Справа №33ц-437/07                                                           Головуючий у 1 інстанції- Томчук С.В.
Категорія - 5                                                                          Доповідач - Русинчук М.М.
УХВАЛА

22 жовтня
2007 року колегія суддів з розгляду цивільних справ в касаційному порядку апеляційного
суду Волинської області в складі:

Лончука В.Г.,
Завидовської-Марчук О.Г., Мудренко Л.І., Подолюка В.А., Русинчука М.М.,

розглянувши в
судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за касаційною скаргою позивачки на
рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 5 травня 2005 року
та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 25 серпня 2005 року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2005 року ОСОБА_1 звернулась із позовом про стягнення з ОСОБА_2 в її
користь 7738 грн. грошової компенсації за частку в спільному майні подружжя,
яке відповідач продав без її відома.

Рішенням
Шумського районного суду від 5 травня 2005 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської області від 25 серпня, позов задоволено
частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 577
грн..

У касаційній
скарзі позивачка просить скасувати ухвалені в даній справі судові рішення і
ухвалити нове рішення про повне задоволення її вимог, посилаючись на неповне
з'ясування судами обставин, що мають значення для справи.

Касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення -скасуванню з
передачею справи на новий розгляд з таких підстав.

Задовольняючи
частково позов і визнаючи частину майна (коня, корову, бика, свині), яке позивачка просила поділити як спільне майно
подружжя, особистою власністю відповідача, суд першої інстанції виходив з того,
що це майно подаровано останньому його батьками.

Однак такий
висновок суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, не відповідає фактичним
обставинам справи і вимогам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони під час шлюбу, який
розірвали в січні 2002 року (а. с. 8), мали в своєму
господарстві згадану худобу. Відповідач продав коня, корову і бика,
вважаючи це майно своєю особистою власністю.

Відповідно до ст. ст. 22, 24 КпШС
УРСР, який повинен застосовуватись до виниклих між сторонами в період його дії
правовідносин з приводу визначення правового статусу спірного майна (роздільне
чи спільне), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю, за виключенням майна, одержаного одним з подружжя під час шлюбу в
дар або в порядку спадкування, яке є його особистою власністю.

2

Згідно із ст. 25 цього Кодексу, якщо майно, яке
було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося
внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю.

Відповідач сам визнав, що корову, яку продав у 2004 році, він купив у 1993
році, перебуваючи у шлюбі з позивачкою (а. с. 14 зворот),
підтвердивши тим самим належність цього майна сторонам
на праві спільної сумісної власності. За правилами ч. 1 ст. 61 ЦПК України дана
обставина як така, що визнана стороною, не підлягає доказуванню. Не дивлячись
на це, суд першої інстанції, всупереч наведеній нормі процесуального права і
вимогам п. 3 ст. 215 цього Кодексу визнав встановленим
факт дарування згаданої корови відповідачу його батьками, не навівши мотивів з
яких він не взяв до уваги зазначене визнання сторони і відкинув як доказ показання свідка ОСОБА_3 (а. с. 17) про те, що корову
сторонам подарували батьки позивачки.

Якщо вважати, що корова є спільною сумісною власністю подружжя, то
народжений нею і вирощений в господарстві сторін
бик мусить визнаватись їхнім спільним майном. Навіть у випадку належності корови на праві особистої власності відповідачу,
народжене від неї теля, з якого подружжя виростили бика, може відповідно до ст.
25 КпШС УРСР визнаватись їхньою спільною сумісною власністю з
підстав істотного збільшення цього майна у своїй цінності внаслідок
трудових затрат сторін на його відгодівлю.

З цих же мотивів належало виходити суду, визначаючи до якого виду майна (роздільного чи спільного) належить кінь, який
утримувався у господарстві сторін, маючи на увазі, що батьком відповідача у 1993 році придбавалось лоша (а. с.4), з
якого подружжя виростили робочого коня. Для
вирішення цього питання суд на виконання вимог п. 1 ч.1 ст. 214 ЦПК України зобов'язаний був з'ясувати вартість лоша і
коня на час розгляду справи та за наявності істотної різниці в їх
ціні застосувати правила ст. 25 КпШС УРСР.

Оскільки наведені порушення судом першої інстанції вимог матеріального і процесуального права, які не усунув суд апеляційної
інстанції, призвели до неправильного вирішення
даної справи, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 343-345
ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 5 травня 2005
року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 25 серпня 2005 року в даній справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.