Справа № 22-ц-3511 2007 р Головуючий 1 -ї
- право власності Доповідач - ЗАЗУЛИНСЬКА Т.П
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ        УКРАЇНИ

26 липня 2007
року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого -
КАРІМОВОЇ Л.В. суддів - ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,
КІРСАНОВОЇ Л.І. при секретарі - КРУГОВІЙ І.С.  розглянула у відкритому судовому засіданні в
місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Ленінського районного суду міста Харкова від 31 травня 2007 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,  треті особи
ОСОБА_3,  ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу квартири у відношенні покупця частково недійсним та визнання
права власності на частину квартири,  -

встановила   : У квітні 2007 року ОСОБА_2. звернулася до
Ленінського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_1,  третя особа ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу квартири у відношенні покупця частково недійсним та визнання
права власності на 1/3 частину квартири.

Позивач
зазначала,  що 01 жовтня 1994 року
зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 і вони мають сина ОСОБА_5,  ІНФОРМАЦІЯ_1. Свого житла їх сім'я не мала і
відповідачка - її свекруха запропонувала свою допомогу у придбанні житла для їх
сім'ї шляхом виділення коштів,  як
частини свого сина ОСОБА_2.   При цьому
вона,  ОСОБА_2.,  також мала прийняти участь у придбанні житла
грошовими коштами.

Для придбання їх
родині була призначена квартира АДРЕСА_1.

її батьки
продали будинок у місті Луганську і виділили їй для участі у придбанні квартири
2200 $ США,  які вона у квітні 1999 року
передала ОСОБА_1. З цієї суми відповідачка повернула їй 500$ для встановлення у
квартирі телефону.

З відповідачкою
вони домовилися,  що квартира буде
оформлена на ОСОБА_3,  але як їх спільна
власність подружжя,  тобто з урахуванням
її,  ОСОБА_2.,  прав і участі у придбанні квартири і з
оформленням угоди у її присутності.

У червні 1999
року вона змушена була виїхати з міста Харкова,
а повернувшись дізналася,  що 12
червня 1999 року угода купівлі-продажу була оформлена і покупцем квартири в
договорі вказанаОСОБА_1.

На її звернення
остання запевнила,  що визнає її участь у
придбанні квартири про що написала розписку,
а також обіцяла згодом переоформити квартиру на ОСОБА_2.

За власний кошт
вона встановила у квартирі телефон,
придбала меблі,  оселилася і
зареєструвалася в ній разом з чоловіком і сином,  сплачувала квартирну плату та комунальні
платежі.

Відносини між
нею та чоловіком погіршувалися і у березні 2007 року шлюб між ними було
розірвано за рішенням суду. При цьому вона зрозуміла,  що спірна квартира не є їх спільною сумісною
власністю і не підлягає поділу між ними як подружжям.

Вважаючи саме з
цього моменту своє та неповнолітнього сина право порушеним,  позивач просила суд:

Визнати договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідчений 12 червня 1999 року приватним нотаріусом ХМНО,  за реєстровим № 1-1633 відносно покупця
ОСОБА_1. частково недійсним (як удаваний правочин);

Визнати за
нею,  ОСОБА_2,  право власності на 1/3 частину цієї квартири.

Ухвалою
Ленніського районного суду міста Харкова від 24 травня 2007 року до участі в
справі в якості 3-ї особи залучено ОСОБА_4.

В судовому
засіданні 24 травня 2007 року позивачка зменшила свої позовні вимоги в частині
визнання за нею права власності на частину квартири до 1А,  посилаючись на те,  що саме така частка відповідає її внеску у
придбання квартири.

Рішенням
Ленінського районного суду міста Харкова від 31 травня 2007 року позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволені: визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,  посвідчений 12 червня 1999 року приватним
нотаріусом Харківського міського нотаріального округу,  реєстровий № 1-1633 відносно покупця ОСОБА_1
частково недійсним.  Покупцями за даним
договором купівлі-продажу визнані ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

Визнано за
ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Частка квартири
АДРЕСА_1,  яка належить ОСОБА_1зменшена
до 3/4.

В апеляційній
скарзі відповідачкаОСОБА_1. просить рішення суду першої інстанції скасувати і
відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2. у повному обсязі,  посилаючись на порушення судом норм
матеріального права в частині строків позовної давності; необґрунтованість
висновків суду і невідповідність їх обставинам справи.

