Справа №
22ц-4282/2007           Судця по першій
інстанції Щербак Ю.В.,
- 66                              Доповідач:
суддя - Стратіло В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16
травня 2007 року                                                         м.  Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі головуючого: Шабанової В.О. суддів: Стратіло В.І. та
Резникової Л.В.,  при секретарі Кошмак
Т.С. ,

розглянувши
у відкритому судовому у засіданні у приміщенні апеляційного суду у місті
Донецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1. на ухвалу Олександрівського районного суду
Донецької області від 2 квітня 2007 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії
державного виконавця,  -

ВСТАНОВИВ:

15
березня 2007 р. ОСОБА_1.
звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця,  в обґрунтування якої послалася на те,  що 14 березня 2007 року з телефонної бесіди з
державним виконавцем державної виконавчої служби в Олександрівському районі
Донецької області ОСОБА_2. йому стало відомо,
що у останнього перебуває виконавче провадження щодо виконання рішення
Олександрійського районного суду про примусове проникнення до будинку АДРЕСА_1
з метою накладення арешту на майно,  яке
перебуває у цьому будинку. Однак рішення суду йому надане не було.

Він
пояснив державному виконавцю,  що у
вказаному будинку проживає разом зі своєю дружиною ОСОБА_3,  його майна у будинку немає,  оскільки все майно є власністю дружини,  а також громадянина ОСОБА_4.

Більш
того,  він просив державного виконавця
звернутися до суду з питанням про визначення частки майна боржника,  оскільки він проживає у будинку не один.

На його
зауваження державний виконавець не відреагував,
відповів,  що буде виламувати
двері та вивозити майно.

Посилаючись
на вказане,  ОСОБА_1. просив визнати
дії державного виконавця неправомірними та зобов'язати його відповідно до  ст. 379 ЦПК України вирішити питання щодо
визначення його частки у майні за вказаною адресою.

Ухвалою
Олександрівського районного суду від 2 квітня 2007 року скаргу залишено без
задоволення.

ОСОБА_1. подав апеляційну
скаргу,  вказуючи,  що з ухвалою не згодний,  вважає,
що вона не відповідає вимогам  ст.
210 ЦПК України. На думку апелянта суд не об'єктивно виклав його доводи,  які він озвучив у судовому засіданні,  а саме він вказував,  що йому не було відомо про рішення суду від
13.03.2007 p.,  яким надано право на проникнення до його житла. Крім
того,  він вказував,  що майно,
яке перебуває у вказаному будинку,
йому не належить,  оскільки є
власністю його дружини а також громадянина ОСОБА_4. за рішенням третейського
суду,  про що він надав копію

мирової
угоди. Однак суд не зазначив вказаних обставин,  чим порушив вимоги  ст. 210 ЦПК України.

Просив
ухвалу суду першої інстанції скасувати і справу направити на новий розгляд.

Від
відділу державної виконавчої служби Олександрівського районного управління
юстиції надійшли письмові заперечення на скаргу,  де йдеться про її відхилення та про залишення
ухвали суду-першої інстанції без змін.

У судове
засідання апеляційної інстанції сторони не з'явились,  про час та місце розгляду справи повідомлені
належним чином,  що відповідно до
ч.2  ст. 305 ЦПК України не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду,
перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної
скарги,  апеляційний суд вважає,  що скарга підлягає відхиленню,  а ухвала суду підлягає залишенню без змін з
таких підстав.

Відповідно
до п.1  ст. 312 ЦПК України розглянувши
скаргу на ухвалу суду першої інстанції,
апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін,  якщо судом першої інстанції постановлено
ухвалу з додержанням вимог закону.

Згідно з
ч.3  ст. 387 ЦПК України якщо оскаржувані
рішення,  дії чи бездіяльність були
прийняті або вчинені відповідно до закону,
в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної
виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено,  суд постановляє ухвалу про відмову в
задоволенні скарги. Судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи,
що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Олександрійського
районного управління юстиції знаходиться виконавчий лист щодо виконання рішення
Олександрівського районного суду у цивільній справі №2-215/2006 про стягнення з
ОСОБА_1. на користь ПП „Пріоритет" заборгованості у сумі 37801 грн. 62
коп. та судових витрат у розмірі 81 грн. (а.с. 21)

06
березня 2007 року державний виконавець ОСОБА_2. звернувся до суду з поданням
щодо надання дозволу про примусове проникнення до жилого приміщення боржника ОСОБА_1. за вказаною
адресою для опису та реалізації майна боржника з метою виконання рішення суду
(а.с. 20).

Ухвалою
Олександрівського районного суду Донецької області від 13 березня 2007 року
надано державній виконавчій службі дозвіл на примусове проникнення до житла
боржника ОСОБА_1. за
адресою: АДРЕСА_1,  а також зазначено про
негайне виконання вказаної ухвали. ( а.с. 19).

