Справа № 22-2733/2007 р.                         Головуючий
у 1-й інстанції: Батрак І.В.
Суддя-доповідач:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21
серпня 2007 року                                                                                      м.  Запоріжжя

Колегія суддів
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого:                        Приймака В.О.

Суддів:                                   Мануйлова Ю. С.

Подліянової
Г.С.  При секретарі:        Волчановій І.М.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на
заочне рішення Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 4 квітня 2007 року по справі за позовом за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_3,  ОСОБА_4,
ОСОБА_1,  треті особи: приватний
нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5,  приватний нотаріус Ялтинського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,  про визнання
недійсним договору купівлі-продажу квартири,
визнання права власності на 1/2 частку квартири,  визнання недійсним договору дарування
квартири та визнання права власності на 1/2 частку квартири,  за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,  третя особа :ВАТ ЗОД «Райффайзен Банк Аваль»
про поділ майна подружжя,  -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2. звернувся до
суду із вказаним позовом,  в якому
вказав,  що з відповідачкою по справі
ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі з 4 травня 1993 року. Відповідно до
рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжі від 1 березня 2004 року
шлюб між ними розірвано,  про що в книзі
реєстрації зроблено актовий запис № 180 від 17 травня .2004 року.

За період
спільного з відповідачкою життя ними за спільні кошти було придбане наступне
майно : двокімнатна квартира АДРЕСА_1,
АР Крим,  та 1 кімнатна квартира
АДРЕСА_2. З листопада 2003 року відповідачка,
без його згоди продала квартиру АДРЕСА_1,  АР Крим,
яка є об'єктом права спільної сумісної власності,  своїй дочці від першого шлюбу ОСОБА_7
Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом
Ялтинського міського нотаріального округу ОСОБА_6.,  реєстровий № 7462.

Ця квартира була
придбана ним та відповідачкою за спільні кошти на підставі. договору купівлі-продажу,  посвідченому приватним нотаріусом Ялтинського
міського нотаріального округу ОСОБА_6. 13 вересня 2001 року,  реєстровий № 6428. Покупцем по вказаній угоді
вказанаОСОБА_3.

ОСОБА_3приховала
той факт,  що знаходилась з ним,  тобто ОСОБА_2.,  в шлюбі. Крім того,  під час укладення цієї угоди були порушені
вимоги  ст. 23 КпШС України,  та  ст.
36 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України»,  затвердженої наказом Міністерства юстиції
України від 18 червня 1994 року №18/5. Без згоди позивача нотаріус би не
посвідчив вказаний договір. У зв'язку з

порушенням закону під час укладання цієї угоди,  вважає,
що ця угода є недійсною,  так як
відповідачка розпорядилася вказаною квартирою без його згоди. Також просить суд
повернути сторони в первісний стан та визнати за ним право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1,  АР Крим.

7   листопада 2003 року відповідачка
ОСОБА_3.,  без його згоди ,

подарувала
своєму рідному брату ОСОБА_1. квартиру АДРЕСА_2,  договір дарування був посвідчений 07
листопада 2003 року

приватним
нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

Квартира,  яка є об'єктом спільної сумісної власності
подружжя ,  була придбана ним та
відповідачкою на спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу,  посвідченому приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8.

При
цьому відповідачка ОСОБА_3приховала той факт,
що

знаходиться з
ним у шлюбі,  без його згоди нотаріус би
не посвідчив вказаний договір. В зв'язку з порушенням закону під час укладання
цієї угоди,  вважає,  що ця угода є недійсною,  оскільки відповідачка розпорядилася цією
квартирою без його згоди.

Просить суд
визнати угоду недійсною,  повернути
сторони в первісний стан та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_2.

Відповідачка
ОСОБА_3звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2.,  про поділ майна подружжя,
в якому вказала,  що в позовній
заяві позивача включено не все майно,
яке було придбане подружжям за час шлюбу,  а саме : автомобіль «Mitsnbishi»,
автомобіль «Славута».

8   теперішній час автомобіль «Славута»
знаходиться у позивача. Даний факт

підтверджується
постановою про відмову в порушені кримінальної справи Комунарського Р!

УМВС
України від 17 січня 2004 року КУПП №311 від 9 січня 2004 року.

Просить суд
поділити спільне майно подружжя,  та
стягнути на її користь 1/2 частину автомобіля «Славута» та 1/2 частину
автомобіля «Mitsnbishi».

Заочним рішенням
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 4 квітня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_2. задоволені.

