Справа № 22ц-3953/07                                         Головуючий у 1
інстанції Смєлік С.Г.
21                                                           Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10
травня 2007р.                                                                                           м.Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого                                                        Круглікової
К.С.

суддів                                                     Соломахи
Л.І., Олєйникової Л.С.

при
секретарі                                                      Стефановій
І.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку апеляційну скаргу відповідача -
відкритого акціонерного товариства „Макіївський коксохімічний завод" на
рішення Кіровського районного суду м.Макіївки Донецької області від 22 січня
2007р. по справі за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства
„Макіївський коксохімічний завод" про перерахунок розміру відшкодування
шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та його індексацію, -

ВСТАНОВИВ:

10 липня
2006р. ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ВАТ „Макіївський коксохімічний завод" про
перерахунок розміру відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та
його індексацію. Зазначав, що 09 серпня 1996р. на нього наїхав тепловоз, який
належав відповідачу. Внаслідок нещасного випадку йому ампутовані обидві ноги,
він визнаний інвалідом 1 групи безстроково. 3 01 лютого 2001р. на підставі
рішення суду відповідач сплачує йому в зв'язку із ушкодженням здоров'я щомісяця
по 176грн. 27коп., які визначено як різниця між його втраченим заробітком
(245грн. 95коп.) та призначеною йому пенсією за інвалідністю, яка на той час
складала 69грн. 68коп. Відповідно до ст.1208 ЦК України в зв'язку із
збільшенням розміру мінімальної заробітної плати за час з 01 лютого 2001р. по
теперішній час розмір відшкодування шкоди підлягає збільшенню відповідно до
коефіцієнту росту реальної заробітної плати. В зв'язку із відсутністю
відомостей про розмір заробітної плати водія 1 класу вантажного автомобіля
орендного АТП УЖГ міськвиконкому м.Макіївки, де він працював на час
травмування, для розрахунку виплат ним взято коефіцієнт росту середньомісячної
заробітної плати по м.Макіївка. Вважає, що з 01 січня 2004р. відповідно до
частини 3 ст.1195 ЦК України розмір відшкодування йому шкоди повинен визначатися
без урахування призначеної йому пенсії за інвалідністю.

Просив
зробити йому перерахунок розміру відшкодування шкоди з 01 лютого 2001р.,
стягнути з відповідача на його користь недоплачену суму щомісячних виплат з 01
лютого 2001р. по 01 липня 2006р. - 22047грн. 52коп. та індексацію несплаченої
суми відповідно до частини 1 ст.1208 ЦК
України за період з 01 лютого 2001р. по 01 липня 2006р. - 3848грн. 61коп.,
зобов'язати відповідача з 01 липня 2006р. сплачувати

йому щомісячно
на відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю, - 1095грн. 80коп. (а.с.2-7).

Рішенням
Кіровського районного суду м.Макіївки Донецької області від 22 січня 2007р. з
відповідача на користь позивача стягнуто 11556грн. 95коп., з яких 11546грн.
52коп. - недоплачений розмір відшкодування шкоди за період з 10 липня 2003р. по
31 грудня 2006р., 10грн. 43коп. - індексація отриманих доходів. ВАТ
„Макіївський коксохімічний завод" зобов'язано з 01 грудня 2006р. щомісячно
сплачувати ОСОБА_1 відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, у розмірі 676грн.
30коп. до його перерахунку відповідно до вимог законодавства.

В
апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм
матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про
часткове задоволення вимог позивача, а саме, про стягнення з відповідача на
користь позивача щомісячних виплат з липня 2006р. в розмірі 400грн. 10коп. та
суми індексації в розмірі 10грн. 43коп.3азначає, що при перерахуванні розміру
відшкодування шкоди суд першої інстанції виходив з розміру відшкодування шкоди
- 245грн. 95коп., в той час як коригуванню підлягає сума 176грн. 27коп., тобто
втрачений заробіток за відрахуванням призначеної позивачу пенсії за
інвалідністю. Крім того, суд здійснює перерахування розміру відшкодування
шкоди, починаючи з лютого 2001р., в той час як згідно п.22 постанови Пленуму
Верховного суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди" вимоги про перерахунок щомісячних
платежів підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років, тобто
перерахуванню підлягає сума 176грн. 27коп. за час з 03 липня 2003р. по 03 липня
2006р. на коефіцієнт підвищення за цей час мінімальної заробітної плати. При
перерахунку платежів суд застосував Закон України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", який на
позивача не розповсюджується, в зв'язку з чим суд безпідставно підвищив розмір
платежів на коефіцієнти росту заробітної плати в галузях національної економіки
1,193 - з 01 березня 2002р. та 1,182 - з 01 березня 2003р. До липня 2006р.
позивач до суду з вимогами про перерахунок розміру відшкодування шкоди не
звертався, а тому суд зобов'язаний був зробити позивачу перерахунок розміру відшкодування
шкоди лише з дня звернення до суду, тобто з липня 2006р. і підстав для
стягнення з відповідача на користь позивача недоплати перерахованого розміру
відшкодування шкоди у сумі 11546грн. 52коп. не має.

