Справа №22ц-1468/07    Головуючий у 1-й інстанції: Димитров B.I.
20                      Доповідач
апеляційного суду: Буренкова К.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22
серпня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Миколаївської області в складі:

головуючої
Буренкової К.О.,

суддів
Лівінського І.В.,  Колосовського С. Ю.,

при секретарі
судового засідання Фірсовій Т.В.,

за
участю позивачки ОСОБА_1 та представника відповідача Ремешевського Є.А.,

розглянувши
в відкритому судовому засіданні у м.
Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 на
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 23 квітня 2007 p.,  постановлене
за їх позовом до Закритого акціонерного товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ
«ПриватБанк»),  третя особа -
ОСОБА_2,  про стягнення моральної шкоди,

встановила:

В грудні
2005 р. ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ЗАТ КБ «Приватбанк»,  третя особа - ОСОБА_2,
про стягнення моральної шкоди.

Позивачка
зазначала,  що 23 лютого 2001 р. ОСОБА_2,  який керував автомобілем,  що належав відповідачу,  скоїв наїзд на її чоловіка ОСОБА_4 Внаслідок
отриманих тілесних ушкоджень він згодом помер,
а ОСОБА_2 притягнуто до кримінальної відповідальності.

Позивачка
вказувала,  що втратою близької людини з
вини ОСОБА_2 їй спричинена моральна шкода,
компенсацію якої вона визначила в 40000 грн.

Посилаючись
на наведені обставини,  ОСОБА_3 просила
про задоволення позову.

В
листопаді 2005 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з аналогічним позовом до ЗАТ КБ «Приватбанк» про
стягнення моральної шкоди.

Позивачка
зазначала,  що 23 лютого 2001 р.
ОСОБА_2,  який керував автомобілем,  що належав відповідачу,  скоїв наїзд на її сина ОСОБА_4 Внаслідок
отриманих тілесних ушкоджень її син згодом помер,  а ОСОБА_2 притягнуто до кримінальної
відповідальності.

Позивачка
вказувала,  що втратою сина з вини
ОСОБА_2 їй спричинена моральна шкода,
компенсацію якої вона визначила в 40000 грн.

Посилаючись
на наведені обставини,  ОСОБА_1 просила
про задоволення позову.

Ухвалою
судді Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 20 квітня 2007 р. позовні заяви ОСОБА_3 і ОСОБА_1
об'єднано в одне провадження.

Рішенням
Ленінського районного суду м.  Миколаєва
від 23 квітня 2007 р. в позові ОСОБА_3 і ОСОБА_1 відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати як незаконне.

Заслухавши
доповідь судді,  пояснення позивачки
ОСОБА_1,  представника відповідача,
колегія суддів прийшла до висновку,
що апеляційна скарга підлягає задоволенню,  а рішення - скасуванню з ухваленням нового
рішення,  із наступних підстав.

Відмовляючи
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5,
суд виходив з того,  що оскільки
смерть ОСОБА_4 не знаходиться в безпосередньому причинному зв'язку із травмою,  яку він отримав внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,  то
відсутні і підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивачки з
відповідача.

Проте з
таким висновком суду погодитися не можна,
оскільки він не грунтується на законі.

Як
вбачається із матеріалів справи,  23
лютого 2001 р. з вини ОСОБА_2,  який
керував автомобілем ВАЗ 21099,  власником
якого є ЗАТ КБ
«Приватбанк»,  сталася
дорожньо-транспортна пригода. ОСОБА_2 на момент аварії перебував в трудових
відносинах з відповідачем.  Внаслідок
даної аварії ОСОБА_2 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 та іншу особу.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Вироком
Ленінського районного суду м.  Миколаєва
від 17 грудня 2001 р. ОСОБА_2 засуджений за
ст.  268 ч.1 КК України. Він
визнаний винним в тому,  що порушив
правила безпеки дорожнього руху,  що
призвело до спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень середньої тяжкості (а.с.
22-23,  24).

В
приговорі зазначено,  що за висновком
судово-медичної експертизи № 121 від 17 липня 2001 p.,
проведеної при розслідуванні кримінальної справи,  смерть ОСОБА_4 безпосередньо не пов'язана з діями
водія,  а носить випадковий
характер,  оскільки пов'язана не з особливістю травми,  отриманої загиблим внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,  а
відсутністю кваліфікованої медичної допомоги.

В
позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те,
що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,  яка сталася з вини ОСОБА_2,  вона втратила рідну їй людину,  що спричинило їй душевні переживання та
страждання.

Крім
цього,  із матеріалів справи видно,  що позивачка посилалася також на те,  що її син ОСОБА_4 після отриманої травми був
прикутий до ліжка і потребував сторонньої допомоги. Вона здійснювала догляд за
ним як дома,  так і в лікарні. Фізичний
біль,  який вимушений був терпіти син на
протязі тривалого періоду,  погіршення
його стану здоров'я завдавали їй,  як
матері,  тяжких душевних страждань та
переживань(а.с.  13-16).

За
змістом  ст.  440-1 ЦК 1963 p.,  положення якого були чинними на момент
виникнення спірних правовідносин,  та
роз'яснень,  викладених у п.7 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику
в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» заподіяна моральна
шкода відшкодовується особі,  права якої
були порушені неправомірними діями (бездіяльністю) інших осіб. Близькі родичі
особи,  якій завдано моральну шкоду,  права на відшкодування такої шкоди не
мають,  крім випадків,  коли такими діями безпосередньо були порушені
і їх права.

Наведене
свідчить,  що спричинення ОСОБА_4
тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди призвели до істотних
вимушених змін в її сім'ї і її в життєвих стосунках,  оскільки вона,  будучи малозабезпеченою  людиною

похилого
віку,  змушена була тривалий час
здійснювати догляд за тяжкохворим сином,
витрачати свій бюджет на придбання медикаментів,  тривалий час переживати за стан його
здоров'я,  який погіршувався.

За таких
обставин,  колегія суддів вважає,  що на відповідача,  як власника джерела підвищеної небезпеки на
підставі  ст.   ст. 440-1,
450 ЦК 1963 p. слід покласти
обов'язок по відшкодуванню позивачці моральної шкоди.

Виходячи
з характеру моральних страждань ОСОБА_1,  як матері тяжкохворого сина ОСОБА_4,  їх тривалості,  вимушених істотних змін у її житті,  ступінь вини заподіювача шкоди ОСОБА_2,  колегія суддів вважає,  що 15 000 грн. буде достатньою сумою для
відшкодування позивачці моральної шкоди.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
309,  316 ЦПК України,  колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Ленінського районного суду від 23 квітня 2007 р. скасувати і ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Стягнути
на користь ОСОБА_1 з закритого акціонерного товариства комерційний банк
«Приватбанк» 15 000 (п'ятнадцять тисяч) грн.

Рішення
апеляційного суду може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня його проголошення.