Справа №22ц-886,
2007р.                                                    Головуючий
в 1-й інстанції Лебідь І.П.
Категорія:30                                                                            Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007
року квітня "10" дня колегія суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого -
Бауль Н.М.  Суддів: Гаркуші В.О.,  Полікарпової О.М.  при секретарі - Шевардіній К.Г. з участю
адвокатів Вернидуба О.М. ,

Бондюченко В.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1,  ОСОБА_2 на рішення
Цюрупинського районного суду Херсонської області від 9 лютого 2007 року по
справі за позовом.

ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до ОСОБА_3,  ОСОБА_4 про вселення та зустрічним,  позовом.
ОСОБА_3

До ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання такими,  що
втратили право на жилу площу,  третя
особа,  яка не заявляє самостійних вимог
на стороні позивачки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 /інтереси останньої представляє
ОСОБА_3/,

встановила:

10.08.05
року ОСОБА_1,  ОСОБА_2 звернулися до суду
з позовом до ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  про вселення,
посилаючись на те,  що
відповідачка ОСОБА_3 ,  шлюб з якою
позивачем ОСОБА_1 розірвано в квітні 2004 року,
перешкоджає їм користуватися жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
Поміняла замки на вхідних дверях,  не
дозволяє заходити в квартиру і користуватися майном,  яке в ній знаходиться,  в зв'язку з чим вони змушені проживати у
брата ОСОБА_6 по АДРЕСА_2. Просили вселити їх в квартиру АДРЕСА_1.

31.08.05р.
ОСОБА_3  звернулася в суд із зустрічним
позовом до ОСОБА_1.,  ОСОБА_2,  треті особи на стороні позивачки ОСОБА_4  та ОСОБА_5
про визнання відповідачів такими,
що втратили право користування жилою площею    та
визнання    недійсним    реєстрації    фізичної
особи,

посилаючись
на те,  що відповідач ОСОБА_1,  у січні 2005 року добровільно залишив спірну
жилу площу,  забрав j неї своє
майно і поселився у ОСОБА_7  в
АДРЕСА_3,  а пізніше переїхав до брата
ОСОБА_8 в АДРЕСА_2. Оскільки відповідач не проживає в спірній квартирі понад б
місяців,  вважає,  що він втратив право користування спірним
житлом.  Просила визнати ОСОБА_2
такою,  що втратила право на жилу
площу,  оскільки вона незаконно
зареєстрована у спірній квартирі і жодного дня в ній не проживала.

Рішенням
Цюрупинського районного суду від 9 лютого 2007 року позов ОСОБА_3  задоволено повністю: визнано ОСОБА_1. та
ОСОБА_2 такими,  що втратили право на
жилу площу в квартирі АДРЕСА_1. Стягнуто з відповідачів витрати на правову
допомогу по 1439, 25грн. з кожного. В задоволенні позову ОСОБА_1. ОСОБА_2 до
ОСОБА_3,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5
про вселення відмовлено.

В
апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1,
ОСОБА_2 просять його скасувати і ухвалити нове рішення.

Посилаються
на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм
процесуального права.

Так,  суд не взяв до уваги показання тих
свідків,  які стверджували,  що ОСОБА_3
перешкоджала вселенню його та матері - ОСОБА_2 до спірної квартири,  а також суд послався,  як на встановлений факт,  що в січні 2005 року ОСОБА_1 виїхав на
постійне проживання до співмешканки ОСОБА_7 ,
де і проживав постійно до березня 2006 року,  а ця обставина не підтверджується
дослідженими доказами. Крім того,  суд І
інстанції безпідставно стягнув з них судові витрати в сумі 2 800грн.,  хоча документально позивачкою підтверджено
лише витрати в сумі 1 400грн.

В
судовому засіданні апелянти підтримали апеляційну скаргу.

В
письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3  просила апеляційну скаргу відхилити,  а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши
доповідача,  перевіривши законність і обґрунтованість
рішення суду І інстанції в межах доводів апеляційної скарги,  колегія суддів вважає,  що її слід задовольнити частково.