Заслухавши
доповідь судді; пояснення учасників процесу; перевіривши матеріали справи і
доводи апеляційної скарги,  судова
колегія доходить висновку,  що скарга
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим
розглядом встановлено,  що 12 червня 1999
року ОСОБА_6. і ОСОБА_7. продали,  аОСОБА_1.
купила квартиру АДРЕСА_1,  про що
зазначені особи уклали договір купівлі-продажу,
посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального
округу за реєстровим № 1 -163 3.

14 червня 1999
року зазначена квартира зареєстрована у Комунальному підприємстві „ Харківське
міське бюро технічної інвентраизації" на праві приватної власності за
ОСОБА_1.

З копії розписки
від 15.06.1999 року вбачається,
щоОСОБА_1. отримала від ОСОБА_2. для придбання зазначеної квартири 1700$
США,  які зобов'язується повернути у разі
розлучення ОСОБА_2. з її сином ОСОБА_3.(а.с. 8)

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2. суд послався на те,
що розпискою ОСОБА_1 підтверджується придбання квартири АДРЕСА_1 за
спільні кошти ОСОБА_1. і ОСОБА_2.,
оскільки в розписці зазначається,
що грошіОСОБА_1. зайняла у ОСОБА_2. для покупки саме цієї квартири.

Крім того,  факт знаходження зазначеної квартири у
сумісній власності підтверджується на думку суду і тим,  що позивачка за свої кошти встановила у цій
квартирі телефон,  купила та перевезла з
місця Луганська меблі,  з моменту
оселення по теперішній час постійно проживає в зазначеній квартирі та сплачує
комунальні послуги.

Спір вирішено
судом за нормами ЦК України
(1963р.)

Судова колегія
не може погодитись з такими висновками суду.

Відповідно до  ст.  112 ЦК України
(1963Р0,  який  діяв на час виникнення спірних
правовідносин,  майно може належати на
праві спільної сумісної власнсоті двум
або декільком особам.

При цьому між
цими особами повинна бути домовленість на набуття такої власності,  або таке майно має бути нажитим подружжям під
час шлюбу ( ст. 16 Закону України „ Про власність",   ст. 22 КпШС)

У своєму позові
ОСОБА_2. посилалася на наявність домовленості між нею та свекрухою -
відповідачкою ОСОБА_1. про придбання спірної квартири у сумісну власність
її,  ОСОБА_2. та її чоловіка ОСОБА_2. Але
при цьому не вимагала визнати за нею право власності на частину квартири у
порядку  ст. 22 КпШС.

Посилаючись на
удаваність угоди купівлі-продажу квартири,
ОСОБА_2. не надала будь-яких доказів відповідно до  ст.
ст. 58, 59 ЦПК України щодо дій сторін цього договор з наміром
приховати іншу реальну угоду.

Заявивши вимоги
про визнання за нею права власності на частку в спірній квартирі позивачка
повинна була довести суду,  що між нею і
відповідачкою існувала домовленість про створення права спільної часткової
власності на цю квартиру.

Обставини,  на які вона посилалася у своєму позові і на
які послався суд першої інстанції у обгрунтування висновку про фактичне набуття
сторонами такого права,  на думку судової
колегії не свідчать про домовленість між позивачкою і відповідачкою про
створення спільної сумісної,  або
часткової власності на спірну квартиру.

Зміст розписки
відповідачки про отримання грошової суми від позивачки та умови повернення цієї
суми свідчить лише про боргові відносини між сторонами.

Законом України
„ Про власність" та нормами цивільного законодавства України визначено
право власника розпоряджатися власністю на свій розсуд,  тому проживання позивачки в квартирі з відома
та згоди відповідачки не є підставою для визнання за нею права власності на
будь-яку частину квартири.

Крім того,  всупереч вимогам  ст.  11
ЦПК України судом 1 -ї інстанції самостійно змінені підстави позову щодо
недійсності частини угоди та застосована до спірних правовідносин  ст. 57 ЦК України,  за якою позов ОСОБА_2. не заявлявся.

Наведене
свідчить,  що рішення постановлено судом
з порушенням вимог матеріального і процесуального права,  тому відповідно до  ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2. за його
безпідставністю.

Керуючись  ст.
ст. 303, 304,  п.2 ч.1  ст. 307,
ст.  ст. 309,  313, 314,
316, 319 ЦПК України,  судова
колегія,  -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну
скаргу задовольнити.

Рішення Ленінського
районного суду міста Харкова від 31 травня 2007 року скасувати та постановити
нове рішення,  яким відмовити ОСОБА_2 у
задоволенні її позову до ОСОБА_1,  треті
особи ОСОБА_3,  ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу квартири у відношенні покупця частково недійсним та
визнання права власності на частину квартири.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення,  але може бути оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
ним законної сили.