Визнаний
недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,  АР Крим,
посвідчений 3 листопада 2003 року приватним нотаріусом Ялтинського
міського нотаріального округу ОСОБА_6.,
реєстровий № 7462,  за яким
ОСОБА_3продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1,
АР Крим і сторони повернуті в первісний стан.

Визнано за
ОСОБА_2право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1,  АР Крим,
за ОСОБА_4- право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Визнаний
недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2від 7 листопада 2003 року,  за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1вказану
кавртиру,  посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5.,  повернувши сторони в первісний стан.

Визнано за
ОСОБА_2та за ОСОБА_3право власності за кожним з них на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_2.

Зустрічний позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Розділено
спільне майно подружжя,  а саме;
автомобіль «Mitsubishi»,
та стягнуто з ОСОБА_2на
користь ОСОБА_3 половина суми,  внесеної
по кредиту за автомобіль «Mitsubishi» у сумі 6000
доларів США.

Відмовлено у
позові в частині стягнення з ОСОБА_2на
користь ОСОБА_3 вартості 1/2 частини автомобілю «Славута».

ОСОБА_1. подав апеляційну скаргу,  в якій посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин,  що мають значення для справи,  невідповідність висновків суду обставинам
справи,  неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм процесуального права,  просить заочне рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення,  яким відмовити ОСОБА_2у задоволені позову в частині визнання
недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2та визнанні за ним права
власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Просить також
визнати дійсним договір дарування спірної квартири від 7 листопада 2003 p.,
згідно якого ОСОБА_3подарувала йому вказану вище
квартиру.

В іншій частині
вказане рішення суду не оскаржувалось.

Вислухавши
доповідача,  дослідивши обставини справи
та доводи скарги,  колегія суддів
вважає,  що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до  ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин,  що мають
значення для справи; недоведеність обставин,
що мають значення для справи,  які
суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам
справи,  порушення або неправильне
застосування норм матеріального права або процесуального права.

З матеріалів
справи (а. с.  36, 47 т. 1)
вбачається,  що квартира АДРЕСА_2була
придбана ОСОБА_3на
підставі договору купівлі-продажу квартири,
посвідченого ОСОБА_8. - приватним нотаріусом Київського міськнотокругу
23 листопада 2000 p.,  реєстровий №
236 і зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 22
січня 2001 р. у реєстровій книзі за № 51-45 за реєстровим № 4841.

Вказана квартира
згідно договору дарування квартири була подарована ОСОБА_3ОСОБА_1на підставі
договору дарування квартири,
посвідченого ОСОБА_5. - приватним нотаріусом Київського міськнотокругу 7
листопада 2003 p.,  реєстровий №
5345 і зареєстрованого в КГГ Київському міському бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 28 листопада 2003 р.
у реєстровій книзі за реєстровим № 4841.

Ухвалюючи
рішення про часткове задоволення позову,
визнаючи договір дарування кв. АДРЕСА_2 недійсним,  повертаючи сторони угоди у первісний стан і
визнаючи за ОСОБА_2. право власності на 1/2 частину вказаної квартири,  районний суд вважав доведеним те,  що сторони придбали її під час шлюбу за
рахунок спільних коштів,  тобто вона є
спільною сумісною власністю подружжя- ОСОБА_2. та його дружини,  тому кожен з них має рівне право на неї.

Проте до такого
висновку суд дійшов без достатньої перевірки дійсних обставин справи.

У відповідності
до  ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані,  на підставі яких
суд встановлює наявність або відсутність обставин,  що обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін,  та інших оставил,  які мають значення для вирішення справи.

Ці дані
встановлюються на підставі пояснень сторін,
третіх осіб,  їхніх представників,

допитаних
як свідків,  показань свідків,  письмових доказів,  речових доказів,  зокрема звуко- і

відеозаписів,  висновків експертів.

Згідно
зі  ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини,  на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,  крім випадків,  встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються
сторонами та іншими особами,  які беруть
участь у справі.

Визнаючи спірну
квартиру спільною сумісною власністю подружжя і не приймаючи до уваги пояснень
відповідачки ОСОБА_3. про те,  що позивач
на час її придбання не працював і не мав доходу,  суд послався на показання свідків ОСОБА_9. та
ОСОБА_10,  з яких вбачається,  що подружжя жили однією сім'єю,  разом працювали,  в них був бізнес,  спільні кошти.