Відмовляючи
ОСОБА_2 у позові про вселення,  районний
суд виходив з того,  що її син ОСОБА_1
приватизував спірну квартиру незаконно і без згоди інших мешканців
квартири,  після чого,  без згоди всіх членів сім'ї зареєстрував в
ній ОСОБА_2,  яка жодного дня там не
проживала. Пославшись на вимоги  ст. 65
ЖК України та  ст. 3З Конституції
України,  суд прийшов до висновку,  що факт реєстрації позивачки у спірній
квартирі не може бути підставою для її вселення туди.

Судова
колегія погоджується з таким висновком районного суду,  оскільки позивачка ОСОБА_2 поставила питання
про вселення в квартиру 10.08.05 року,
тобто після того,  як
розпорядження органу приватизації №2 від 16 вересня 1993року про передачу у
власність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1
рішенням

суду від 16.03.05р. скасовано і квартира
перейшла у державну власність. Тому її вселення повинно проводитися відповідно
до вимог  ст. 65 ЖК України,  тобто за письмовою згодою наймача та членів
його сім'ї.

Відмову
ОСОБА_1 у задоволенні позову про вселення районний суд аргументував тим,  що позивач в січні 2005 року забрав зі
спірної квартири свої речі та меблі і переїхав жити до своєї співмешканки
ОСОБА_7 ,  де постійно проживав до
березня 2006 року,  і,  відповідно до 71 ЖК України,  втратив право користування АДРЕСА_1,  як особа,
що не проживала в ній понад 6 місяців.

Однак,  погодитись з таким висновком районного суду
не можна,  оскільки він не відповідає
обставинам справи,  суд не правильно
застосував норми матеріального права.

Судова
колегія вважає,  що вказані порушення
призвели до неправильного вирішення справи,
тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.3, 4  ст. 309 ЦПК України рішення суду першої
інстанції змінює,  ухвалює нове рішення
із наступних підстав.

В суді І
інстанції свідок ОСОБА_7  пояснила,  що в січні 2005 року ОСОБА_1 переїхав до неї
проживати,  перевіз тільки свої речі та
інструменти. В квітні цього ж року вони посварилися і ОСОБА_1 переїхав
проживати до свого брата. Через деякий час знову почали жити разом,  а в серпні 2005 року посварилися на декілька
тижнів і вже після цього інколи зустрічалися і проживали у неї. Такі відносини
підтримували до березня 2006 року /а.с. 261/. 8.07.05р. ОСОБА_1 звертається до
суду з вимогою про його вселення до спірної квартири. 10.08.05р. з цим же
позовом він звертається повторно. Відповідачка ОСОБА_3
не заперечувала,  що з
серпня 2005 року перешкоджала вселенню ОСОБА_1 у квартиру.

Таким
чином,  суд,  без врахування зазначених доказів,  дійшов висновку,  що позивач,
без поважних причин не проживав у спірному житлі з січня 2005 року по
березень 2006 року,  тоді як зазначеними
доказами підтверджено,  що цей термін
обмежується серпнем 2005 року,  тобто 7
місяцями.

Відповідно
до роз'яснень,  даних в п. 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12.04.85р. №2,  з послідуючими змінами «Про деякі
питання,  що виникли в практиці
застосування судами Житлового Кодексу України»,
у справах про визнання наймача або члена його сім! таким,  що втратив право користування жилим
приміщенням ( ст. 71 ЖК),  необхідно
з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Однак,  крім цього,
при визначенні строку,  протягом якого
позивач не проживав у спірному житлі,
суду слід було зважити на те,
що  ст. 71 ЖК України поширюється
на наймачів жилого приміщення,  тоді як
ОСОБА_1 до 19.04.05р. ( до набрання чинності рішенням суду про скасування
свідоцтва на право власності) був власником квартири АДРЕСА_1.

Отже,  строк непроживання ОСОБА_1. в спірній
квартирі,  як наймача жилого
приміщення,  не перевищує шести місяців,  що свідчить про наявність причин для його
вселення.

Керуючись  ст.
ст.  301, 303, 304,   ст. 307,
п.п.3, 4  ст.  ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України,  судова колегія,  -

ВИРІШИЛА  :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1,  ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення
Цюрупинського районного суду Херсонської області від 9 лютого 2007 року
змінити,  постановити нове рішення в
частині позовних вимог ОСОБА_1.,  яким
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Вселити
ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

В
задоволенні вимог ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 таким,  що втратив право користування жилою квартирою
АДРЕСА_1 відмовити.

В іншій частині
це ж рішення залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення,  однак може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.