УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 липня 2007 року                                                                                       м.
Одеса

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого                          Сегеди С.М.,

суддів:                                     Виноградової
Л.Є.,

Гайворонського С.П.,

за участю секретаря          Шкрабак
В.О.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12
березня 2007 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання удаваним договору дарування частини будинку, переведення права та
обов'язку покупця за договором купівлі продажу,

встановила:

19.05.2005 року
позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який уточнила 15.01.2007
року, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником 57/100 частин будинку
АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_3, після оформлення на нього відповідачем ОСОБА_2
15.07.2005 року договору дарування, став власником 43/100 частин того ж будинку
АДРЕСА_1. Вищевказаний договір дарування позивачка вважає таким, який здійснено
з метою приховати договір купівлі-продажу, на який вона згоду не давала, а
бажала сама придбати спірну частку домоволодіння.

Посилаючись на
зазначені обставини позивачка просила ухвалити рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги, а саме: визнати удаваним та таким, який приховує договір
купівлі-продажу правочин - договір дарування від 15.07.2005 року 43/100 частин
будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та який зареєстровано
нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу ОСОБА_4 за № 2031,
перевести на ОСОБА_1 права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу
43/100 частин будинку АДРЕСА_1.

Відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали та зазначили, що відповідач
ОСОБА_2, як власник частки будинку, на законних підставах розпорядився належним
йому майном на свій розсуд - подарував, а відповідач ОСОБА_3, в свою чергу,
прийняв в дар 43/100 частин будинку АДРЕСА_1, угоду дарування вважають такою,
яка відповідає діючому законодавству.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2007 року в задоволені
позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Головуючий у 1-й інстанції: Ступакова І.Г.                                         Справа №22ц-2653/2007 р.

Доповідач: Сегеда СМ.                                                                           Категорія: ЦП: 13

2.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необгрунтованим
і таким, що ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права,
через що ставить питання про скасування зазначеного судового рішення з
направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Мотивує свою
скаргу тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, зазначивши що
вона надавала суду докази бажання ОСОБА_2 продати свою частку будинку, та
надала суду аудіозапис, із якого слідує, що ОСОБА_3 купив у ОСОБА_2 спірну частку будинку, однак суд
безпідставно цих доказів не взяв до уваги.

В порушення норм
процесуального права апелянт вказує на те, що суд не притягнув до участі у
справі в якості третьої особи нотаріуса, який посвідчував спірну угоду.

Апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із
матеріалів справи, позивачка є власником 57/100 частин будинку АДРЕСА_1. Згідно
договору дарування від 15.07.2005 року
відповідач ОСОБА_2, який був власником 43/100 частин вказаного житлового
будинку, подарував свою частку племіннику його жінки, ОСОБА_3 Крім того, до
укладення договору дарування ОСОБА_3 проживав у даній частці будинку за згодою
сім'ї ІНФОРМАЦІЯ_1, та був там зареєстрований з 23.03.2004 року, тобто більше ніж
за рік до укладення договору дарування.

Колегія суддів
погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що відповідно до
законодавства України, відповідач ОСОБА_2 мав право та відповідно розпорядився
своєю власністю - подарував належну йому частку будинку, не оголошуючи її у
продаж, у зв'язку із чим дія вимог ст.ст. 361, 362 ЦК України не
розповсюджується на вимоги позивачки, в частині переведення на неї прав та
обов'язків покупця.

Стосовно
аудіозапису розмови, із якого слідує, що ОСОБА_3 ніби купив у ОСОБА_2 спірну
частку квартири, то судова колегія зазначає, що згідно ст. 59 ЦПК України, суд
не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого
законом.

Ст. 32
Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його
особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не
допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної
інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в
інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Із матеріалів
справи не вбачається, що ОСОБА_3 давав згоду на використання аудіозапису його
розмови з позивачкою, крім того, доказів про ідентифікування осіб -учасників
зазначеної розмови матеріали справи не містять, тому судова колегія не може
використати цей доказ з підстав його недопустимості.

Відносно доводів
апелянта, про те, що суд незаконно не залучив до участі у справі в якості
третьої особи нотаріуса, який посвідчував спірну угоду, то ці доводи
необгрунтовані, оскільки судовим рішенням суд не вирішував питання про права і
обов'язки приватного нотаріуса Сминтини І.В.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом.

Суд
першої інстанції правильно з'ясував обставини, що мають значення для справи,
ухвалив рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального
права, у зв'язку з чим колегія суддів залишає його без змін.

3.

Разом з тим, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 сплатила
судовий збір на користь держави у розмірі 8,50 грн.,
в той час як повинна була сплатити судовий збір у розмірі 64,15 грн., що становить 1 відсоток від вартості оспорюваного майна
(а.с.14, 16). Суд першої інстанції на це не звернув уваги.

З огляду на викладене та на підставі ст. 88 ЦПК України судова колегія
доповнює резолютивну частину рішення про
стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі
55.65 грн., не змінюючи при цьому судового рішення.

Керуючись ст. 88; п.1 ч.1 ст. 307; ст. 308; ст. 313; п.1 ч.1 ст. 314;
ст.ст. 315; 317; 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12
березня 2007 року залишити без змін.

Резолютивну частину рішення доповнити наступним реченням:

"Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 55 грн. 65
коп."

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної сили до
Верховного суду України.