З пояснень
вказаних свідків вбачається,  що ОСОБА_2. мав кілька
хлібних кіосків у м. Запоріжжі і це приносило великий дохід. Разом з тим,  будь-яких документів на підтвердження цього
твердження позивач не надав,  як і не
підтвердив факт Зайняття підприємницькою діяльністю,  як на час придбання спірної квартири,  так і після цього,  судом вони не досліджувались і не
оцінювались.

Суд некритично
поставився до вказаних свідчень з огляду на те,
що ці свідки є близькими родичами ОСОБА_2.
- матір'ю та братом.

Суд ,  пославшись на показання
вказаних свідків,  не прийняв до  уваги,
що вони не підтверджені будь-якими іншими доказами,  тим самим побудував своє рішення на
припущеннях.

Твердження суду
про те,  що партнер по бізнесу переїхав
до м. Києва і відповідачка звернулась до свого брата ОСОБА_1.,  щоб той допоміг знайти подружжю квартиру у м.
Києві також грунтуються на нічим не підвтерджених припущеннях.

Заперечуючи
проти позову,  ОСОБА_3пояснювала,  що між нею та братом ОСОБА_1була попередня
домовленість про придбання для нього квартири у м. Києві і що у неї були
особисті кошти у сумі 15 000 дол.
США від продажу у 1996 р.
у м. Твано-Франківську приватизованої квартири на її ім'я та на ім'я її дочки
і які є неподільними при поділі майна подружжя. Цими грошима вона могла
розпоряджатися за власним розсудом без згоди свого чоловіка-ОСОБА_2. Тому у
2000 р. вона допомогла брату грішми,
повернувши йому гроші,  які він
запозичив їй у 1997 році,  а також з
власних коштів надала йому додатково гроші на придбання квартири,  про що були складені письмові розписки.

ОСОБА_1.,  підтвердивши
вказані обставини,  пояснив,  що спірна квартира придбана за рахунок його
власних коштів і одержаних від сестри її власних коштів,  а також,
що ця квартира купувалась для нього,
він сплатив за неї завдаток та при оформленні договору її
купівлі-продажу розрахувався з продавцями,
з часу її придбання постійно проживає у квартирі.

Пояснення
ОСОБА_3. та ОСОБА_1. знайшли своє підтвердження доказами,  що містяться у справі,  а саме: нотаріально завіреними показаннями
свідків : ОСОБА_11.,  ОСОБА_12
ОСОБА_13(а.с.  265, 266,  267, 268, 269, 270, 271 т. 1),  а також нотаріально посвідченим 13 вересня
1996 р. договором купівлі-продажу квартири №АДРЕСА_3( а.с.  14 т.2),
письмовими розписками ОСОБА_3.,
його сестри,  про запозичення та
повернення грошового боргу (а.с. 278-271т.1),
угодою про завдаток від 31 жовтня 2000 р.( а.с. 272-273т.1).

Проте суд ніякої
оцінки наданим відповідачами доказам не дав.

Згідно свідоцтва
про переміну прізвища, імені та по батькові (а.с. 285 т.1) ОСОБА_3 перемінила
прізвище на ОСОБА_14.

Відповідно до
статей 24, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України,  які були чинними на час укладення договору
купівлі-продажу квартири,  майно,  яке належало подружжю до одруження,  а також одержане ним під час шлюбу в дар або
в порядку успадкування,  є власністю
кожного з них.

Кожний з
подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Суд може визнати
майно,  нажите кожним із подружжя під час
їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу,  власністю кожного з них.

Відповідно до
п.9 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 1998 р.

"Про
застосування судами деяких норм про шлюб та сім'ю України" вирішуючи спори
між подружжям про майно,  необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого майна,
наявного на час припинення спільного ведення господарства,  з'ясовувати джерело і час придбання
зазначеного майна. При цьому належить виходити з того,  що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС
спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними,  в період шлюбу рухоме і нерухоме майно,  яке може бути об'єктом права приватної
власності (крім майна,  нажитого кожним
із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Визнаючи за
позивачем право власності на половину квартири,
районний суд послався у рішенні на те,
що квартира придбана зі спільні кошти подружжя під час їх перебування у
шлюбі,  а тому дана квартира є спільною
сумісною власністю подружжя і кожен має рівне право на нього.

Проте погодитись
з цим не можна,  оскільки суд неповно
з'ясував обставини,  що є істотними для
правильного вирішення спору.

Статтею 28 КпЩС
України передбачено,  що в разі поділу
майна,  яке є спільною сумісною власністю
подружжя,  їх частки визнаються рівними.
Суд може визнати майно,

нажите кожним із подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні шлюбу,
власністю кожного з них.

