УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

31 липня 2007
року                                                                                                  м.
Харків

Колегія
суддів з касаційного розгляду справ судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області у складі:

Колтунової А.І., Коваленко І.П.,
Яцини В.Б.,

розглянувши в
попередньому судовому засіданні справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на рішення та ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2004
року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2005 року по
справі за позовом прокурора Суворовського району м. Одеси в інтересах ОСОБА_3
до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та виселення, за позовом
ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, УЖКГ Одеської міськради про
визнання недійсним розпорядження органа приватизації, свідоцтва про право
власності, договору дарування, визнання недійсним довіреностей, виселення та
вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

2 червня 1999 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про
визнання укладеного 23 січня 1998 року у нотаріальному порядку договору
дарування квартири АДРЕСА_1, за яким позивач подарував вказані квартиру
відповідачу, посилаючись на те, що вчинив такі дії під впливом омани з боку
відповідача.

У червні
2001 року прокурор в інтересах недієздатного ОСОБА_3, а в

грудні
2002 року опікун ОСОБА_4, діючи в порядку ст. 111 ЦПК України 1963р.,

який
діяв на час розгляду справи, уточнивши первісний позов, звернулися до суду з

позовними   заявами,
зазначаючи,   що   23
січня   1998   року
ОСОБА_3   у

нотаріальному   порядку
посвідчив   договір  дарування,
відповідно   до  якого
він

подарував,
а ОСОБА_1 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 в
момент укладення

договору
дарування не розумів значення своїх дій і не міг ними керувати, прокурор і

опікун
недієздатного просили суд визнати розпорядження органу приватизації,

Справа №403-кс-07

Головуючий у першій інстанції: Катаева Є.В.

Доповідач: Яцина В.Б.

свідоцтво про право власності і договір дарування                                 спірної               квартири

недійсними,    виселити
відповідачів і  вселити ОСОБА_3 у
вказану квартиру.

Прокурор просив поновити його строк звернення до суду з позовом, оскільки
про визнання ОСОБА_3 недієздатним рішенням суду від 2 лютого 2001 року
прокурору стало відомо лише в червні 2001 року внаслідок перевірки в порядку
загального нагляду.

Опікун ОСОБА_4 також просила суд поновити строк звернення з позовом в
інтересах ОСОБА_3, посилаючись на те, що опікуном вона призначена 12 листопада
2001 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2004 року, яке
ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2005 року залишено без
змін, позовні вимоги задоволені.

Районний суд визнав поважними причини пропуску строку на звернення з
позовами до суду.

Договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1,
посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу ОСОБА_5 23 січня
1998 року в реєстрі за № 263, визнаний недійсним.

Розпорядження органу приватизації і свідоцтво про право власності на житло,
видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської
ради 16 січня 1998 року на ім'я ОСОБА_3 визнано недійсним з часу видачі.

Довіреність, видану ОСОБА_3 на представництво ОСОБА_1 його інтересів в
Управлінні житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради з
питання приватизації квартири АДРЕСА_1, визнана недійсною з моменту її видачі.

Виселений ОСОБА_1 і ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 у вказану
квартиру вселений.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2004 року
залишена без розгляду скарга ОСОБА_1 про визнання неправомірним рішення
Суворовської рай адміністрації м. Одеси від 12 листопада 2001 року на підставі ст.. 85 ЦПК України у
зв'язку із пропуском строку оскарження.

Не погоджуючись з такими судовими рішеннями, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 в касаційній скарзі просять їх скасувати, справу направити на новий
розгляд, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги
районний суд, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано
виходив з того, що ОСОБА_3 в момент видачі спірних довіреностей, у тому числі
на приватизацію квартири, та укладення договору дарування перебував у такому
стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, та
застосував до спірних правовідносин ст. 55 ЦК УРСР 1963р., який був чинний на час укладення спірних угод,
згідно якій угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент
її укладення перебував у такому стані, коли він не

міг
розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом
недійсною за позовом цього громадянина.

Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути
другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного
в натурі - відшкодувати його вартість.

Залишаючи без розгляду скаргу ОСОБА_1 на рішення
райадміністрації про звільнення його від обов'язків опікуна районний суд
обґрунтовано виходив з того, що він без поважних причин пропустив двомісячний
строк, передбачений ст. 248-5 ЦПК України 1963р., для звернення з такою скаргою
до суду.

Висновки судів належним чином мотивовані, відповідають нормам матеріального
права.

Доводи касаційної скарги про те, що районний суд розглянув позов не з тих
підстав, за якими були заявлені позовні вимоги, та що суд не вказав правових
підстав для їх виселення є необгрунтованими, оскільки розглянуті судом позовні
вимоги ґрунтувалися на обставинах, передбачених ст. 55 ЦК України, а
виселення є наслідком застосованої судом відповідно до вказаної норми права
обов'язкової в таких випадках двосторонньої реституції.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної
інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги та матеріали справи не дають підстав для
висновку про порушення судами норм матеріального й процесуального права, що
згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України є підставами касаційного оскарження, то
відсутні й підстави для скасування судових рішень.

Тому колегія суддів відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України вважає за
необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись статтями 323, 332, 335, 345 ЦПК України,
колегія суддів з касаційного розгляду справ судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення та ухвалу Суворовського
районного суду м. Одеси від 11 лютого 2004 року, ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 18 січня 2005 року - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.