Справа № 22Ц - 2013/2007                                          Головуючий
у І інстанції Литвин Л.І.
13                                                                  Доповідач
у II інстанції Олійник В.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня
2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого :
Приходька К.П.,

суддів :
Олійника В.І.,  Даценко Л.М. ,

при секретарі
303улі Н.С. ,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1на рішення
Яготинського районного суду Київської області від 30 листопада 2006 року та
ухвалу цього суду від 28 квітня 2007 року в справі за позовом ОСОБА_2до
ОСОБА_3та ОСОБА_1про визнання недійсними договорів дарування житлового
будинку,  -

встановила:

Позивачка
звернулася до Яготинського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_3,  в якій просила визнати недійсною угоду
дарування 1/2 частини будинку АДРЕСА_1,
оскільки в момент укладання угоди вона вважала,  що між сторонами укладається договір
довічного утримання.

Згідно
ухвали суду від 31 жовтня 2006 року до участі в справі в якості
співвідповідачки притягнута ОСОБА_1.
(власниця спірної частини будинку на даний час).

У
судовому засіданні позивачка та її представник змінили вимоги позову та
пояснили,  що 13 лютого 2006 року між
позивачкою та її внуком ОСОБА_3. була укладена нотаріальна оформлена угода
дарування 1/2 частини будинку № АДРЕСА_1.

Укладення
такої угоди було обумовлено тим,  що
позивачка є особою похилого віку,  їй
виконалося 78 років і в силу свого віку та стану здоров'я вона потребує
догляду,  матеріальної допомоги.
Відповідач (внук позивачки) обіцяв довічно доглядати за нею,  забезпечувати продуктами харчування,  здійснювати обов'язкові платежі за будинок і
землю та займатися домашнім господарством.
У разі виконання цих зобов'язань внук за час її життя набував права
власності на належну їй 1/2 частину будинку,
а після смерті мав би право розпоряджатися нею на власний розсуд. За цих
умов вона погодилася підписати -договір,
змісту котрого не читала. Внаслідок похилого віку та стану здоров'я вона
неправильно зрозуміла наслідки договору. Після укладення договору відповідач
ОСОБА_3.3мінив ставлення до неї,  не
забезпечував ліками та продуктами харчування,
не надавав ніякої допомоги та на початку жовтня 2006 року взагалі вигнав
її з

будинку,  а іншого житла в неї немає. На даний час вона
вимушена проживати у половині будинку чоловіка,
з котрим раніше поділила майно,
де немає опалення і нормальних умов для проживання. Вона не може набрати
води зі своєї половини будинку,  щоб
помитися,  приготувати їжу,  оскільки відповідач не надає такої можливості
і спить у верхньому одязі,  так як
будинок опалюється за допомогою саморобної пічки "буржуйки".

Дізнавшись,  що вона бажає звернутися до суду з позовом
про визнання угоди недійсною,  відповідач
3 жовтня 2006 року подарував 1/2 частину будинку своїй матері ОСОБА_1.

Так як
позивачка помилково вважала,  що між
сторонами укладається договір довічного утримання,  то просила в силу  ст.
ст. 229,  216 ЦК України визнати
договори дарування недійсними.

Відповідач
ОСОБА_3. в судовому засіданні вимоги позову не визнав,  мотивуючи це тим,  що син позивачки ОСОБА_4.,  зловживав спиртним,  влаштовував з нею постійні скандали і не
давав їй спокійно жити.

Внаслідок
цього він запропонував бабусі,  що б вона
переоформила будинок на нього,  щоб
огородити її від неправомірних дій ОСОБА_4. і тим самим забезпечити їй спокійне
життя та старість. Позивачка після укладення договору жила на його кошти,  харчувалася разом з його сім'єю і нічого не
робила в будинку,  утримання якого він
також взяв на себе.

На
подарованій йому половині будинку був зроблений ремонт. Коли вони почали
консервувати овочі та фрукти,  то він
виявив пропажу банки консервованих овочів і вияснилося,  що позивачка занесла її на другу половину
будинку своєму чоловікові та сину. За таких обставин між ними виник спір. З
його боку була домовленість лише про забезпечення бабусі,  та вони не домовлялися про харчування членів
її сім'ї. У відповідь та зазначила,  що
вона може брати,  що захоче,  оскільки подарувала йому 1/2 частину будинку.
Він вважав,  що позивачка дочекавшись
закінчення ремонту,  почала відмовлятися
від його допомоги з метою повернути будинок.

Позивачка
перейшла проживати на половину свого чоловіка і не хоче користуватися водою.
Після цього  вирішив подарувати 1/2
частину будинку,  оскільки боявся сина
позивачки,  який почав кидатись на нього
з сокирою. Після укладення договору дарування за бабусею доглядала її дочка,  відповідачка по справі.

