Справа № 22-991                                                 Головуючий
у 1-й ін ст. Кавацюк В.І.
13                                                            Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2007
року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду

Львівської
області в складі:

Головуючого
:Зубарєвої К.П.

Суддів:
Монастирецького Д.І.,  Штефаніци Ю.Г.

При секретарі:
Панчишин А.Ю..

З участю
сторін,  адвокатів ОСОБА_1 ОСОБА_2

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні
2005 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3,  третіх осіб приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради,  ОСОБА_6,
обласного комунального підприємства Львівської обласної ради „Бюро
технічної інвентаризації та експертної оцінки ( далі ОКПЛОР „БТІ та ЕО")
про визнання договору дарування квартири та реєстраційного посвідчення недійсними.
Обґрунтовувала вимоги тим,  що 20.09.2002
року вона уклала договір дарування своєму батькові - відповідачу по справі
однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Оскільки укладений нею договір суперечить
вимогам  ст. 17 Закону України „Про
охорону дитинства" і таким порушені майнові права її неповнолітнього сина
ОСОБА_7,  просила відповідно до  ст. .48 ЦК України ( в редакції 1963 року)
визнати зазначений договір та реєстраційне посвідчення недійсними.

Рішенням
Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2006 року позовні вимоги
задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1,  який був укладений 20.09.2002 року між
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 і зареєстрований за НОМЕР_1. Визнано недійсним
реєстраційне посвідчення про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на зазначену
квартиру,  яке було видане ЛОДКБТІта ЕО
03.12.2002 року та стягнуто з відповідача на користь позивача 8 грн.50 коп.
судових витрат та 78 грн.50 коп. судового збору в дохід держави.

Рішення
суду оскаржив відповідач. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати і
постановити нове рішення про відмову у позові покликаючись на те,  що рішення суду вважає неправильним,  оскільки суд однобічно вирішив спір та
висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема суд не звернув уваги
на той факт,  що позивачка ,

будучи власником
спірної квартири,  з дня народження сина
з ІНФОРМАЦІЯ_1 року прописала його за місцем свого проживання у
чотирьохкімнатну квартиру по АДРЕСА_2,  а
після відчуження зазначеної квартири і придбання двохкімнатної квартири по
АДРЕСА_3 разом з сином перепрописалася за цією адресою,  тому укладенням цього договору жодним чином
не було порушено майнових чи інших прав її неповнолітнього сина. Крім того
судом не враховано,  що після відчуження
його колишньою дружиною а матір"ю позивачки чотирьохкімнатної квартири по
АДРЕСА_2,  співвласником якої він був,  між ними була досягнута згода про те,  що він дає згоду на відчуження квартири і не
претендує на вартість своєї частки,  а
позивачка (дочка ) передає йому у власність спірну однокімнатну квартиру по
АДРЕСА_1,  уклавши договір дарування.

Заслухавши
доповідача,  перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги,  колегія
суддів вважає,  що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено,  що позивачка 20.09.2002 року уклала договір
дарування квартири,  за яким подарувала
належну їй на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 своєму батькові
ОСОБА_3 - відповідачу по справі. На час укладення договору дарування сторони
проживали та були зареєстровані у кооперативній чотирьохкімнатній квартирі
АДРЕСА_2,  неповнолітній син позивачки
ОСОБА_7,  ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження,  з дня народження проживав та
був зареєстрований разом з позивачкою у зазначеній квартирі.( а.с. 66).
Матеріалами справи також встановлено,  що
після відчуження батьками позивачки квартири по АДРЕСА_2 і придбання
матір"ю позивачки двохкімнатної квартири по АДРЕСА_3 позивачка разом з
дитиною зареєструвалася у цій квартирі і разом з сином перейшла туди проживати.
Задовольняючи позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним суд
виходив з того,  що внаслідок його
укладення були ущемлені житлові права малолітнього сина позивачки,  оскільки він фактично був позбавлений права
користування такою. Проте з висновком суду не можна погодитись,  оскільки він не ґрунтується на матеріалах
справи та вимогах закону. Відповідно до ч.1
ст. 48 ЦК України ( в редакції 1963 року) та п.5 роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України від 25.12.1992 року зі змінами від 25.05.1998 року, ,  Про судову практику в справах про визнання
угод недійсними" недійсною є та угода,
що не відповідає вимогам закону,
в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. У
разі визнання угоди недійсною за цією статтею суд повинен у рішенні послатися і
на нормативний акт,  вимогам якого угода
не відповідає. Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того,  що укладена угода не відповідає вимогам  ст. . 17 Закону України „Про охорону
дитинства",  оскільки на укладення
такої не було дозволу органу опіки і піклування,  проте не взяв до уваги,  що малолітній син позивачки з дня народження
до і часу відчуження квартири в такій не був зареєстрований і не проживав,  а проживав та був зареєстрований за місцем
проживання та реєстрації позивачки,
співвласником спірної квартири не був. Крім того,  як встановлено матеріалами справи,  позивачка в січні 2005 року зверталася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири
від 20.09.2002 року з підстав,
передбачених  ст.
ст. 56, 57 ЦК України ( в редакції 1963 року) і рішенням
Шевченківського районного суду м. Львова від 07.07.2005 року у задоволенні її
вимог було відмовлено,  рішення вступило
в законну силу ( матеріали цив.справи 2-124/05). Як вбачається з матеріалів
зазначеної справи,  остання про порушення
майнових чи особистих прав її неповнолітнього сина при укладанні цієї ж угоди
не заявляла,  оскільки вважала,  що такі не були порушені. За таких обставин
суд прийшов до невірного висновку про під ставність позовних вимог,  тому колегія суддів вважає,  що рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову у позові. Та обставина,  що на даний час сім"я позивачки
збільшилась і не має у власності будь-якого об"єкту нерухомого майна,  не може бути підставою для визнання недійсною
укладеної нею 20.09.2002 року угоди з підстав,
передбачених  ст. .48 ЦК України ( в редакції 1963 року).

Керуючись
ст-.ст 307 ч.1 п.2,  309 ч.1 п.3,  314 ч.2,
316,  317 ПК України,  колегія суддів,

ВИРІШИЛА :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 задовольнити. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова
від 26 грудня 2006 року скасувати та ухвалити нове рішення,  яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання недійсними договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 20.09.2002
року,  посвідченого приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 і зареєстрованого в реєстрі
за НОМЕР_1,  та реєстраційного
посвідчення від 03.12.2002 року про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на
" зазначену квартиру,  виданого
Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки 03.12.2002 року - відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення,  може бути оскарженим у касаційному порядку
протягом двох місяців з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.