Справа № 22ц-941/2007 р. Головуючий
у першій інстанції - Косач LA.
Категорія- цивільна                                                                 Доповідач
Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2007 р.                       Апеляційний суд
Чернігівської області

у
складі:

головуючого
- судді:    Смаглюк Р.І.,

суддів:                             Бобрової І.О.,  Редьки А.Г.,

при
секретарі:                 Вареник О.М. ,

за
участю:                       Позивачки,  представника відповідача та третьої

особи,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Чернігові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 11 квітня 2007 р. у справі за
позовом ОСОБА_1 до Чернігівського комерційного технікуму про поновлення на
роботі,  стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

27 лютого 2007 року позивачка
звернулася з позовною заявою,  в якій
просила визнати незаконним її звільнення за
ст. 36 п.1 КЗпП України,  поновити
її на посаді заступника директора з навчальної частини Чернігівського
комерційного технікуму,  стягнути на її
користь кошти за вимушений прогул з дня звільнення 01.02.2007 р. по день
розгляду справи по суті з розрахунку 1
500 грн. середньомісячного заробітку на займаній посаді і З 000 грн. у
відшкодування моральної шкоди.

Позивачка
зазначила,  що наказом №56 від 29.08.2003 року вона була призначена
на посаду заступника директора з навчальної роботи і викладала товарознавство
продовольчих товарів.

Після
призначення директором ЧКТ ОСОБА_2. 10.07.2006
p.,  останній почав вимагати її звільнення. Наказом №74 від 14.09.2006 р. вона була
звільнена за п.3  ст. 40 КЗпП України.
Під час розгляду справи в суді,  вони з
директором дійшли згоди,  що той поновлює
її на роботі і виплачує

2

середній
заробіток,  а ОСОБА_1.  -
відмовляється від позову. Ухвалою Новозаводського районного суду м.  Чернігова від 10.11.2006 р. справу було закрито. Позивачка стверджує,  що після закриття провадження у справі,  ОСОБА_2.,
користуючись її безпорадним станом,
примусив її написати заяву про надання їй додаткової навчальної
відпустки з 10.11.2006 р. по 31.01.2007 р. включно з наступним звільненням із
займаної посади 31.01.2007 р. за угодою сторін,
п.1  ст. 36 КЗпП України. Під час
відпустки,  усвідомивши,  наскільки здобуті нею знання можуть
прислужитися навчальному закладу,
29.01.2007 р. позивачка письмово повідомила директора,  що вона не має наміру звільнятися і з
01.02.2007 р. приступає до виконання своїх службових обов'язків. 31.01.2007 р.
позивачка звернулася до ОСОБА_2. щодо співпраці. Останній відмовив їй,  надавши копію її звернення від 29.01.2007 р.
з резолюцією „Заперечую". 01.02.2007
р. позивачка в кабінеті директора в присутності свідків повторно повідомила
про готовність виконувати свої обов'язки,
але до роботи її допущено не було.

Позивачка
вважає своє звільнення незаконним,
оскільки під час роботи в ЧКТ вона заявила про відсутність її згоди
звільнитися за угодою сторін. Просила з відповідача стягнути середній заробіток
за час вимушеного прогулу.

Незаконним
звільненням їй завдано і моральної шкоди оскільки відповідач: 1. порушив її
нормальні життєві зв'язки і їй необхідно прикладати додаткових зусиль для
організації її життя; 2.
вона позбавлена роботи,  яка була для
неї засобом самореалізації; 3.
умисно принизив її честь,  гідність і
ділову репутацію; 4. незаконне
звільнення позбавило її доходів та засобів існування. Моральну шкоду оцінила в
3 000 грн.

Рішенням
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 11 квітня 2007 р. ОСОБА_1.
в задоволенні позовних вимог відмовлено на тій підставі,  що припинення трудового договору з позивачкою
відбулося за п.1  ст. 36 КЗпП,  тобто за домовленістю між нею та відповідачем
у строк,  що був ними визначений.
Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це
власника або уповноваженого ним органу і працівника. Відповідачем не надано
згоди на продовження трудового договору з позивачкою,  тому немає підстав для її поновлення на
роботі. Факт спричинення позивачці моральної шкоди нею не доведений. Крім
того,  позивачка пропустила строк
звернення до суду,  оскільки оскаржила
наказ про звільнення від 10.11.2006
р. лише 27.02.2007 р.В
апеляційній скарзі ОСОБА_1.  просить
скасувати рішення від 11
квітня 2007 р. і
постановити нове рішення,  яким
задовольнити її позов. Апелянт наголошував на тому,  що рішення суду першої інстанції є
незаконним.  Суд,  постановляючи рішення,  не врахував,
що фактично з її боку не було згоди на звільнення,  оскільки вона написала заяву під дією
зовнішніх чинників - систематичної хвороби батька,  негідної поведінки адміністрації
технікуму,  які всіляко обмовляли її
перед колегами,  а також

