Справа № 22ц-599/07                                                                    Головуючий
в 1 інстанції Агеева Є.О.
- 40                                                                                                   Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ

24 липня
2007 року                                                                                         місто
Луцьк

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області в
складі:

головуючого -
судді Расевича СІ.,

суддів -
Оксентюка В.Н.,  Матата О.В.,

при
секретарі - Гордійчук І.В. розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до колективного підприємства „Ковельбуд" про
поновлення на роботі,  стягнення
середнього заробітку і моральної шкоди за апеляційними скаргами відповідача
колективного підприємства „Ковельбуд" та позивача ОСОБА_1 на рішення
Ковельсько­го міськрайонного суду від 30 липня 2004 року.

Особи,  які беруть участь у справі: позивач - ОСОБА_1;
представник позивача - ОСОБА_2; відповідач - колективне підприємство
„Ковельбуд";

представники
відповідача - ОСОБА_3,  ОСОБА_4

Колегія суддів

встановила:

28 липня
2003 року ОСОБА_1. звернулася в суд з позовом до колективного підприєм­ства
„Ковельбуд" про зміну формулювання причин звільнення та стягнення
середнього заро­бітку і моральної шкоди.

Свої
вимоги позивач мотивувала тим,  що 18
червня 2003 року вона подала адміністрації КП „Ковельбуд" заяву про
звільнення з роботи на підставі ч.3  ст.  38 КЗпП України через не­виконання останнім
законодавства про працю та умов трудового договору з виплатою вихід­ної
допомоги відповідно до  ст.  44 КЗпП України. Відповідач відмовив їй у
звільненні з зазна­чених підстав і наказом № 24 від 8 липня 2003 року звільнив
її з роботи на підставі п. 4 ч. 1
ст.  40 КЗпП України за прогул без
поважних причин. Просила змінити формулювання причин звільнення і вважати її
звільненою за власним бажанням відповідно до ч.3  ст.  38
КЗпП Укра­їни,  а не за прогул без
поважних причин. Також позивач просила стягнути з відповідача заро­бітну плату
за час вимушеного прогулу в сумі 1980 грн. та 10000 грн. моральної шкоди.

Уточнивши
в подальшому свої позовні вимоги,
позивач просила поновити її на посаді головного бухгалтера КП „Ковельбуд",  стягнути заробітну плату за час вимушеного
прогулу в сумі 7920 грн. та 10000 грн. моральної шкоди.

Рішенням
Ковельського міськрайонного суду від 30 липня 2004 року позов ОСОБА_1.
задоволено частково. Визнано незаконним наказ № 24 від 8 липня 2003 року
генераль­ного директора КП „Ковельбуд" щодо звільнення ОСОБА_1. з посади
головного бухгалте­ра на підставі п. 4
ст.  40 КЗпП України.

Змінено
формулювання звільнення ОСОБА_1. з посади головного бухгалтера КП
„Ковельбуд" на звільнення за власним бажанням через невиконання власником
законодавст-

ва про працю та умов трудового договору на підставі
ч. 3  ст.  38 КЗпП України та дату
звіль­нення на ЗО липня
2004 року.

Стягнуто
з КП „Ковельбуд"
на користь ОСОБА_1. 1980 грн.
середнього заробітку та 2000 грн.
моральної шкоди і в дохід держави 68 грн. державного мита.

В
поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1.,  посилаючись на порушення судом норм
процесуального і матеріального права,
просить рішення суду скасу­вати і ухвалити нове рішення про поновлення
її на посаді головного бухгалтера КП "Ковель­буд",  стягнути 7920 грн. середнього заробітку за
час вимушеного прогулу та 10000 грн. мо­ральної шкоди.

Відповідач
КП „Ковельбуд" в апеляційній скарзі зазначає,  що суд без урахування всіх обставин
справи,  які свідчать,  що відносно ОСОБА_1. порушень законодавства
про працю і умов трудового договору не допускалось,  всі належні їй грошові виплати були
проведені,  а тому просить рішення
місцевого суду скасувати і постановити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши
пояснення осіб,  які беруть участь у
справі,  з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами,  колегія суддів
приходить до висновку,  що апеляційна
скарга по­зивача підлягає до часткового задоволення,  а відповідача відхиленню,  виходячи з наступно­го.

Судом
встановлено,  що ОСОБА_1 працювала в КП
„Ковельбуд" на посаді головно­го бухгалтера. У зв'язку з невиконанням
останнім законодавства про працю та умов колекти­вного договору вона звернулася
до керівництва підприємства з заявою про розірвання трудо­вого договору на
підставі ч.3  ст.  38 КЗпП України і просила звільнити її з
займаної посади з 27 червня 2003 року та в день звільнення провести з нею
розрахунок.

Наказом
№ 24 від 8 липня 2003 року вона була звільнена з роботи на підставі п. 4  ст.  40
КЗпП України за прогул без поважних причин.

Відповідно
до ч.3  ст.  38 КЗпП України працівник має право у
визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням,  якщо власник або уповноважений ним ор­ган не
виконує законодавство про працю,  умови
колективного чи трудового договору.

Пункт 4
ч. 1  ст.
40 КЗпП України передбачає звільнення працівника з роботи за про­гул,  у тому числі за відсутність на робочому місці
більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідач,  не дотримавши вимог  ст.
ст.  147і,  148,
149 КЗпП України і не перевірив­ши причини відсутності позивача на
робочому місці,  прийняв рішення про
звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за п. 4 ч. 1  ст.  40
КЗпП України.

Як було
доведено стороною позивача в судовому засіданні,  його відсутність на робо­чому місці зумовлена
об'єктивними обставинами,  а саме у
зв'язку з перебуванням на ліку­ванні про що свідчить лікарняний листок.

Згідно з
вимогами ч.3  ст.  40 КЗпП України не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу,  зокрема на підставі п. 4 ч. 1  ст.  40
КЗпП України,  в період його тимчасової
непрацездатності,  а також у період
перебування працівни­ка у відпустці. Розірвання трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим,  якщо в день звільнення працівнику видано ли­сток
непрацездатності (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову
не­працездатність.

За таких
обставин суд вважає,  що звільнення
ОСОБА_1. з роботи на підставі п. 4 ч. 1
ст.  40 КЗпП України є незаконним.

Згідно
зі  ст.
31 ЦПК позивач має право протягом усього часу розгляду справи змінити
підставу або предмет позову. Як при вимогах про зміну формулювання причин
звільнення,  так і вимогах про поновлення
на роботі предметом позову є наказ про звільнення працівника.

З
матеріалів справи вбачається,  що
ОСОБА_1. була звільнена з роботи на підставі п. 4 ч. 1  ст.  40
КЗпП України наказом від 8 липня 2003 року № 24,  а з позовними вимогами

про
зміну формулювання причини звільнення вона звернулася до суду 28 липня 2003
року,  тобто в межах встановленого  ст.
233 КЗпП місячного строку.

Зі
змісту ч.3  ст.  235 КЗпП України вбачається,  що у разі визнання звільнення таким,  що не узгоджується із чинним
законодавством,  суд на прохання
працівника,  який у зв'язку з допущеними
щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові
відносини з відповідачем,  може визнати
звільнення незаконним і,  не поновлюючи
працівника на роботі,  змінити дату
звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю
(пункт) закону.

Відповідно
до ч. 1  ст.  235 КЗпП України у разі звільнення без
законної підстави пра­цівник повинен бути поновлений на роботі,  органом,
який розглядає трудовий спір.

В даному
випадку позивач змінила позовні вимоги,
залишивши без змін предмет по­зову - визнання наказу про звільнення
незаконним,  і просила поновити її на
роботі.

Враховуючи
наведені вимоги закону,  позов ОСОБА_1.
про поновлення її на роботі підлягає до задоволення.

При
винесені рішення про поновлення на роботі орган,  який розглядає трудовий спір,  згідно з вимогами ч. 2  ст.
235 КЗпП України,  одночасно
приймає рішення про виплату пра­цівникові середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,  але не більш як за
один рік. Як­що заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року
не з вини працівника,  орган,  який розглядає трудовий спір,  виносить рішення про виплату середнього
заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно
п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати,  затвердженого постано­вою Кабінету Міністрів
України від 8 лютого 1995 року № 100,
середній заробіток за час ви­мушеного прогулу визначається за загальними
правилами обчислення середнього заробітку,
виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Як
вбачається з копії довідки,  виданої КП
„Ковельбуд" (а.с. 239),  заробіток
ОСОБА_1. за два останні календарні місяці роботи,  травень та червень 2003 року,  відповідно ста­новив 894 грн. 52 коп. та 814
грн. 48 коп. Таким чином,
середньомісячний заробіток позива­чки становить 854 грн. 50 коп.

Враховуючи
час вимушеного прогулу з 12 липня 2003 року по 23 липня 2007 року,  день ухвалення рішення апеляційним судом,  та приймаючи до уваги те,  що середньомісяч­ний заробіток позивачки
становить 854 грн. 50 коп.,  з КП
„Ковельбуд" в користь ОСОБА_1. слід стягнути 10254 грн. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу - тобто в ме­жах одного року,  оскільки спір про поновлення на роботі такий
тривалий час розглядався не з вини позивача та відповідача.

Відповідно
до  ст.
237 і КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконне звільнення тощо),
яке призвело до його моральних страждань,  втрати нормальних життєвих зв'язків або
змушує докладати зусиль для організації свого життя,  обов'язок відшкодувати моральну (немайнову)
шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми
власності,  виду діяльності чи галузевої
на­лежності.

Колегія
суддів приходить до висновку,  що
звільненням з роботи позивачу завдана моральна шкода,  оскільки остання перенесла певні моральні
страждання в зв'язку з втратою роботи.

Враховуючи
характер і ступінь моральних страждань,  обставини,  при яких така шко­да була заподіяна,  а також норми
ст.  41 Конвенції про захист прав
людини і основних сво­бод,  колегія
суддів приходить до висновку,  що
відшкодуванню підлягає 600 грн. моральної

шкоди

Відповідно
до ч.3  ст.  88 ЦПК України,  якщо позивача,  на користь якого ухвалено рі­шення,  звільнено від сплати судового збору,  він стягується з відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог

Враховуючи
розмір задоволених вимог позивача,  з
відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 123, 54 грн.

Керуючись
ст.
ст.  307,  309,
316 ЦПК України,  на підставі п. 4 ч.
1  ст.  40,   ст.
ст.  148,  149, 235, 237і КЗпП України,  колегія судців,

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково,
колективно­го підприємства „Ковельбуд" відхилити.

Рішення
Ковельського міськрайонного суду від ЗО липня 2004 року в даній справі
скасувати та ухвалити нове рішення.

ПоновитиОСОБА_1
на роботі в колективному підприємстві „Ко­вельбуд" на посаді головного
бухгалтера з 8 липня 2003 року.

Стягнути
з колективного підприємства „Ковельбуд" в користь ОСОБА_1и середній
заробіток за час вимушеного прогулу в сумі десять тисяч двісті п'ятдесят чотири
гривні та шістсот гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути
з колективного підприємства „Ковельбуд" в дохід держави судовий збір в
сумі сто двадцять дев'ять гривень 54 копійки.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у
касаційному порядку до судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.