В
апеляційній інстанції представники відповідача Єжов К.В., Балабан В.А. доводи
апеляційної скарги підтримали.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання
не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення представників відповідача Єжова К.В., Балабан В.А.,
дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав:

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції встановив, що розмір відшкодування відповідачем
шкоди, заподіяної позивачу в зв'язку з ушкодженням здоров'я, встановлений
рішенням Кіровського районного суду м.Макіївки від 06 лютого 2001р.

Зазначеним
рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1
09 серпня 1996р., повертаючись додому, переходив у стані алкогольного
сп'яніння залізничну колію в районі станції „Трудова". В цей час на нього
наїхав потяг, який належав відповідачу. Внаслідок нещасного випадку ОСОБА_1
були ампутовані обидві нижні кінцівки і рішенням МСЕК він був визнаний
інвалідом 1 групи безстроково. Суд встановив, що провина ОСОБА_1 в нещасному
випадку складає 20%. Суд встановив, що його

середній
заробіток на час нещасного випадку складав 307грн. 44коп., а втрачений
заробіток з врахуванням вини позивача - 245грн. 95коп., який підлягав стягненню
на користь позивача з відповідача з 01 лютого 2001р. безстроково з урахуванням
отримуваної ОСОБА_1 на той час пенсії по інвалідності в розмірі 69грн. 68коп.,
тобто в сумі 176грн. 27коп. з коригуванням вказаної суми в наступному
відповідно до діючого законодавства.

Відшкодування
шкоди в розмірі 176грн. 27коп. проводиться відповідачем до теперішнього часу.

Задовольняючи
частково позовні вимоги ОСОБА_1 про перерахунок розміру відшкодування шкоди,
суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду 10 липня
2006р. і відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27
березня 1992р. №6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" його вимоги про перерахунок розміру відшкодування
шкоди підлягають задоволенню не більш ніж за три роки, тобто з 10 липня 2003р.

Підстав
перерахунку розміру відшкодування шкоди відповідно до ст.463 ЦК УРСР 1963р. та
„Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків", які діяли до 11 липня
2001р., судом не встановлено.

З 01
квітня 2001р. набув чинності Закон України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності", згідно частини 2
ст.29 якого, розмір відшкодування шкоди позивачу з врахуванням роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України підлягає перерахуванню з 01 березня наступного
року на коефіцієнт росту середньої заробітної плати у галузях національної
економіки, тобто з 01 березня 2002р. на коефіцієнт 1,193, аз 01 березня 2003р.
- на коефіцієнт 1,182. З врахуванням пенсії по інвалідності, яку отримував
ОСОБА_1 на цей час, недоплата розміру відшкодування шкоди за період з 10 липня
2003р. до 01 січня 2004р. складає 132грн. 40коп.

З 01
січня 2004р. набув чинності ЦК України, згідно ст.1208 якого, розмір
відшкодування шкоди позивачу підлягає збільшенню у разі збільшення розміру
мінімальної заробітної плати на відповідний коефіцієнт. Крім того, відповідно
до частини 3 ст.1195 ЦК України шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної
у зв'язку із втратою здоров'я. Відповідно до зазначених вимог закону недоплата
розміру відшкодування шкоди за період з 01 січня 2004р. по 31 грудня 2006р. без
врахування одержуваної позивачем пенсії по інвалідності складає 11415грн.
37коп., а загальна сума недоплати з 10 липня 2006р. по 31 грудня 2006р. -
11547грн. 77коп., а щомісячний розмір відшкодування шкоди з 01 грудня 2006р.
складає 676грн. 30коп.

