Справа № 22-2345                                            Головуючий
2007р.                                                                        Ліхтанська
Суддя-доповідач Савченко О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27
червня 2007р.                                                        м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого:
Стрелець Л.Г.

суддів: Спас О.В., Савченко О.В.

при секретарі:
Вертелецькій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 26 квітня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1до
ОСОБА_2, 3 особа: державний нотаріус Бердянської державної нотаріальної контори
Дмитренко М.Р., про поновлення строку позовної давності, про визнання недійсним
договору дарування та визнання права власності на жилий будинок,'

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2006 року ОСОБА_1.
звернулася в суд із позовом до

ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 25
жовтня 2001 року

будинкуАДРЕСА_1, яким приховано договір довічного

утримання   .

У позові зазначала, що 25 жовтня 2001 року вона, не читаючи тексту,
підписала договір дарування будинку, оскільки була впевненою, що відповідач
ОСОБА_2.- її онука, буде виконувати свої обіцянки довічно її доглядати,
забезпечувати продуктами харчування, здійснювати обов"язкові платежі за
будинок і землю, займатися домашнім господарством.

Однак після оформлення договору відповідачка змінила своє ставлення до
бабусі, яка є людиною похилого віку і часто хворіє, та відмовилася від
виконання взятих на себе обов'язків щодо позивачки, а саме, не забезпечує її
продуктами харчування, необхідними ліками, не доглядає її і не надає
матеріальної допомоги.

Посилаючись на те, що у 2003 році у неї була хвороба вуха, просила поновити
їй строк позовної давності, як пропущений з поважних причин;" визнати на
підставі ст. 235 ЦК України(
2003 року) договір дарування будинкуАДРЕСА_1 від 25 жовтня 2001 року недійсним,
оскільки цей правочин був удаваним, та визнати право власності на цей будинок
за нею.

Відповідач проти
позову заперечувала.

Рішенням Бердянського, міськрайонного суду Запорізької області від 26
квітня 2007 року у позові ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1.,
посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні
вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників
процесу, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як передбачено ч.2 ст. 58 ЦК
України (1963 року), що діяла на момент укладання оспорюваної ОСОБА_1.
угоди про дарування жилого будинку, якщо угода укладена з метою приховати іншу
угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку
сторони дійсно мали на увазі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1., суд виходив з
недоведеності доводів позивачки про те, що при укладанні 25 жовтня 2001 року
договору щодо жилого будинкуАДРЕСА_1 замість договору дарування фактично між
сторонами укладався договір довічного утримання.

Висновок суду про те, що при укладанні договору від 25 жовтня 2001 року
волевиявлення позивачки було спрямоване саме на дарування жилого будинку онуці
ОСОБА_2. ґрунтуються на зібраних доказах і підтверджуються, зокрема, нотаріально
завіреним договором дарування від 25.10.2001 року(а.с.б), поясненнями
державного нотаріуса Дмитренко М.Р. про обставини оформлення вказаного
договору.

Судом встановлено, що у будинокАДРЕСА_1 обдарована ОСОБА_2 разом із
сім"єю переїхала весною 2002 року(а.с.34), у жовтні 2005 року земельна
ділянка, на якій розташований цей будинок, була нею приватизована (а.с.32).
Дані ж про те, що ОСОБА_2 не здійснюються обов"язкові платежі за будинок і
землю, в матеріалах справи відсутні.

Доводи ОСОБА_1. про те, що за договором від 25 жовтня 2001 року ОСОБА_2 взяла на себе
зобов"язання здійснювати за нею догляд, забезпечувати продуктами
харчування та ліками, однак вже з самого моменту оформлення договору ці умови
не виконувала, підтвердження не знайшли.

За поясненнями самої позивачки та її свідків ОСОБА_3.,
ОСОБА_4, ОСОБА_5. , після поселення ОСОБА_2 у будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_1. завжди проживала
в окремій кімнаті і спільно

з родиною онуки не харчувалась. Ніяких заперечень з цього
приводу з жовтня 2001

року вона не виказувала, а відносини між сторонами
погіршились лише у травні 2006

році, після сварки, що виникла через відмову чоловіка
відповідачки винести з двору

будинку гілля винограду. Вказані обставини підтвердили і
свідки відповідача

ОСОБА_6., ОСОБА_7, ОСОБА_8., ОСОБА_9.

Між тим, підставно відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1. по суті, суд
одночасно послався і на те, що позивачка не надала доказів в підтвердження
поважності причин пропуску нею строку позовної давності.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003
року) правила ЦК України
про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред"явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Строк позовної давності на оскарження ОСОБА_1. укладеного 25 жовтня 2001
року договору станом на 1.01.2004 року не сплинув, отже при розгляді справи суд
повинен був керуватися нормами гл. 19 розділу У книги першої'ЦК України (2003
року).

Як передбачено ст. 267 ЦК
України(2003 року), позовна давність застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення ним

рішення. Сплив
позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Оскільки
суд, визнаючи причини пропуску позивачкою строку позовної давності неповажними,
одночасно враховував, що відповідачка на пропуск ОСОБА_1. строку позовної
давності не посилалась, відмова суду у задоволенні вимог ОСОБА_1. по суті на
правильність ухваленого рішення не впливає.

Посилання апеляційної скарги на те, що при вирішенні
спору суд не врахував пояснення свідків , що ОСОБА_2, проживаючи у спірному будинку, свою бабусю ОСОБА_10 не
утримувала, безпідставні, оскільки ці обставини були предметом дослідження в
судовому засіданні і суд надав їм належну оцінку в сукупності з іншими
доказами.

Керуючись ст.ст.
307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія судців,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- відхилити, рішення
Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2007 року по
даній справі - залишити без зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути

оскаржена
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею

законної сили.