УХВАЛА

Іменем   України

27 червня 2007 рову колегія суддів
судової палати в цивільних спра­вах апеляційного суду Житомирської області в
складі:

головуючого - судді                                          Франовської
К.С.

суддів                                        Товянської О.В.

Широкової
Л.В. при секретарі судового

засідання                                              Забеліній
О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м. Житоми­рі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Бердичівської міської ради,
третіх осіб - Бердичівського міжрайонного бю­ро технічної інвентаризації,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давніс­тю та
визнання права власності на самочинне будівництво за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від
23 березня 2007 року, -

встановила:

В квітні 2006р.
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про перевід прав і обов'язків покупця та
визнання права власності на самочинне буді­вництво. В червні 2006р. позивачка
змінила позовні вимоги та просила ви­знати за нею право власності на приміщення
4-4 згідно поверхових планів від 13.04.1992р. та 11.07.2003р. в будинку
АДРЕСА_1 за набувальною давністю, а також право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно - приміщення 4-1, 4-2, 4-3 у вказаному будинку.
Зазначила, що в приміщенні 4-4, яке відноситься до АДРЕСА_2, вона прописана
після одруження з чоловіком - ОСОБА_5, де проживає і користується до
теперішнього часу. Ця квартира відноситься до ЗО/100 ід.ч. домоволодіння
АДРЕСА_1 і раніше належала на праві власності померлій ОСОБА_6 Після її смерті
в 1975р. за відсутності спадкоємців, 30/100 ід.ч. даного домоволодіння перейшло
у власність Бердичівської міської ради. В листопаді 1992р. відповідачка ОСОБА_2
на підставі договору купівлі-продажу стала власником 30/100 ід.ч. домоволодіння
АДРЕСА_1. На даній житловій площі про­живало дві сім'ї, а саме: вона із
чоловіком ОСОБА_7 (займали примі­щення 4-4) та брат чоловіка із дружиною -
ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (за­ймали приміщення 2-3). З часом вони обладнали дані
приміщення окремим

Справа № 22ц/1064                                               Головуючий
у   суді    1-ї
ін-т.:Вельмик   А.Е.

Категорія 5                                                                       Суддя-доповідач Товянська О.В.

2

входом,
відокремили їх. Кожна із сімей зробили до своїх приміщень добу­дови,
зокрема, вона з чоловіком у 80-х роках - прим. 4-1, 4-2, 4-3 згідно по
поверхового плану від 11.07.2003р. Вважає, що добросовісно відкрито во­лодіє і
продовжує володіти чужим нерухомим майном протягом більше як десяти років, тому
набула право власності на приміщення 4-4 за набуваль­ною давністю. Крім того,
за нею має бути визнано право власності на са­мочинне будівництво, оскільки
приміщення 4-1, 4-2, 4-3 прибудувала саме вона, що стверджується постановою та
протоколом Бердичівської міської інспекції Державного архітектурно-будівельного
контролю.

Рішенням
Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 15 березня 2007р. у
задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ух­валити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити. Вважає, що має законне право на спірні приміщення,
оскільки тривалий час там проживає.

Апеляційний суд
вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом
встановлено, що позивачка у 1981 році була прописана до свого чоловіка у
АДРЕСА_2, де вони і прожи­вають, користуючись приміщеннями 4-1,4-2,4-3,4-4
(а.с.18).

З матеріалів
справи випливає, що у листопаді 1992 -року відповідачка ОСОБА_2 за договором
купівлі-продажу стала власником 30/100 ід.ч. вка­заного домоволодіння, в т.ч. і
тих приміщень де мешкає позивачка (а.с.11, 12). У 1998 році позивачка з
чоловіком в судовому порядку оспорювали цей договір, проте рішенням суду м.
Бердичева від 04 грудня 1998 року у задо­воленні позову було відмовлено за
безпідставністю. Це рішення сторони не оскаржували і воно набуло законної сили
(а.с.82). У 1998 році відповідачка ОСОБА_2 подарувала належне їй житло своєму
сину ОСОБА_9, який у 2003 році провів відчуження вказаної частини домоволодіння
своєму сину з невісткою (третім особам) у рівних частках. Ці правочини
позивачка не оспорювала (а.с.80).

Суд правильно
визнав, що хоча позивачка і володіє вказаними примі­щеннями більше 10 (десяти)
років, проте визнати за нею право власності на це житло за набувальною давністю
неможливо, оскільки ст.344 ЦК
на­брала чинності з 1 січня 2004 року, а тому поширити її на спірні
правовід­носини на даний час неможливо.

Не можна визнати
за нею і право власності на самочинне будівництво. До відповідних органів та у
встановленому законом порядку про відведен­ня їй земельної ділянки для
проведення добудов вона не зверталась.

За таких обставин суд обґрунтовано відмовив у позові.

Керуючись ст.ст.209,218,308,313-315 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської обла­сті від 23 березня 2007 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути

оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду Укра­

їни
протягом двох місяців.