом першої інстанції необхідно врахувати
наведене,  уточнити позовні вимоги ОСОБА_1  щодо підстав її звільнення або поновлення на роботі,  всебічно і повно встановити всі фактичні
обставини справи на підставі об'єктивної оцінки,  наявних в ній доказів,  з'ясувати дійсні права та обов'язки сторін і
залежно від встановленого правильно застосувати процесуально-правові норми та
норми матеріального права,  що регулюють
спірні правовідносини,  а також ухвалити
законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись  ст.
ст. 303,  304,  307,
311,  313-315,  317,
319,  325 ЦПК України,  колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргуОСОБА_1 задовольнити частково,
рішення Алуштинського міського суду АР Крим від 21.09.2006 року
скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту
її проголошення,  однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання
законної сили до суду касаційної інстанції.