Справа № 22-ц-706 2007р.                    Головуючий у 1-й
інстанції   Солдаткін С. Г.
Категорія 18                                             Суддя-доповідач                       Данильченко Л.О.
УХВАЛА

іменем України

05 липня
2007 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду
Сумської області у складі:

головуючого -
Данильченко Л.О.

суддів - Ведмедь
Н.І.,  Ільченко О.Ю.

з участю
секретаря судового засідання - Рой
Я.М.

розглянула
у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шосткинського міськрайонного суду від
13 квітня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Вивчивши
матеріали справи,  доводи апеляційної
скарги,  заслухавши доповідь судді
апеляційного суду Данильченко Л.О.,
колегія суддів

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Шосткинського міськрайонного суду від 13 квітня 2007 року в задоволенні позову
відмовлено у зв'язку з пропуском строків позовної давності.

При
постановленні рішення суд виходив з того,
що в розписці була чітко визначена як дата надання грошей в борг - 19
червня 1990 року,  так і термін
повернення боргу - 19 червня 1993 року,
тому позивачка довідалась про порушення її права вже 19 червня 1993
року,  коли почався перебіг строку
позовної давності,  і протягом цього
строку вона повинна була звернутись до суду.

Причини
пропуску строку позовної давності суд не визнав поважними,  оскільки на лікуванні позивачка перебувала не
тривалий час,  а в інший час вела звичний
спосіб життя,  тому мала можливість
своєчасно звернутись до суду з позовом.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду першої інстанції,
так як вважає його незаконним,
поновити строк позовної давності та ухвалити нове рішення,  яким задовольнити її позов.

При
цьому апелянт зазначає,  що строк
позовної давності вона пропустила з поважних причин,  оскільки довго і тяжко хворіла і
лікувалась,  що заважало їй звернутись до
суду. Крім того,  апелянт посилається на те,  що в зв'язку з невеликим розміром
пенсії,  вона не могла оплатити послуги
юриста для складання позовної заяви.

Також
апелянт зазначає,  що вона надавала
відповідачу відстрочку для повернення боргу,
і вважає,  що відповідно до ч. 5  ст.
261 ЦК України,  в разі надання боржнику пільгового строку для
виконання вимоги,  перебіг позовної
давності починається зі спливом цього строку.

Заслухавши
пояснення сторін по справі,  дослідивши
матеріали справи,  перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга не підлягає задоволенню,  виходячи з слідуючого.

Як
вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції,  19 червня 1990 року ОСОБА_1 надала в борг
ОСОБА_2 3000 рублів,  які ОСОБА_2
зобов'язався повернути їй протягом трьох років,
про свідчить надана розписка (а.с. 7).

При
цьому позивачка вказує,  що відповідач не
повернув їй боргу,  а відповідач
зазначає,  що повернув борг у зазначений
термін,  але сторони не підтверджують
своїх показань ніякими доказами.

Відповідно
до  ст.
71 ЦК УРСР від 1963
року,  який діяв на час виникнення
правовідносин між сторонами,  загальний
строк для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Колегія
суддів погоджується з думкою суду першої інстанції стосовно того,  що перебіг позовної давності розпочався з 19
червня 1993 року,  тобто з дня,  зазначеного у розписці як день повернення
боргу.

Тобто,  якщо вважати,
що в цей день борг відповідачем не було повернуто,  то позивачка в цей же день довідалася про
порушення свого права і протягом трьох років з цього дня мала право захистити
своєї порушене право в суді.

Однак,  як вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом про стягнення боргу більш ніж через 13 років з
дня,  коли вона довідалась про порушення
свого права.

Доводи
апелянта з приводу того,  що вона весь
цей час була тяжко хвора,  в зв'язку з
чим не змогла звернутися до суду,
колегія суддів не може прийняти до уваги,  оскільки апелянт не підтвердила цього
достатніми доказами.

Так,  з копій медичних документів (а.с. 23-43)
вбачається,  що позивачка протягом
1993-2006 років дійсно проходила медичне обстеження,  лікувалась стаціонарно,  їздила на санаторно-курортне лікування,  однак це носило періодичний,  а не постійний характер.

При
цьому в інший час позивачка вела звичний спосіб життя,  не була прикута до ліжка,  самостійно пересувалась,  сама себе обслуговувала,  їздила в санаторії до інших міст,  що сама позивачка підтвердила в суді першої
інстанції,  а також це підтвердили свідки
(а.с. 62,  63,  67,  68,  69,
69,  70).

Доводи
апелянта про те,  що відповідач визнавав
борг,  але просив ОСОБА_1 почекати до
повернення йому грошової компенсації за облігацію,  колегія

суддів
не може прийняти до уваги,  оскільки
апелянт на надала переконливих доказів на підтвердження цих доводів,  а відповідач заперечує проти цього.

Посилання
апелянта на ч. 5  ст.  261 ЦК
України,  що в разі надання боржнику
пільгового строку для виконання вимоги,
перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку,  колегія суддів не приймає до уваги,  оскільки це правило застосовується до
зобов'язань,  строк виконання яких не
визначений або визначений моментом вимоги.

В даному
ж випадку строку виконання зобов'язання був чітко визначений в розписці.

Крім
того,  як вже зазначалось,  апелянт не довела,  що відповідач визнавав борг,  просив відстрочити виконання і що вона надала
йому відстрочку для погашення боргу.

За таких
обставин,  колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,  що
позивачка не була позбавлена можливості своєчасно звернутися до суд за захистом
свого порушеного права,  а причини
пропуску позовної даності не можна визнати поважними.

Інші доводи
апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Враховуючи
вищевикладене,  колегія суддів дійшла
висновку,  що суд першої інстанції вірно
з'ясував всі обставини,  що мають
значення для справи,  надав правильну
оцінку доказам по справі та правильно вирішив спір,  а тому відсутні підстави для скасування
рішення суду.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст. 3О3,
п.1 ч. 1  ст.  307,
ст.  308,   ст.
313-315,   ст.  319 ЦПК України,  колегія суддів:

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Шосткинського міськрайонного суду від 13 квітня 2007 року в даній справі
залишити без зміни.

Ухвала
набрала законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.