3

через погрози ОСОБА_2. щодо її
звільнення. Крім того,  написавши заяву10.11.2006      p.,  вона в подальшому,
а саме 29.01.2007
р. повідомила адміністрацію про відсутність наміру звільнятися. Проте їй
безпідставно було відмовлено.Позивачка вважає невірним і висновок суду щодо
пропущення нею строку звернення до суду,
оскільки вона рахує строк не з часу видачі наказу про звільнення,  а з часу коли вона дізналася про відмову
директора в її законному праві на працю і отримала трудову книжку. Заслухавши
суддю - доповідача,  пояснення сторін та третьої особи,  дослідивши матеріали справи та обговоривши
доводи апеляційної скарги,  суд вважає,  що апеляційна скарга підлягає
відхиленню,  а рішення суду -залишенню без
змін виходячи з наступного:

Суд
першої інстанції у повному обсязі дослідив надані сторонами документи,  перевірив доводи сторін,  правильно встановив обставини справи і
висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та законі.Суд правильно
встановив,  що позивачка перебувала в
трудових відносинах з відповідачем -
Чернігівським комерційним технікумом (надалі ЧКТ). Останнім часом працювала
на посаді заступника директора з навчальної роботи (а.с. 25-31, 42).10.11.2006        р. ОСОБА_1.  подала
на ім'я директора ЧКТ заяву в якій просила надати їй додаткову навчальну
відпустку з 10 листопада
2006 р. по 31.01.2007         р. з наступним звільненням із займаної посади 31.01.2007 р. за угодою
сторін,  п.1  ст.  36 КЗпП України. На
заяві є резолюція директора технікуму ОСОБА_2.,
яка свідчить про його погодження на надання відпустки і подальше
звільнення за п.1  ст. 36 КЗпП України
(а.с. 32).

Повноваження
ОСОБА_2. щодо прийняття такого рішення підтверджено наказом Міністерства освіти
і науки від 07.07.2006 р.
№840-к (а.с. 21). Наказом №91
від 10.11.2006 р. ОСОБА_1.  надана відпустка з наступним звільненням 31.01.2007 р. за угодою
сторін (а.с. 34) і проведений повний розрахунок. 29.01.2007            р. позивачка своєю заявою повідомила
адміністрацію ЧКТ

про своє
небажання звільнятися і про намір приступити до своїх службових обов'язків
після закінчення відпустки (а.с. 35). Проте відповідач не погодився із заявою
ОСОБА_1.  Згідно з актом від 31.01.2007
р. позивачка була ознайомлена з відповіддю на її лист від 29.01.07 р. і їй було
запропоновано отримати трудову книжку,
однак ОСОБА_1.  отримати її
відмовилася

(а.с.
36). З 01.02.2007 р.
посаду заступника директора з навчальної роботи ЧКТ займає ОСОБА_3. (а.с. 52).
Передбачена п.    1
ст.     36    Кодексу законів про працю України
угода            сторін  є            самостійною  підставою       припинення
трудового      договору,       яка
відрізняється     від  розірвання
трудового

4

договору
з ініціативи працівника і з ініціативи власника підприємства,  установи,
організації або уповноваженого ним органу тим,  що в цьому разі потрібне спільне
волевиявлення сторін,  спрямоване на
припинення трудових відносин в обумовлений строк.

За таких
підстав відмова відповідача від поновлення трудових відносин з позивачкою є
правомірною,  тому підстав для
задоволення її позову про визнання незаконним звільнення,  поновлення на роботі і стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу немає,
як немає підстав і для відшкодування моральної шкоди.

Проте,  слід зазначити,  що мотивація пропуску позивачкою строку
звернення до суду з позовом про поновлення на роботі в рішенні від 11.04.2007 р. є
зайвою,  оскільки відповідно до  ст.  233 КЗпП
України,  працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду
в тримісячний строк з дня,  коли він
дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права,  а у справах про звільнення - в місячний строк
з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Розглядаючи
справу відповідно до ч.1  ст. 303 ЦПК
України,  тобто в межах доводів апеляційної
скарги,  апеляційний суд вважає,  що доводи викладені в апеляційній скарзі
обґрунтованості судових висновків не спростовують,  тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове
рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для його скасування відсутні.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.
ст.  307,
308,  313,  315, 317, 319 ЦПК
України,  апеляційний суд,  -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення
Новозаводського районного суду м.  Чернігова
від 11 квітня 2007 р. - залишити без
змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  але вона може бути оскаржена до Верховного
Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.