Верховний Суд України
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №
22-2370 /07                                            Головуючий
у 1 інстанції Дмитрюк О.В.
Суддя-доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„15
"серпня    2007 року                                                                               м.  Запоріжжя

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого   Приймака В.М.

Суддів                   Кримської О.М.

Маловічко С. В.
При секретарі  Белименко С. В.

розглянула
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1,  ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від «26» квітня 2007 року по
справі за позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  що діють в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_3,  ОСОБА_4 до
ОСОБА_5,  треті особи приватний нотаріус
ОСОБА_6,  орган опіки та піклування
Шевченківської районної адміністрації Запорізької мічської Ради про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,  за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  ОСОБА_4 про виселення ,  -

ВСТАНОВИЛА  :

і

27
грудня 2004 року ОСОБА_1
та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним.

В позові
зазначали,  що 24.03.2000 року ОСОБА_1 взяв у
відповідача у позику три тисячі доларів США,  що підтверджено розпискою від 24.03.2000 року. На
підтвердження укладення договору було укладено договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1,  договір було посвідчено
приватним нотаріусом ОСОБА_6. В квартирі на момент продажу мешкали двоє їх
неповнолітніх дітей - син ОСОБА_3,  1990
року народження та син ОСОБА_4,  1997
року народження. За умовами договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_5,  який був укладений шляхом обміну
розписками,  після повернення боргу з
відсотками,  відповідач зобов'язався
повернути квартиру їм шляхом розірвання договору купівлі-продажу. Ці суттєві
умови не були зазначені в договорі. У період з 24.03.2000 року по 16.10.2004
року борг відповідачу був повернутий в повному обсязі в сумі 3905 доларів США. Після сплати
суми,  відповідач

відмовився
виконати своє зобов'язання про розірвання договору купівлі-продажу квартири та
продав квартиру ОСОБА_7

З цих
підстав просили визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
24.03.2000 року недійсним.

Не
погоджуючись з позовом,  ОСОБА_7 у лютому
2005 року звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  ОСОБА_4 про виселення.

В позові
зазначав,  що 06.09.2004 року він на
підставі договору купівлі-продажу купив у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1. Договір
посвідчений нотаріально. На цей час він позбавлений можливості вселитися в квартиру,  тому що колишній власник квартири продовжує
проживати в спірній квартирі разом зі своєю сім'єю. З цих підстав просив
виселити відповідачів з спірної квартири.

Ухвалою
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 26 січня 2007 року до участі у справі залучено в якості
третьої особи : Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації
м.  Запоріжжя.

Рішенням Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 26 квітня 2007 року у задоволенні позову ОСОБА_1,  ОСОБА_2 відмовлено,  зустрічний позов задоволено.

Виселено
ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  ОСОБА_4 з квартири
АДРЕСА_1.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1,
ОСОБА_2,  посилаючись на
невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права,
просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення
про задоволення їх позову,  у задоволенні
зустрічного позову відмовити.

Заслухавши
доповідача,  вислухавши пояснення
осіб,  які брали участь в судовому
засіданні суду апеляційної інстанції,
дослідивши обставини справи,
перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга не   підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно
до положень пункту 1 частини 1 статті 307, 308 ЦПК України за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд
мас право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення
рішення без змін,  якщо визнає,  що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтовуючи
свої позовні вимоги,  позивачі
вважали,  що договір купівлі- продажу
квартири є недійним ,  так як був
удаваною угодою,  оскільки вони мали на
меті приховати угоду позики коштів. Крім того,
укладенням угоди купівлі-продажу квартири були порушені права
неповнолітніх дітей,  що також на
підставі  ст.  48 ЦК
України ( в редакції 1963 року) тягне за собою визнання угоди недійсною.

За
вимогами  ст.  214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд
вирішує питання чи мали місце обставини,
яким обґрунтовувались вимоги і заперечення,  та якими доказами вони підтверджуються.

З
матеріалів справи вбачається,  що
24.03.2000 року ОСОБА_1
уклав договір купвілі-продажу квартири АДРЕСА_1,  яка належала йому направі приватної власносіт
на підставі договору дарування ,
посвідченого п'ятою державною нотаріальною конторою 06.06.1994
року,  з ОСОБА_5,  який продав названу квартиру 06.11.2004 року
ОСОБА_7

Згідно  ст.  58
ч.2 ЦК України
( який діяв на час виникнення спірних правовідносин),  якщо угода здійснена з ціллю приховати іншу
угоду ( удавана угода) ,  то
застосовуються правила,  які регулюють
угоду,  яку сторони дійсно мали на меті.

З
матеріалів справи вбачається,  що договір
купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 від 24.03.2000 року укладався та
підписувався в

нотаріальній
конторі з роз'ясненням нотаріусом природи цього договору. Дані обставини не
оспорюються сторонами.

У
матеріалах справи відсутні докази укладення договору позики,  зокрема,
оригінали письмових документів,
які б свідчили про укладення договору позики. До матеріалів справи як
доказ про укладення такої угоди позивачем додано копії розписок,  що не може вважатись належним доказом
передачі коштів у позику. Відповідач ОСОБА_5.3аперечує написання будь-яких
розписок.

Відмовляючи
в задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі- продажу квартири
недійсним з підстав ч.2  ст.  58 ЦК
України ( в редакції 1963 року),  суд
першої інстанції при таких обставинах правомірно не вважав зазначені розписки
достовірним і належним доказом по справі,
та дійшов до правильного висновку про недоведенність укладання договору
купівлі-продажу квартири з ціллю приховати угоду позики.

Доводи
апелянта про те,  що при укладенні
договору купівлі-продажу квартири були порушені права неповнолітніх дітей,  не грунтуються на законі,  оскільки неповнолітні діти не були власниками
спірної квартири,  позивач був єдиним її
власником ,  а тому укладення такої угоди
не суперечило діючому на той час законодавству.

Крім того,  представник апелянта
ОСОБА_1 в
судовому засіданні суду апеляційної інстанції визнав,  що саме позивач ОСОБА_1 ,  укладаючи договір купівлі-продажу
квартири,  порушив права неповнолітніх
дітей.

З огляду
на викладне ,  колегія судді вважає,  що рішення суду про відмову в задоволенні
позовних вимог в цій частині також відповідає вимогам закону.

Судом
першої інстанції встановлено,  що
позивачі разом зі своїми неповнолітніми дітьми у листопаді 2006 року,  після примусового виконання рішення Шевченківського
районного суду м.  Запоріжжя від
02.03.2006 року,  яким було задоволено
позов ОСОБА_7 до ОСОБА_1,  ОСОБА_2 про
усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом виселення та згодом
ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20.11.2006 року назване
рішення скасовано та справу направлено на новий розгляд ,  знову вселились у спірну квартиру .

Таким
чином,  задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_7 про виселення позивачів разом з неповнолітніми дітьми,  суд першої інстанції правомірно виходив з того
,  що ОСОБА_7 на сьогоднішній час є
власником квартири АДРЕСА_1 ,  яку він
06.09.2004 року придбав у ОСОБА_53а договором купівлі- продажу,  засвідченого нотаріально та зареєстрований у
державному реєстрі за № 250408.

За таких
обставин,  колегія суддів вважає,  що рішення суду першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують
його законність,  підстав для скасування
не вбачається.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307, 308,
313, 315, 317    ЦПК України,  колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1,  ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 26 квітня 2007 року по цій

справі - залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду
України протягом двох місяців.