Задовольняючи
частково позовні вимоги в частині індексації розміру відшкодування шкоди, суд
першої інстанції виходив з того, що згідно Закону України „Про індексацію
грошових доходів населення" від 06 лютого 2003р. та постанови Кабінету
Міністрів України „Про затвердження Порядку проведення індексації грошових
доходів населення" від 17 липня 2003р. №1078 індексації підлягають лише
отримані грошові доходи громадян в межах прожиткового мінімуму, встановленого
для відповідних соціальних і демографічних груп населення, у разі, якщо
величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації, що встановлюється в
розмірі 101%. Загальна сума індексації за період з липня 2003р. по грудень
2006р. складає 10грн. 43коп. (а саме, за грудень 2003р. - 2грн. 29коп., за
травень 2005р. - 2грн. 85коп., за грудень 2005р. - 2грн. 12коп., за грудень
2006р. - 3грн. 17коп.).

Відповідно
до частини 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

Рішення
суду щодо стягнення індексації отриманого позивачем розміру відшкодування шкоди
сторонами фактично не оскаржується.

Відповідач
оскаржує рішення суду лише в частині перерахунку розміру відшкодування шкоди та
стягнення на користь позивача недоплачених сум.

З
висновками суду про перерахунок розміру відшкодування позивачу шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я, погодитися не можливо, оскільки до них суд
дійшов внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно
до ст.309 ЦПК України порушення норм матеріального та процесуального права є
підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового
рішення.

З
матеріалів справи встановлено, що розмір відшкодування шкоди, заподіяної
позивачу ушкодженням здоров'я, встановлено рішенням Кіровського районного суду
м.Макіївки від 06 лютого 2001р. Згідно рішення суду втрачений позивачем
заробіток становив 245грн. 95коп.

Суд
першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, що виникли між
сторонами щодо перерахунку розміру відшкодування шкоди за період до 01 січня
2004р., регулювалися ст.463 ЦК УРСР 1963р., згідно якої потерпілий, який
частково втратив працездатність, вправі в будь-який час зажадати від
організації або громадянина, відповідальних за заподіяне йому каліцтво або інше
ушкодження його здоров'я, відповідного збільшення відшкодування, якщо його
працездатність в дальшому зменшилась в зв'язку з заподіяним ушкодженням
здоров'я порівняно з тією, яка залишилась у нього на момент вирішення питання
про відшкодування шкоди, або коли зменшився розмір пенсії, що він одержує в
порядку державного соціального страхування.

Суд
першої інстанції правильно встановив, що в період з лютого 2001р. до 01 січня
2004р. обставини, передбачені ст.463 ЦК УРСР, для відповідного збільшення
розміру відшкодування шкоди, були відсутні.

Згідно
роз'яснень, викладених в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27
березня 1992р. №6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" (в редакції, що діяла до внесення змін згідно
постанови Пленуму №9 від 24 жовтня 2003р.) у випадках, коли заподіяння шкоди
здоров'ю не було пов'язано з виконанням потерпілим трудових обов'язків (ст.457,
ст.461 ЦК УРСР), перерахування розміру відшкодування шкоди, виходячи з положень
ч.3 ст.11 ЦПК, визначається за „Правилами відшкодування власником підприємства,
установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових
обов'язків", затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня
1993р. №472.

Згідно
п.28 „Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків" (затверджені постановою
Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993р. №472 з наступними змінами)
(далі „Правила...") перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого
заробітку, витрат на соціальну і медичну допомогу) проводиться у разі: зміни
ступеня втрати професійної працездатності; зміни складу сім'ї померлого;

·
підвищення розміру неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян в порядку, визначеному законодавством;

·
підвищення тарифних ставок (окладів) працівників
госпрозрахункових і бюджетних підприємств.

Зазначені
„Правила ..." втратили чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 11 липня 2001р. №807.

Відповідно до
ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції
правильно зазначив, що в період з 01 лютого 2001р. по 11 липня 2001р. обставин,
що відповідно до п.28 „Правил.." надавали позивачу право на перерахунок
розміру відшкодування шкоди, не встановлено. Позивачем не надано суду доказів,
що в зазначений період на підприємстві, де він працював до каліцтва,
підвищувалися тарифні ставки.

Застосування
судом першої інстанції до правовідносин, що виникли між сторонами, Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", який набув чинності 01 квітня 2001р., не грунтується на
законі, про що правільно зазначає відповідач в апеляційній скарзі

Відповідно до
ст.2 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" дія цього Закону поширюється лише на осіб, які
працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в
установах, організаціях, незалежно від їх форм власності та господарювання, у
фізичних осіб, на осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян -
суб'єктів підприємницької діяльності.