Рішенням
Яготинського районного суду від 30 листопада 2006 року позов задоволено.

Визнано
недійсними договори дарування 1/2 частини будинку,  укладених між ОСОБА_2. і ОСОБА_3. та між
ОСОБА_3. і ОСОБА_1.

Ухвалою
цього суду від 28 квітня 2007 року внесено в рішення виправлення описки,  а саме,
в резолютивній частині рішення виправлено дату укладення договору
дарування будинку по АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3з „30 лютого 2006 року" на „13
лютого 2006 року",  а також роз'яснено
зміст вказаного рішення в частині,  що
стосується дати укладення договору дарування 1/2 частини   будинку
по   АДРЕСА_1між   ОСОБА_3та
ОСОБА_1та ухвалено вважати,
що даний договір був укладений 3 жовтня 2006 року.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_3на рішення з підстав порушення судом норм
матеріального і процесуального права ставиться питання скасування рішення і
закриття провадження по справі.

В
апеляційній скарзі на ухвалу з підстав порушення судом норм процесуального
права ставиться питання про скасування ухвали і направлення справи на новий
розгляд.

Колегія
суддів вважає,  що апеляційні скарги на
рішення та ухвалу необхідно задовольнити частково,  виходячи з наступних підстав.

Приймаючи
рішення про скасування договорів,  суд
першої інстанції виходив з того,  що
позивачка уклала договір за умови здійснення за нею довічного догляду та утримання,  після укладення договору дарування вона
зрозуміла,  що помилилася,  так як їй необхідно було укладати договір
довічного утримання і при відсутності умови довічного догляду договір дарування
між сторонами не був би укладеним і з цих підстав суд дійшов висновку,  що угода між позивачкою та відповідачем
ОСОБА_3. є недійсною,  то в силу  ст.
ст. 216,  236 ЦК України такий
правочин не створив юридичних наслідків про право власності обдарованого на
будинок,  а тому угода,  укладена між відповідачами є також недійсною.

Колегія суддів з
такими висновками не може погодитись.

Судом
встановлено,  що 13 лютого 2006 року між
позивачкою та відповідачем ОСОБА_3.,
укладений нотаріально оформлений договір дарування 1/2 частини будинку
по АДРЕСА_1 Київської області і останній набув право власності на цю частину
будинку.

З жовтня
2006 року ОСОБА_5цю частину будинку подарував своїй матері ОСОБА_1. і в даний час
це майно зареєстроване за нею.

У
позовній заяві позивачка зазначала,  що
помилилася відносно обставин і просила скасувати договір дарування,  укладений між нею та ОСОБА_3. на
підставі  ст. 235 ЦК України,  як удаваний правочин.

У суді
першої інстанції позивачка теж просила скасувати договір дарування,  як такий,
що вчинений під впливом помилки.

Відповідно
до ч.1  ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин,  який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину,  який вони
насправді вчинили.

Згідно з
ч.1  ст. 229 ЦК України,  якщо особа,
яка вчинила правочин,  помилилася
щодо обставин,  які мають істотне
значення,  такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Істотне
значення має помилка щодо природи правочину,
прав та обов'язків сторін,  таких
властивостей і якостей речі,  які значно
знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.  Помилка щодо мотивів правочину не має
істотного значення,  крім випадків,  встановлених законом.

З огляду
на вищенаведене,  оскільки сторона
стверджує,  що договір укладений
внаслідок помилки і необхідно було укладати договір довічного утримання,  що не відповідає зібраним матеріалам справи
та поясненням сторін і заперечується відповідачами,  а те,
що укладений договір дарування є удаваним,

нею не доведено,
то колегія суддів приходить
до висновку про необхідність скасування рішення і ухвалення нового,  яким відмовити ОСОБА_2. у задоволенні її
позову до ОСОБА_3і ОСОБА_1.
про визнання договорів дарування житлового будинку недійсними.

На підставі  викладеного та керуючись   ст.
ст. 303,   307,   309,
316  ЦПК України,  колегія суддів,  -

вирішила:

Апеляційні
скарги ОСОБА_1на
рішення та ухвалу суду задовольнити частково.

Ухвалу
Яготинського районного суду Київської області від 28 квітня 2007 року залишити
без змін.

Рішення
Яготинського районного суду Київської області від 30 листопада 2006 року скасувати
і ухвалити нове рішення,  яким відмовити
ОСОБА_2 у задоволенні її позову до ОСОБА_3і ОСОБА_1про визнання недійсними договорів дарування житлового
будинку.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може

бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом

двох
місяців.