З рішення
Комунарського районного суду М. Запоріжжя від 1 березня 2004 р. про розірвання
шлюбу між ОСОБА_3. та ОСОБА_2. (а.с. 172-173т.1) вбачається,  що подружні стосунки між сторонами припинені
у 2000 році. Розлучення зареєстроване в органах РАЦС.

Тим самим,  рішенням районного суду від 1 березня 2004 р.
встановлений факт роздільного проживання сторін і момент припинення ними
сімейних відносин,  вказане рішення
набрало законної сили і не оскаржувалось сторонами по справі.

Відповідно до
статей 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у цивільній,  господарській або адміністративній
справі,  що набрало законнох сили,  не доказуються при розгляді інших справ,  я яких беруть участь т самі особи,  щодо яких встановлено ці обставини.

Таким
чином,  з матеріалів справи
вбачається,  що спірна квартира була
придбана відповідачкою за договором купівлі-продажу 23 листопада 2000 p.,
тобто під час роздільного проживання з позивачем і на
кошти від продажу квартири у м.
Івано-Франківську та кошти її брата.

За таких
обставин не можна погодитися з висновком суду про те,  що квартира є спільною сумісною власністю
подружжя на умовах рівності часток.

Відповідно до
вимог  ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю
України принцип рівності часток у майні подружжя застосовується щодо
майна,  яке їх спільною сумісною
власністю. Майно яке нажите кожним із подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні шлюбу є власністю кожного з них (ч.2  ст. 28 КпШС України).

Враховуючи
те,  що спірна квартира придбана
відповідачкою під час їх роздільного проживання з позивачем при фактичному
припиненні шлюбу,  визнання за позивачем
права власності на її половину без врахування вкладених у придбання квартири
відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1особистих коштів,  суперечить вимогам  ст. 28 КпШС України. Посилання позивача на
те,  що він вносив особисті кошти у
придбання квартири під час перебування у шлюбі не підтверджено матеріалами
справи.

За таких
обставин слід прийти висновку,  що спірна
квартира була придбана відповідачкою не в період сумісного проживання з
позивачем і не за спільні кошти і письмової згоди ОСОБА_2._ на відчуження
ОСОБА_3 вищевказаної кварири не потребувалось,
внаслідок чого безпідставними є вимоги про визнання
договору-купівлі-продажу квартири недійним.
Доводи,  викладені в рішенні
суду,  про те,  що спірна квартира була придбана в період
шлюбу за спільні кошти подружжя,  є
безпідставними,  які спростовуються
іншими доказами у справі,  які підтверджують
факт купівлі спірної квартири не за їх спільні кошти під час роздільного
проживання позивача та відповідачки при фактичному припиненні шлюбу.

За таких
обставин судова колегія вважає,  що
спірну квартиру у відповідності,  як
нажиту відповідачкоюОСОБА_3. під час роздільного проживання з ОСОБА_2. при
фактичному припиненні шлюбу,  слід
визнати її власністю у відповідності до ч.2
ст. 28 КпШС України,

Зважаючи на
це,  судова колегія приходить
висновку,  що рішення районного суду в
частині визнання договору дарування спірної квартири недійсним,  повернення сторін у первісний стан та
визнання за ОСОБА_2. та ОСОБА_3 права власності за кожним з них на половину
квартири,  як ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про
відмову у заявленому позові.

Вимоги ОСОБА_1.
про необхідність визнати вказаний вище договір дарування спірної квартири
дійсним,  не підлягають задоволенню,  оскільки зі вказаною вимогою до суду першої
інстанції він не звертався.

Згідно з
ч.1  ст.
303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених у суді першої інстанції.

Керуючись  ст.  ст.
307, 309, 314, 316 ЦПК
України,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Заочне
рішення Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 4 квітня 2007 року по

цій
справі скасувати в частині визнання недійсним договору дарування квартири
АДРЕСА_2 від 7 листопада 2003 року,
укладений між

ОСОБА_3
і ОСОБА_1,

повернення
сторін в первісний стан і визнання за ОСОБА_2 " та за

ОСОБА_3право
власності за кожним з них на

1/2 частину
вказаної квартири і ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:
"Відмовити ОСОБА_2у
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3,
ОСОБА_1про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2,  укладений 7 листопада 2003 року,  за яким ОСОБА_3подарувала ОСОБА_1вказану
квартиру,  посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5,  про визнання права власності на 1/2 частину
вказаної квартири.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення,
проте може бути оскаржено протягом двох місяців шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Верховного Суду України.