Згідно п.1-3
постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992р. №6 „Про
практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування
шкоди" (в редакції постанови від 24 жовтня 2003р. №9) дія Закону України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" не поширюється на працівників, які виконували роботу не
відповідно до трудового договору, а на інших юридичних підставах і не є
суб'єктами страхування від нещасного випадку, а також на осіб, зазначених у ст.
11 цього Закону, які не сплачували страхових внесків із добровільного
страхування від нещасного випадку. Питання про відповідальність за ушкодження
їхнього здоров'я має вирішуватись на підставі відповідних норм цивільного законодавства.

Суд першої інстанції ці вимоги закону не врахував.

З матеріалів
справи встановлено, що позивач та відповідач в трудових правовідносинах на час
ушкодження здоров'я не перебували, відповідач не зобов'язаний сплачувати за
позивача страхові внески, а тому у суду не було підстав для застосування для
перерахунку розміру відшкодування шкоди з 01 березня 2002р. та з 01 березня
2003р. вимог частини 2 ст.29 України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності".

З 01 січня
2004р. набув чинності ЦК
України, положення якого відповідно до п.4 „Прикінцевих та перехідних
положень" щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності
Цивільним кодексом України, застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли
або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно
до частини 2 ст.1208 ЦК України
за заявою потерпілого у разі збільшення
розміру  мінімальної  заробітної
плати  розмір  відшкодування
шкоди,

завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає відповідному
збільшенню на підставі рішення суду.

Тобто, з
01 січня 2004р. у позивача згідно закону виникло право на збільшення розміру
відшкодування шкоди у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати.

Розмір
мінімальної заробітної плати та коефіцієнти її збільшення за період, за який
позивач просить перерахувати розмір відшкодування шкоди, становлять:

станом
на 06 лютого 2001р. (ухвалення судового рішення про відшкодування шкоди) -
118грн. на місяць (Закон України „Про встановлення розміру мінімальної
заробітної плати на 2000 рік" від 1 червня 2000р. №1766-111);

з 01
січня 2004р. - 205грн. на місяць (Закон України від 27 листопада 2003р. №1344-IV „Про
Державний бюджет України на 2004 рік"), коефіцієнт збільшення розміру
мінімальної заробітної плати становить - 1,737 (205:118);

з 01
вересня 2004р. - 237грн. на місяць (Закон України від 17 червня 2004р. №1801-IV „Про
внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на

2004    рік"), коефіцієнт
збільшення розміру мінімальної заробітної плати становить -

1,156 (237:205);

з 01
січня 2005р. - 262грн. на місяць (Закон України від 23 грудня 2004р. №2285-IV „Про
державний бюджет України на 2005 рік"), коефіцієнт збільшення розміру
мінімальної заробітної плати становить - 1,105 (262:237);

з 01
квітня 2005р. - 290грн. на місяць (Закон України від 25 березня 2005р. №2505-IV „Про
внесення змін в Закон України „Про державний бюджет України на

2005    рік" та деяких інших
законодавчих актів України"), коефіцієнт збільшення

розміру мінімальної заробітної плати становить - 1,107 (290:262);

з 01
липня 2005р. - 310грн. на місяць (Закон України від 25 березня 2005р. №2505-IV),
коефіцієнт збільшення розміру мінімальної заробітної плати становить
-1,069(310:290);

з 01
вересня 2005р. - 332грн. на місяць (Закон України від 25 березня 2005р. №2505-IV),
коефіцієнт збільшення розміру мінімальної заробітної плати становить -1,071
(332:310);

з 01
січня 2006р. - 350грн. на місяць (Закон України від 20 грудня 2005р. №3235-IV
"Про Державний бюджет України на 2006 рік"), коефіцієнт збільшення
розміру мінімальної заробітної плати становить - 1,054 (350:332);

з 01
липня 2006р. - 375грн. на місяць (Закон України від 20 грудня 2005р. №3235-IV),
коефіцієнт збільшення розміру мінімальної заробітної плати становить -1,071
(375:350).

Перераховуючи
розмір відшкодування шкоди в зв'язку із збільшенням мінімальної заробітної
плати з 205грн. до 237грн. з 01 листопада 2004р., суд першої інстанції не врахував,
що в Закон України від 27 листопада 2003р. „Про Державний бюджет України на
2004 рік" 17 червня 2004р. були внесені зміни і мінімальна заробітна плата
237грн. була встановлена з 01 вересня 2004р.

