УХВАЛА

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

09 липня
2007 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

Сегеди СМ. ,
Виноградової Л.Є.,
Гайворонського СП.,

розглянувши
у попередньому судовому засіданні в м.
Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про визнання угоди дарування частки
будинку недійсною та про перевід прав покупця,
третя особа Токмацька державна нотаріальна контора,  за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Токмацького районного суду Запорізької області від 11 березня 2005 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2005 року,

встановила:

29.09.2003
року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування Ут. частини житлового будинку по АДРЕСА_1 від
22.08.2003 року недійсним,  посилаючись
на те,  що зазначений договір є
удаваним,  укладений з метою приховати
договір купівлі-продажу,  та,  посилаючись на вказані обставини,  просила позов задовольнити і визнати
недійсним договір дарування Уг частини житлового будинку по АДРЕСА_1 від
22.08.2003 року та перевести права покупця на неї.

Рішенням
Токмацького районного суду Запорізької області від 11.03.2005 року в позові
було відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивачка просила рішення суду першої інстанції
скасувати,  та постановити нове,  яким задовольнити її позовні вимоги,  посилаючись на те,  що судом першої інстанції неправильно
встановлені обставини справи та порушені норми матеріального права.

Ухвалою
апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2005 року рішення суду
першої інстанції було залишене без змін.

В
обґрунтування своєї касаційної скарги позивач ОСОБА_1 посилається на те,  що судом першої та апеляційної інстанцій
неправильно встановлені обставини справи,
порушені норми матеріального права,
у зв'язку з чим ставить питання про скасування вказаних судових
рішень,  а справу направити на новий
розгляд.

Колегія
суддів дійшла висновку,  що підстави для
перегляду судового рішення апеляційної інстанції відсутні,  виходячи з наступного.

Вирішуючи
питання про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,  суд першої інстанції виходив із того,  що позивачкою не наведено належних доказів
укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 удаваної угоди,  за якою,
на її думку,  вони приховали
договір купівлі-продажу частки спірного будинку.

Головуючий
у першій інстанції: Шаповалов
М.  Д.                             Справа №
33ц-6652007 р.

Доповідач:
Сегеда С. М.                                                                         Категорія
ЦП: 27

Відповідно
до роз'яснень п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від
28.04.1978 року,  з подальшими змінами та
доповненнями,  «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними» недійсність угоди може бути підтверджена
яким-небудь із вказаних у  ст.  27 ЦПК України,  в редакції 1963 року,  способами доказування,  якщо інше не передбачено законом.  Але ціна та інші суттєві умови угоди,  укладеної у простій письмовій чи нотаріальній
формі,  не можуть бути встановлені на
підставі показань свідків,  крім випадків
кримінально караних діянь.

Крім
того,  оскільки у відповідності до
рішення Токмацького міськнарсуду Запорізької області від 13.07.1984 року за
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності по 12 частки будинку АДРЕСА_2,  та житловий будинок поділено в натурі (а.с. 6),  відповідно до
ст.  114 ЦК України (в редакції
1963 року) право спільної часткової власності з набранням рішенням законної
сили припинено,  а тому учасник такої
власності втратив право привілеєвої купівлі при продажу виділеної частки.

З таким
висновком суду першої інстанції обґрунтовано погодився суд апеляційної
інстанції,  зазначивши,  що підстави для визнання недійсним договору
дарування від 22.08.2003 року відсутні.

Доводи
ОСОБА_1 в касаційній скарзі про те,  що
суд першої інстанції не залучив до участі у справі ОСОБА_4,  якому ОСОБА_3 в подальшому також подарував спірну частку зазначеного
будинку,  необгрунтовані,  оскільки позовні вимоги до ОСОБА_4 не
заявлялись,  на а.с.  26,  на
який посилається касатор,  договір
дарування від 06.10.2003 року відсутній,
а тому у суду першої інстанції не було підстав для залучення ОСОБА_4 до
участі у розгляді справи. Договір відчуження спірної частки будинку між ОСОБА_3
і ОСОБА_4 не був предметом судового розгляду суду першої та апеляційної
інстанцій.

Також
слід зазначити,  що оскаржуваними
судовими рішеннями суд не вирішив питання про права та обов'язки ОСОБА_4,  а тому підстави для скасування судових
рішень,  на які посилається касатор,  відсутні.

Відповідно
до вимог  ст.  335 ЦПК України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи
процесуального права і не може встановлювати або та вважати доведеними
обставини,  що не були встановлені в
рішенні чи відкинуті ним,  вирішувати
питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу,  про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено
і це вбачається з матеріалів справи,  що
оскаржувані судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального та
процесуального права,  доводи касаційної
скарги не спростовують висновків суду,
підстави,  передбачені  ст.
338 ЦПК України для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Касаційна скарга
підлягає відхиленню,  а оскаржувані
судові рішення залишенню без змін.

Керуючись  ст.
ст.  332,  336 ЦПК України,  судова колегія з касаційного розгляду справ
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Токмацького районного суду Запорізької області від 11 березня 2005 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2005 року,  залишити без мін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.