Справа № 33-ц-13                                                 Головуючий
у 1 інстанції - Очеретяний Є.В.
-19                                                                     Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27
квітня 2007 року                                                                                          м.
Луцьк

Колегія суддів з
розгляду цивільних справ у касаційному порядку апеляційного суду Волинської
області в складі:

головуючого                     Лончука В.Г.,

суддів:                                Расевича С.І.,
Подолюка В.А.,

Мудренко Л.І.,
Стрільчука В.А.,

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення
факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 21 грудня 2005 року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 14 лютого 2006 року,

встановила:

У
вересні 2005 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ
майна, набутого за час проживання, що належить на праві спільної сумісної
власності.

Зазначала,
що з 1997 року вона з відповідачем проживала однією сім'єю в місті Новий Уренгой Тюменської
області Російської Федерації, не перебуваючи з ним у шлюбі. За час спільного
проживання ними набуте майно - двокімнатна квартира, автомобіль, побутові
прилади і меблі загальною вартістю 275 641 грн., -

яке належить їм
на праві спільної сумісної власності. Просила встановити факт проживання сторін
однією сім'єю і провести поділ майна.

Рішенням
Тернопільського міського суду Тернопільської області від 21 грудня 2005 року
позов ОСОБА_1 задоволено. Постановлено встановити факт проживання ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 однією сім'єю, визнати спільною сумісною власністю майно, набуте ними,
та провести поділ цього майна, виділивши у власність ОСОБА_2 двокімнатну
квартиру вартістю 190 093 грн., холодильник «Самсунг» вартістю 2 375 грн.,
кухонний гарнітур вартістю 5100 грн., телевізор «Соні» вартістю 1 143 грн.,
стінку до вітальні вартістю 12 126 грн., спальний гарнітур вартістю 5 460 грн.,
куток вартістю 1 557,60 грн., прихожу вартістю 1319 грн., всього майна вартістю
29 081 грн. Виділити у власність ОСОБА_1 автомобіль марки «Мерседес Бенц» Е-200, д/н НОМЕР_1
вартістю 56467 грн. і визнати за нею право власності на цей автомобіль.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 83 553,50 грн. різниці у вартості розподіленого
майна, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1700 грн. та 500 грн. за
проведення експертної оцінки.

Ухвалою
апеляційного суду Тернопільської області від 14 лютого 2006 року апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В
касаційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування судових рішень,
посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно
до п. 4 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема
питання, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Задовольняючи
позов, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, як на підставу
свого висновку про задоволення позову, послався на ст. 74 Сімейного кодексу
України (в редакції, яка діяла на час вирішення спору), згідно з якою, якщо
жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між
ними.

Однак
при цьому судами не враховано, що названий Кодекс набрав чинності з 1 січня
2004 року, тоді як частина майна, яке просила поділити позивачка, в тому числі
двокімнатна квартира, була придбана до вказаної дати. Норми матеріального
права, які регулюють правовідносини, пов'язані з набуттям права власності на
вказане майно, суди не встановили і в судових рішеннях не зазначили, що
призвело до неправильного вирішення справи.

За таких
обставин постановлені в справі судові рішення не можуть залишатися без зміни й
підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст.
ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2005
року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 14 лютого 2006 року
скасувати.

Справу направити
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.