АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-1668                               Головуючий у 1-й інстанції:
2007 р.                                                  Суддя-доповідач:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

«22» травня 2007 р.                                                                      м.  Запоріжжя

Колегія суддів
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого                                                        Кочеткової
І.В.,

Суддів                                                                   Бондаря
М. С. ,

Крилової
О.В.,

При
секретарі                                                        Череватій
О.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1
на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 27 лютого 2007 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до ВАТ „Токмацький ковальсько-штампувальний завод"
(далі - ВАТ
„ТКШЗ") про визнання звільнення незаконним,  стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,  відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні
2006 року
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВАТ „ТКШЗ" про визнання звільнення
незаконним,  стягнення заробітку за час
вимушеного прогулу,  відшкодування
матеріальної і моральну шкоди.

Зазначав,  що з 1970
року працював на ВАТ „ТКШЗ" на різних посадах,  з 2005
року - на
посаді інспектора з контролю за технічним утриманням споруд відділу
капітального будівництва.

24 лютого 2006 року наказом № 80-К звільнений
з посади за  ст. 40 п.2 КЗпП України - за станом
здоров'я,  який перешкоджає продовженню
даної роботи.

Посилаючись
на те,  що за висновком МСЕК від 9 грудня 2005 року,  яким його визнано інвалідом 2 групи,  він може виконувати роботу інженера,  не пов'язану з підвищеною небезпекою,  просив визнати наказ про звільнення
незаконним,  стягнути середній заробіток
за час вимушеного прогулу,  відшкодувати
матеріальну та моральну шкоду.

Крім того,
Положенням про статус ветеранів праці ВАТ „ТКШЗ" передбачено
присвоєння такого статусу працівникам заводу,
які мають виробничий стаж 30 і більше років. Колективним договором на 2005 рік встановлена
щомісячна матеріальна допомога ветеранам праці по ЗО грн.

Наказом
№76-к від 23.02.2006 року
його визнано ветераном праці призначена щомісячна матеріальна допомога у
розмірі 30 грн.".

Посилаючись
на те,  що статус ветерана мав бути
присвоєний йому у березні 2005
року,  просив про стягнення
недоплаченої щомісячної матеріальної допомоги.

Рішенням
Токмацького районного суду Запорізької області від 27 лютого 2007 року ОСОБА_1
відмовлено у задоволенні позову.

В
апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про
задоволення позову ОСОБА_1 посилається на невідповідність висновків суду
обставинам справи,  порушення норм
матеріального права,  неповне з'ясування
фактичних обставин справи.

Апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи
ОСОБА_1 у позові,  суд першої інстанції
виходив з того,  що порушень трудового
законодавства при заохоченні працівника,
розірванні трудового договору з боку адміністрації товариства не
допущено,  позивачем пропущений строк

звернення до
суду за вирішенням трудового спору.

Проте
таких висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального права,  вони не відповідають фактичним обставинам
справи,  а тому з ними не можна
погодитись.

За
змістом  ст. 40 ч.2 КЗпП України
безстроковий трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим
ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або
виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я,
який перешкоджає продовженню даної роботи,  за умови неможливості переводу за його згодою
на іншу роботу.

Із
матеріалів справи вбачається,  що ОСОБА_1
тривалий час працював на ВАТ „ТКШЗ",
в тому числі з грудня 2005,  року -
інспектором з контролю за технічним утриманням споруд. Відповідно до
штатного розкладу умови праці за даною посадою не відносяться до шкідливих
(а.с. 36-45, 135).

За
висновком МСЕК від 9 грудня 2005 року ОСОБА_1
повторно визнано інвалідом другої групи загального захворювання,  придатним до праці інженера,  не пов'язаної з підвищеною небезпекою,  крім керівної посади і нічних змін,  в кабінетних

умовах
(а.с.  78).

Із
довідки ВАТ „ТКШЗ" про наявність вільних вакансій на день розірвання
трудового договору вбачається низка вакантних посад,  в тому числі інженера-технолога технічного
відділу,  інженера з якості відділу
удосконалення системи управління якістю,
техніка-конструктора відділу головного механіка,  інспектора спеціальної частини,  інженера-конструктора,  тощо. Зазначені посади відповідно до штатного
розкладу не пов'язані з впливом шкідливих або небезпечних умов праці (а.с.
135-136).

Жодна із зазначених вакансій позивачеві не
пропонувалась,  медичного висновку
компетентної установи про неможливість подальшого виконання роботи за займаною
посадою або переводу останнього на будь-яку із вакантних посад на момент
розірвання трудового договору у власника не було.

За
змістом  ст.  ст.  17, 18 Закону „Про
основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" з метою реалізації творчих
і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм
реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах,  установах,
організаціях.

На
підприємства,  установи,  організації покладено обов'язок створення
спеціальних робочих місць для працевлаштування інвалідів,  підбір робочого місця,  створення умов праці з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації.