Відмовляючи
у задоволенні скарги ОСОБА_1.,  суд
першої інстанції обгрунтовано виходив з того,
що заявник ОСОБА_1. є боржником у цивільній справі,  ухвалою суду державній виконавчій службі
надано дозвіл на примусове проникнення до житла боржника - ОСОБА_1. за вказаною
адресою.

При цьому
суд правильно посилався на п.5.6.9 „Інструкції про проведення виконавчих
дій",  затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 р. №74/5,  де вказано,
що при наявності рішення суду державний виконавець вправі примусово
проникати до житла чи іншого володіння боржника. Відсутність боржника не може
бути перешкодою для проведення опису майна. За відсутності боржника чи
повнолітніх членів його сім'ї,  опис
майна провадиться за участю представника органів влади та місцевого
самоврядування,  які були залучені до
виконавчих дій.

З
матеріалів справи вбачається,  що
постановою державного виконавця від 13.03.2007 р. виконавчі дії були призначені
на 11 год. 15.03.2007
p. з
залученням працівників міліції,  про що
був повідомлений боржник ОСОБА_1.(а.с.
16-17).

Разом з тим,  судом встановлено,  що вказані виконавчі дії проведені не були з
тієї причини,  що ОСОБА_1. зобов'язання
державного виконавця перебувати вдома не виконав,  залишив у дворі відв'язаним собаку,  який створював реальну загрозу життю та
здоров'ю державного виконавця та іншим особам,
які були залучені до проведення виконавчих дій,  про що підтверджується актом державного
виконавця від 15.03.2007 року (а.с. 14).

Доводи ОСОБА_1. про те,  що державний виконавець зобов'язаний був
спочатку вирішити питання щодо визнання його частки у спільному сумісному майні
суд першої інстанції правильно визнав такими,
що не ґрунтуються на законі.

Відповідно
до ч.8  ст. 50 Закону України „Про
виконавче провадження" у випадках,
коли боржник володіє майном спільно з іншими особами,  стягнення звертається на його частку,  що визначається судом за поданням державного
виконавця.

Питання
про визначення частки майна,  яке
перебуває у спільній власності,
вирішується в порядку  ст. 379 ЦПК
України.

У
роз'ясненнях,  що містяться в п.12
постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами скарг
на рішення,  дії або бездіяльність
органів і осадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників
виконавчого провадження" від 26 грудня 2003 р. №14 (далі

постанова)
вказується,  що частка боржника у
спільній власності з іншими особами визначається за поданням державного
виконавця відповідно до положень законодавства,
що регулює право власності.

Такі
подання мають розглядатися з обов'язковим викликом у судове засідання не лише
державного виконавця,  боржника,  стягувача,
а й учасників спільної власності на майно та з додержанням вимог ЦПК
щодо допустимості засобів доказування.

З огляду
на викладене,  апеляційний суд
вважає,  що суд першої інстанції
правильно виходив з того,  що частка
боржника у майні визначається судом у судовому засіданні і для цього державний
виконавець має попередньо здійснити опис спільного з боржником майна у
виконавчому провадженні і подати до суду акт опису та документи,  що підтверджують право власності на описане
спільне майно.

Крім
того,  суд правильно вказував,  що відповідно до  ст. 59 Закону України „Про виконавче
провадження" особа,  яка
вважає,  що майно,  на яке накладено арешт,  належить їй,
а не боржникові,  також може
звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна
з під арешту.

Відповідно
до роз'яснень,  даних у абз.З п.16
вказаної постанови Пленуму Верховного Суду вимоги осіб щодо належності їм,  а не боржнику майна,  на яке накладено арешт,  вирішуються шляхом пред'явлення ними
відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи,  в інтересах якої накладено арешт,  про визначення права власності на майно і
звільнення його з-під арешту.

Оскільки
фактично опису майна проведено не було,
як не було накладено і арешт на нього,
вимоги заявника щодо питання про визначення частки його майна,  яким він володіє спільно з іншими
особами,  суд правильно визнав
такими,  що не ґрунтуються на законі.

З
урахуванням наведеного суд обґрунтовано дійшов висновку,  що оскаржувані дії були вчинені відповідно до
закону,  в межах повноважень державного
виконавця і права та свободи заявника порушено не було.

За таких
обставин апеляційний суд вважає,  що
доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування судом норм матеріально та процесуального
права,  які призвели чи могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись  ст.
ст. 303-305,  п.1 ч.2  ст. 307,
п.1  ст. 312,  315,
317,  319 ЦПК України,  апеляційний суд,  -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Ухвалу
Олександрівського районного суду Донецької області від 2 квітня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,  однак може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної сили
безпосередньо до суду касаційної інстанції.