УКРАЇНА АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

17 травня  2007
року  Апеляційний суд Житомирської
області в складі:

головуючого
- судді Головчук С.В. суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М. при секретарі   Калинець Т.Л.

розглянувши
у відкритому (закритому) судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочинів
недійсними, виселення із житла та за зустрічним позовом ОСОБА_3 ' до ОСОБА_2
про стягнення безпідставно отриманих коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_5,
ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 на рішення
Корольовського районного суду м. Житомира
від  10 листопада 2006 року, -

встановив:

У липні 2005 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом. Позивач зазначав,
що був наймачем квартириАДРЕСА_1. В період відбування покарання в місцях
позбавлення волі з 10.10.2000 р. по 04.02.2003 року його матір ОСОБА_6. на
підставі підробленого доручення від його імені приватизувала квартиру. 07
березня 2002 року ОСОБА_6. від свого імені та від його імені продала квартиру
ОСОБА_2., який 07 червня 2002 року продав цю квартиру ОСОБА_711 червня 2002
року ОСОБА_7. Ч частину квартири подарував своїй дружині ОСОБА_3 Його мати
ОСОБА_6. померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Рішенням Корольовського районного суду м.
Житомира від 01 червня 2005 року свідоцтво про право власності на цю квартиру,
видане відділом приватизації державного житлового фонду Житомирського
міськвиконкому 07.03.2002 року на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_1. визнано недійсним.
Вважав, що такі правочини протирічять закону, просив визнати їх недійсними та
виселити ОСОБА_3 з членами її сім'ї з квартири без надання іншого житла.

В ході розгляду справи позивач доповнив позовні вимоги та
просив визнати недійсним договір дарування від 12.03.2004 року за яким ОСОБА_3
подарувала Ч частину квартири ОСОБА_4Також просив  виселити з квартири ОСОБА_3,ОСОБА_4 та

Справа № 22 ц/292       Головуючий у
суді 1-ї інст. Бондарчук
В.В.

Категорія 24                                             Суддя-доповідач
Павицька Т.М.

ЗОСОБА_5.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2006 року позов ОСОБА_1. задоволено.
Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Суд визнав недійсним договір
купівлі- продажу від 07.03.2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2., договір купівлі-продажу
від 07.06.2002 року між ОСОБА_2та ОСОБА_7., договір дарування від 11.06.2002
року між ОСОБА_7. та ОСОБА_3 та договір дарування від 12.03.2004 року між
ОСОБА_3 таОСОБА_4 Постановив виселити ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5. з
квартириАДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2.
на користь ОСОБА_3 194 190 грн. вартості квартири. Цим же рішенням стягнуто з
ОСОБА_2. на користь держави 1941 грн. 90 коп. судового збору та ЗО грн. за
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній
скарзі апелянти просять скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким
відмовити ОСОБА_1
в  задоволенні  позову
та  задовольнити  позовОСОБА_3, посилаючись   на
порушення   судом  норм
матеріального   та процесуального
права.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення відповідно до вимог
ст.303 ЦПК України, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з
таких з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач був прописаний та проживав у квартирі
АДРЕСА_1. Під час відбування ним покарання квартира була приватизована та
продана ОСОБА_6. 07.03.2002 року ОСОБА_2.

07 червня 2002 року ОСОБА_2. продав цю квартиру ОСОБА_7., який 11.06.2002
року подарував Ч частину квартири дружині ОСОБА_3 Крім того 11 червня 2002 року
ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на Ч частину квартири згідно
ст.22 КпШС України. 12 березня 2004 року ОСОБА_3 1/2 частину квартири
подарувала неповнолітнійОСОБА_4

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 01.06. 2005 року
приватизація спірної квартири та свідоцтво про право власності на квартиру
визнані недійсними.

Оскільки відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із
займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше ніж з
підстав і в порядку, визначених законом, при незаконному позбавленні права
користування жилим приміщенням та обставина, що особа, яка купила це
приміщення, є добросовісним набувачем, не може бути підставою для відмови у
відновленні порушеного права і визнання недійсними угод про відчуження жилого
приміщення.

Тому суд правильно поновив порушене право ОСОБА_1 й обгрунтовано визнав
недійсними правочини про відчуження спірної квартири.

Разом з тим, суд першої інстанції помилково визнаючи договори купівлі-
продажу квартири, договір дарування квартири недійсними та зобов'язуючи
ОСОБА_2. повернути ОСОБА_3 одержані за угодою кошти  застосував положення  Цивільного кодексу, який

набрав чинності з
01.01.2004 року, оскільки ці правочини були вчинені в 2002 році. В даному
випадку слід керуватись ст. 48 ЦК
України в редакції 1963 року. При визнанні договору дарування Ч частини
квартири від 12 березня 2004 року суд правильно застосував ст. 203 ЦК України в
редакції 2004 року.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильності рішення в
частині  вимог ОСОБА_3 є безпідставними.

Відповідно до 4.2 ст.48 ЦК
України по недійсній угоді кожна із сторін зобов'язана повернути другій
стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі
- відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не
передбачені законом.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 частково, суд першої інстанції з
ОСОБА_2. на її користь стягнув не меншу суму коштів ніж визначена договором
купівлі-продажу від 12 червня 2002 року.

Оскільки ОСОБА_3,ОСОБА_5таОСОБА_4 втратили право
власності та право проживання у спірній квартири, тому суд правильно виселив їх
з квартири.

Оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та
процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, " 313 - 315 ЦПК України,
апеляційний суд

ухвалив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2006 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
нею законної сили.