Враховуючи
встановлені коефіцієнт збільшення розміру мінімальної заробітної плати, розмір
втраченого позивачем заробітку, підлягає збільшенню і становить:

з 01 січня
2004р. - 427грн. 22коп. (245,95х 1,737)

з 01 вересня
2004р. -493грн. 87коп. (427,22x1,156)

з 01 січня
2005р. - 545грн. 73коп. (493,87х 1,105)

з 01 квітня
2005р. - 604грн. 12коп. (545,73x1,107)

з 01 липня
2005р. - 645грн. 80коп. (604,12x1,069)

з 01 вересня
2005р. -691грн. 65коп. (645,80x1,071)

з 01
січня 2006р. - 729грн. 00коп. (691,65x1,054)

з 01 липня 2006р. - 780грн. 76коп. (729x1,071).

Відповідно
до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992р. №6 „Про
практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування
шкоди" (в редакції постанови від 24 жовтня 2003р. №9) вимоги про
перерахунок сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем,
підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років.

Позивач
звернувся до суду 10 липня 2006р., право на перерахунок розміру відшкодування
шкоди у нього виникло лише з 01 січня 2004р., тобто в межах трьох років з дня
звернення до суду, тому вимоги позивача про стягнення на його користь
недоплачених йому сум відшкодування шкоди підлягають задоволенню за час з 01
січня 2004р. по 01 липня 2006р.

Доводи
відповідача про те, що позивач має право на перерахунок відшкодування шкоди
лише з 10 липня 2006р., оскільки раніше він з цього приводу до суду не
звертався, не грунтуються на законі.

Відповідно
до частини 3 ст.1195 ЦК України
шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я,
відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою
здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Тобто з
01 січня 2004р. відшкодування шкоди позивачу повинно проводитися в розмірі
встановленого йому втраченого заробітку.

Доводи
відповідача про те, що перерахунку підлягає сума відшкодування шкоди 176грн.
27коп., тобто з урахуванням призначеної на час встановлення розміру
відшкодування шкоди пенсії в сумі 69грн. 68коп., не грунтуються на законі. Крім
того, на теперішній час позивач отримує пенсію вже 389грн. 08коп., а тому
доводи відповідача позбавлені будь-якого сенсу.

Враховуючи
викладене, недоплата розміру відшкодування шкоди позивачу з 01 січня 2004р. по
01 липня 2006р. складає 11986грн. 89коп., а саме:

з 01
січня 2004р. по 01 вересня 2004р. - 2007грн. 60коп.
(427,22-176,27=250,95х8місяців)

з 01
вересня 2004р. по 01 січня 2005р. - 1270грн. 40коп. (493,87
-176,27=317,60х4місяці)

з 01
січня 2005р. по 01 квітня 2005р. - 1108грн. 38коп.
(545,73-176,27=369,46хЗмісяці)

з 01
квітня 2005р. по 01 липня 2005р. - 1283грн. 55коп.
(604,12-176,27=427,85хЗмісяці)

з 01
липня 2005р. по 01 вересня 2005р. - 939грн. 06коп. (645,80-176,27=469,53x2
місяці)

з 01
вересня 2005р. по 01 січня 2006р. - 2061грн. 52коп. (691,65 -176,27=515,3
8х4місяці)

з 01
січня 2006р. по 01 липня 2006р. - 3316грн. 38коп.
(729,00-176,27=552,73х6місяців).

В іншій
частині вимоги позивача про стягнення на його користь недоплаченої суми
відшкодування шкоди з 01 лютого 2001р. по 01 липня 2006р. задоволенню не
підлягають, оскільки вони не грунтуються на законі. Законом не передбачено
підвищення розміру відшкодування шкоди, виходячи з зазначеного позивачем в
позовній заяві коефіцієнту збільшення середньої заробітної плати.

Відповідно
до частини 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно
до частини 2 ст.173 ЦПК України якщо позивач змінює свої вимоги, головуючий
пропонує викласти ці зміни у письмовій формі, встановленій для позовної заяви.

Зробивши
перерахунок розміру відшкодування шкоди після 01 липня 2006р. ще й на
коефіцієнт збільшення розміру мінімальної заробітної плати з 01 грудня 2006р.
та стягнувши на користь позивача недоотримані ним суми в тому числі і за період
з 01 липня 2006р. по 31 грудня 2006р., суд першої інстанції порушив норми
процесуального права, вийшов за межі заявлених позивачем позовних вимог, оскільки
він просив стягнути недоплачені йому суми лише за період з 01 лютого 2001р. по
01 липня 2006р. та встановити розмір щомісячних платежів з 01 липня 2006р.

Письмова
заява позивача про зміну позовних вимог в матеріалах справи відсутня, а
пояснення позивача про зміну позовних вимог, занесені до протоколу судового
засідання (а.с.86), не давали суду підстав для вирішення змінених позовних
вимог.

Враховуючи
викладене, рішення Кіровського районного суду м.Макіївки Донецької області від
22 січня 2007р. в частині стягнення на користь ОСОБА_1 недоплаченого розміру
відшкодування шкоди в сумі 11546грн. 52коп. та стягнення щомісячно з 01 грудня
2006р. на відшкодування шкоди по 676грн. 30коп. підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 в частині перерахунку розміру відшкодування шкоди, а саме, стягнення з
відповідача на користь позивача недоплаченого розміру відшкодування шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я, за період з 01 січня 2004р. по 01 липня 2006р.
в сумі 11986грн. 89коп. та стягнення з 01 липня 2006р. щомісячно на
відшкодування шкоди по 780грн. 76коп. безстроково до перерахування в наступному
судом відповідно до діючого законодавства

Рішення
суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача індексації отриманих
доходів в сумі 10грн. 43коп. сторонами не оскаржується, а тому підлягає в цій
частині залишенню без змін.

Згідно
рішення Кіровського районного суду м.Макіївки Донецької області від 22 січня
2007р. з відповідача на користь держави стягнуті витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30грн. та судовий
збір у сумі 115грн. 57коп., виходячи із стягнутої з відповідача на користь
позивача суми 11556грн. 95коп.

Оскільки
апеляційним судом в частині стягнення з відповідача на користь позивача сум
відшкодування шкоди ухвалено нове рішення, розподіл судових витрат відповідно
до частини 5 ст.88 ЦПК України підлягає зміні.

Відповідно
до п.4 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993р. „Про
державне мито" позивач від сплати судового збору звільнений, тому
відповідно до частини 3 ст.88 ЦПК України в зв'язку із ухваленням рішення на
користь позивача він підлягає стягненню з відповідача в доход держави.

Відповідно
до ст.80 ЦПК України та ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня
1993р. „Про державне мито" судовий збір підлягає стягненню з відповідача в
сумі 119грн. 97коп. (11997,32x1%, де 11997грн. 32коп. - сума, яка підлягає
стягненню з відповідача).

Керуючись
ст.307, ст.309, ст.314, ст.316 ЦПК України, апеляційний суд Донецької області,
-

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу відкритого акціонерного товариства „Макіївський коксохімічний
завод" задовольнити частково.

Рішення  Кіровського
районного  суду  м.Макіївки
Донецької  області  від

22 січня 2007р.
в частині стягнення з відкритого акціонерного товариства „Макіївський
коксохімічний завод" на користь ОСОБА_1 недоплаченого розміру
відшкодування шкоди в сумі 11546грн. 52коп., стягнення щомісячно з 01 грудня
2006р. на відшкодування шкоди по 676грн. 30коп. та стягнення на користь держави
судового збору у сумі 115грн. 57коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове
рішення.

Стягнути
з відкритого акціонерного товариства „Макіївський коксохімічний завод" на
користь ОСОБА_1 недоплачений розмір відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням
здоров'я, за період з 01 січня 2004р. по 01 липня 2006р. в сумі 11986
(одинадцять тисяч дев'ятсот вісімдесят шість) гривень 89коп.

Стягувати
з відкритого акціонерного товариства „Макіївський коксохімічний завод" на
користь ОСОБА_1 щомісяця на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням
здоров'я, втрачений заробіток у сумі 780 (сімсот вісімдесят) гривень 76коп.,
починаючи з 01 липня 2006р. безстроково до його перерахунку в наступному
відповідно до діючого законодавства.

Стягнути
з відкритого акціонерного товариства „Макіївський коксохімічний завод" на
користь держави судовий збір у сумі 119 (сто дев'ятнадцять) гривень 97коп.

Рішення
Кіровського районного суду м.Макіївки Донецької області від 22 січня 2007р. в
частині стягнення з відкритого акціонерного товариства „Макіївський
коксохімічний завод" на користь ОСОБА_1 індексації отриманих доходів в
сумі 10грн. 43коп. та стягнення в доход держави витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в сумі 30грн. залишити без змін.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення.

Рішення
може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.