Звільнення
інваліда за ініціативою адміністрації не допускається,  за винятком випадків,  коли за висновком медико-соціальної
експертної комісії стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних
обов'язків,  загрожує здоров'ю і безпеці
праці інших осіб,  або продовження
трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню
здоров'я інвалідів.

Зважаючи
на те,  що за висновком МСЕК позивача
визнано придатним до праці на посаді інженера в кабінетних умовах,  власник не виконав покладений на нього  ст.
ст.  17, 18 вищеназваного
Закону,   ст.  ст.  40
ч. 2,  170 КЗпП України обов'язок по
працевлаштуванню інваліда,  не
запропонував жодної вільної вакансії,
висновок суду першої інстанції про дотримання вимог трудового
законодавства при звільненні інваліда не відповідає вимогам закону і фактичним
обставинам справи.

Довідка
ЛКК Токмацької ЦРБ від 20.02.2006 року про те,
що ОСОБА_1 являється інвалідом П групи; за станом здоров'я хворим з
аналогічним діагнозом протипоказана робота,
пов'язана з перебуванням на висоті,
біля механізмів,  які
рухаються,  з нагрівальними
приладами,  шумом,  вібрацією (а.с. 99) не являється підставою
для відмови у переведенні за згодою працівника на вакантну посаду
інженера,  оскільки відповідно до діючого
законодавства висновок про неможливість виконання професійних обов'язків надає
МСЕК,  а не ЛКК.

Доводи
відповідача про пропуск ОСОБА_1 місячного строку для звернення до суду за
захистом порушеного трудового права безпідставні.

За
змістом  ст.  ст. 233,
234 КЗпП
України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до
районного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з
поважних причин,  суд може поновити його.

Як
вбачається із матеріалів справи,
трудовий договір зі ОСОБА_1 розірвано 24 лютого 2006
року,  з відповідним позовом він
звернувся до суду 6 квітня 2006 року,  копія наказу про звільнення йому не
вручалась,  в день звільнення трудова
книжка не видавалась (а.с.  5, 6, 106).

Відповідно
до медичної довідки 25 лютого 2006 року ОСОБА_1
звертався до лікаря-фахівця з приводу загострення хронічного захворювання,  йому призначено

амбулаторне
лікування (а.с. 73).

В
апеляційній скарзі позивач зазначав,  що
не встиг звернутися до районного суду за захистом порушеного трудового права
протягом місяця після звільнення,  оскільки
одразу захворів,  крім того адміністрація
не видавала йому наказ про звільнення.

Оскільки
копія наказу про звільнення позивачеві не вручалась,  після розірвання трудового договору останній
захворів,  звернення до суду через
тиждень після сплину місячного строку з дня розірвання трудового договору не
може бути підставою для відмови у захисті порушеного трудового права інваліда.

Відповідно
до  ст. 235 КЗпП України при винесенні
рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Із
довідки ВАТ „ТКШЗ" вбачається,  що
середній заробіток ОСОБА_1 складав 445
грн.,  28 коп. (а.с.  8). Сума середнього
заробітку сторонами не оспорювалась.

Час
вимушеного прогулу склав 15
місяців,  а тому відповідно до
вимог  ст.  235
КЗпП України з відповідача на користь працівника підлягає стягненню 6 679 грн.20

коп. (445, 28 грн. х 15 міс).

За таких
обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про
поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
відповідно до  ст. 309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

В іншій частині
рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону.

Визнання
незаконності звільнення та поновлення трудових прав само по собі становить
достатньо справедливу компенсацію за будь-яку завдану шкоду,  а тому вимоги апеляційної скарги щодо
відшкодування моральної шкоди,  завданої
порушенням трудових прав,  не підлягають
задоволенню.

Не   заслуговують   на
увагу   доводи   апелянта
про   порушення   трудового

законодавства
при його заохоченні.

За
змістом  ст.  ст.  143,
144 КЗпП України застосування заохочень до працівників - це право,  а не обов'язок адміністрації,  судовий порядок застосування заохочення
діючим законодавством не передбачений.

Керуючись  ст.
ст.  307, 309 ЦПК
України,  колегія суддів,  -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької
області від 27 лютого 2007 року по цій
справі в частині відмови у позові про визнання звільнення незаконним і
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати.

Визнати
наказ №80-к від 24 лютого 2006 року про
звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора з контролю за технічним утриманням
споруд відділу капітального будівництва ВАТ „Токмацького
ковальсько-штампувального заводу" незаконним та поновити ОСОБА_1 на роботі
на зазначеній посаді.

Стягнути
з ВАТ „ТКШЗ" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 24 лютого 2006 року по 22 травня 2007 року у розмірі 6 679 грн. 20 коп. (шість
тисяч шістсот сімдесят дев'ять грн. 20 коп.)

Стягнути
з ВАТ „ТКШЗ" на користь держави судовий збір у розмірі 66 грн.79 коп. та
витрати на ІТЗ процесу у розмірі 30 грн.

В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців.