УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

19 грудня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Лященко  Н.П.,

суддів:

Балюка М.І.,

Костенка А.В.,

Берднік І.С.,

Прокопчука Ю.В.,-

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У липні  2006 року
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 пред'явили в суді позов до ОСОБА_4 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди.

Зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 17 год. ОСОБА_4,
керуючи автомобілем “ДЕУ-Нексія”, номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві
власності ТОВ “Онікс”, на 373 км автошляху Київ-Харків порушив п.12.3 Правил дорожнього
руху та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5, їхнього сина й онука, ІНФОРМАЦІЯ_1,
унаслідок чого останній загинув.

Постановою Чутівського районного суду Полтавської області від                    1 лютого 2006 року
кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні злочину закрито у
зв'язку зі звільненням його від кримінальної відповідальності на підставі
амністії.

Посилаючись на те, що діями ОСОБА_4 їм була завдана матеріальна та моральна
шкода, позивачі просили задовольнити позов.

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області
від 1 лютого 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду
Полтавської області від 22 березня 2007 року, позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 7 633 грн. 50 коп.
матеріальної шкоди, 20 000 грн. моральної шкоди, 1 300 грн. витрат на юридичну
допомогу; на користь ОСОБА_2 20 000 моральної шкоди; на користь ОСОБА_3 5 000
грн. моральної шкоди; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати
постановлені судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, і провадження у справі закрити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із того, що дана
дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) сталася з вини водія ОСОБА_4, а тому
відповідач як володілець джерела підвищеної небезпеки повинен відшкодувати
шкоду.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх
із порушенням норм як матеріального, так і процесуального закону.

Як убачається  з  матеріалів
справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 17 год. ОСОБА_4, керуючи автомобілем
“ДЕУ-Нексія”, номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві власності ТОВ “Онікс”,
на 373 км автошляху Київ-Харків порушив п.12.3 Правил дорожнього руху та
здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, унаслідок чого останній
загинув.

Постановою Чутівського районного суду Полтавської області від                      1 лютого 2006 року
кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні злочину закрито у
зв'язку зі звільненням його від кримінальної відповідальності на підставі
амністії.

На порушення вимог ст. ст. 15, 62, 202-1 ЦПК України (1963 року) суд
належним чином не встановив характер правовідносин, що виникли між сторонами,
норми права, якими вони регулюються, та не дав належної правової оцінки
зібраним доказам.

Встановлено, що під час ДТП ОСОБА_4 керував автомобілем “ДЕУ-Нексія”, який
належить на праві власності ТОВ “Онікс” (а.с. 108), однак товариство до участі
у справі притягнуто не було.

У порушення вимог ст. 40 ЦПК України (1963 року) суд належним чином не
перевірив доводи відповідача про те, що під час ДТП він перебував у трудових
відносинах із ТОВ “Онікс”, яке є
власником автомобіля “ДЕУ-Нексія”, і ця пригода сталася під час
виконання ним трудових обов'язків.

Стягуючи з відповідача матеріальну та моральну шкоду, суд
першої інстанції не врахував вимоги ст. ст. 441, 450 ЦК України (1963 року) та
п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №
6            “Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами
про  відшкодування  шкоди” (з наступними змінами), відповідно до
якого не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе
відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом
підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела
(шофер, машиніст, оператор тощо).

Крім того, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд
першої інстанції керувався ст. ст. 23, 1166, 1167, 1168, 1187, 1201 ЦК України,
який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Проте відповідно до п. 4 Прикінцевих
та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року положення
зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини виникли до набрання Кодексом чинності й не мають
продовжуваного характеру, то суд при розгляді справи повинен був керуватися
положеннями Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

На зазначені порушення закону не звернув уваги й суд апеляційної інстанції,
залишаючи рішення без змін.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області
від 1 лютого 2007 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22
березня 2007 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд у суд
першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий

Н.П. Лященко

Судді:

М.І. Балюк

І.С. Берднік

А.В. Костенко

Ю.В. Прокопчук