Справа № 2-3140/2007 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И

14 листопада 2007 року
Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі: головуючого
судді - Білюнас В.Ю., при секретарі - Стенька М,П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
місті Ялта цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3про визнання
недійсним договору купівлі-продажу і визнання права власності на 12 частину
квартири,

в с т а н о в и в:

Позивач пред'явила
позов до відповідачів  у якому просить
суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1від 13 грудня 2006 року, тому що дана угода здійснена без
залученя перекладача при оформленні угоди у нотаріальній конторі. Також просить
визнати за нею право власністі на Ѕ частину даної квартири, по тим підставам,
що тільки вона її поновлювала після того, як вона повністю згоріла після пожежі
і вона значно збільшилася  у вартісті.

Відповідачи в
судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, пояснивши, що договір
купівлі-продажу укладався між ними на законих підставах, по нормам діючого
законодавства, необхідності залучення перекладача не виникало і крім того,  відповідачка не має ніякого відношення до
цієї нерухомості і права власності на 12 частину квартири у неї не може
виникнути.

Вислухавши сторони,
пояснення свідків, вивчивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що в
позові повинно бути відмовлено з наступних підстав:

Згідно до ст. 41
Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися
своєю власністю, право власності виникає в порядку, встановленому законом, таке
право нерушимо. Аналогічні вимоги у Цивільному Кодексі України (ст. ст. 316,
317, 319), норми якого застосовні до відносинам власності.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_3. мав на праві власності на підставі договору дарування від 26.04.93
року, квартиру АДРЕСА_1Дарування виникло в той час, коли відповідач не
знаходився у шлюбі з позивачкою, шлюб між сторонами був розірваний  22.01.02
року.

ОСОБА_3., як єдиний володар
квартири,  13 грудня 2006 року,  уклав з відповідачем договір купівлі-продажу,
передав у власність відповідачу ОСОБА_2. квартируАДРЕСА_1, що підтверджується угодою, засвідченою приватним
нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу ОСОБА_4. і
зареєстрованною в реєстрі за № 4010 (а. с. 5-8).
Виходячи зі змісту договору дарування, сторони уклали двосторонній правочин
обов'язковою умовою якого було взаємне бажання сторін на його укладання, до
цього він відповідав їх внутрішньої волі. Всі вказані умови сторонами були зроблені. Зокрема того з обставин видно,
що вказаний договір був реалізований у повному обсязі і в той період коли
сторони також не знаходились у шлюбі (л.д12). Судом не встановленно
порушень при заключенні вказанного договору.

При перевірці доводів позивача, на
які вона посилалась, судом не встановлено обставин для визнання договору
купівлі-продажу недійсним. Думка представника позивача, що при оформленні
договору купівлі-продажу у нотаріальної конторі виникала необхідність участі
для ОСОБА_3. перекладача не має ні яких підстав.

Суд аналізуючи обставини справи, а також обставину, що ОСОБА_1. не була стороною при укладені правочина складеного
між відповідачами, не може звертатися до суду з позовом про визнання цього
правочину недійсним.

У
відповідності зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести
обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд
засновує рішення тільки на тих  доказах,
які були досліджені в судовому засіданні. Суд вважає, що позивачем не надани до
суду докази, що з вини відповідачів договір купівлі-продажу є недійсним.

Суд дійшов до
висновку,  що належність позивачки
спірної квартири за договором не встановлена, вимога позивачки про визнання за
нею права Ѕ частину квартири на підставі ст.62 Сімейного кодексу України без
підставна, тому що таке право може виникнути, якщо майно дружини, чоловіка за
час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду обґектом права спільної сумісної власності подружжя.
Таких доказів позивачка у суд не надала.

Пояснення позивачки,
що в квартирі була у 2002 році пожежа і що вона за свої кошти робила ремонт не
можут свідчити, що ОСОБА_1. капітально перебудувала квартиру і затратила вагоми
грошові затрати. Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5.,ОСОБА_6.,
підтвердили, що капітально не перебудовивали квартиру, а робили тільки ремонт у
квартирі. Не надано позивачкою доказів в підтвердження, що після ремонту значно
збільшилася  вартість квартири, також суд
приймає до уваги, що ці дії виконувала позивачка вже після розірвання шлюбу між
сторонами. Суд приходить до висновку, що право власності на цю квартиру у
позивачки при встановлених судом обставинам винукнути не може.

На підставі
викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212- 215, 218 ЦПК України,
ст.62 СМ України, ст. ст. 203, 215,220 ч.2, 328,334,657 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1до
ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним і визнанні права
власності на 12 частину квартири - відмовити.

Рішення може бути
оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Автономної Республіки
Крим через Ялтинський міський суд шляхом подачі в десятиденний  рядків з наступного дня після проголошення
рішення заяви про апеляційне оскарження
й поданням після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, з
подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ст. 295 ч. 4 ЦПК
України.

Рішення суду набирає
законної сили в порядку та строки, передбачені ст. ст. 223, 295 ЦПК України.

СУДДЯ