Справа
№2-1073 2007 p.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19
квітня 2007 року

Стахановський міський суд у складі:

головуючий: суддя Гончаров
О.М.

при секретарі:                            Божко
Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну
справу за позовом ОСОБА_1до
Стахановської виробничої дільниці ТОВ «Екологічна ініціатива» про поновлення на
роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

УСТАНОВИВ:

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що з 15
травня 1996 року він працював у відповідача машиністом екскаватора. Згідно
наказу №558/к від 12.10.2006 року був звільнений по п.5 ст.40 КЗпП України « в
звязку з неявкою на роботу протягом 4-х місяців підряд», даний наказ він
отримав 31.01.2007 року.

Вважає своє звільнення незаконним, тому що у
відповідності до п.5 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України нез;явлення на
роботі протягом більш як 4-х місяців підряд внаслідок тимчасової
непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо
законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (
посади) при певному захворюванні є підставою для розірвання трудового договору
з ініціативи відповідача.

На лікарняному він перебував 36 днів до відпустки. Цей
лікарняний у нього було прийнято відповідачем та сплачено. Потім з 12 липня по 25
серпня 2006 рокеу перебував у черговій відпустці. З 26 серпня по 15 грудня 2006
року знову знаходився на лікарняному, перебуваючи на стаціонарі в Стахановській
міській лікарні.

З викладеного видно, що нез;явлення на роботу протягом як
4-х місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності відсутнє, бо після
лікарняного з 12 липня по 25 серпня він перебував у черговій відпустці, а після
відпустки знову лікувався на стаціонарі. Наказ про звільнення, виданий 12
жовтня 2006 року, тобто в період, коли він був на лікарняному, є порушенням ст.
40 ч.З КЗпП України.

Середній заробіток за 2 місяці до звільнення становив
2093,77 грн. Просить стягнути його заробіток за період вимушеного прогулу , з
дня звільнення по день поновлення.

2

Згідно ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися до суду в справах про звільнення - в місячний термін
з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Копію наказу він отримав 31 січня 2007 року.

Звернувся до
суду з заявою 01.03.2007 року, просив поновити строк подачі позовної заяви.

В судовому
засіданні позивач підтримав свої вимоги, вказуючи, що копію наказу про
звільнення він одержав 31.01.2007 року, , що трудову книжку він забрав
12.12.2006 року. Але його вимушили поставити дату 12.10.2006 року, хоча в цей
день, згідно лікарняного листа, він знаходився на лікуванні. Получав поштові
повідомлення від 12 и 16
жовтня 2006 року про необхідність з;явитися у відділ кадрів за трудовою
книжкою. 23 жовтня 2006 року направив відповідачу лист про незмогу з;явитися
через хворобу і знаходженні в лікарні.

До получения копії наказу про
звільнення не мав змоги звернутися до суду, а коли получив копію наказу
31.01.2007 року та проконсультувався з юристом, то реалізував своє право на
захист порушених трудових прав, і звернувся до суду 01.03.2007 року. Вважає, що
не звернувся до суду в установленний термін,тому що не знав норми закону. Також
на це вплинув стан здоров;я, після виписки з лікарні, поховав матір. Сам
продовжував хворіти, але до лікарні вже не звертався.

Представники
відповідача ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4. позов не визнали, тому що позивач
звернувся до суду з порушенням ч.І ст. 233 КЗпП України, в якій вказано, що
працівник може звернутися до суду з заявою в справах про звільнення в місячний
строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової
книжки.

Трудова книжка
йому видана 12.10.2006 року, про що свідчить його підпис в журналі реєстрації
трудових книжок. Копію наказу про його звільнення позивачу видано 11.12.2006
року у день ознайомлення його з наказом, про що свідчить особистий підпис
позивача на наказі 558-к від 12.10.2006 року. Позивач не надав суду доказів,
які підтвержують поважність підстав не звернення до суду в встановлені строки.

Підставою
звільнення позивача була гостра виробнича необхідність, оскільки відсутність
позивача більш як 4 місяці сприяла спаду виробництва.

Пояснили, що
згідно вказаного позивачем середнього заробітку за 2 місяці до звільнення, його
середньочасова зарплата складала 12,46 грн. В вересні та жовтні йому виставлено
по 168 часів роботи жомісячно.

Просили суд відмовити в позову.

Заслухавши
сторони, свідка, дослідивши матерали справи , суд приходить до слідуючих
висновків.

Судом встановлено, що з 15 травня 1996 року ОСОБА_1. працював у
відповідача машиністом екскаватора. Згідно наказу №558/к від 12.10.2006 року
був звільнений по п.5 ст.40 КЗпП України « в зв;язку з неявкою на роботу
протягом 4-х місяців підряд». Конкретний період, що вважався неякою на роботу
протягом 4-х місяців підряд, в наказі не вказано.

3

По справі встановлено, що на лікарняному ОСОБА_1. перебував 36
днів до відпустки. Цей лікарняний у нього було прийнято відповідачем та
сплачено. Дана обставина відповідачами не заперечується.

Згідно наказу № 23 від 16.06.2006 року ОСОБА_1. знаходився в
черговій відпустці з 29.06.2006 р по 22.07.2006 року, в додатковій відпустці з
23.07.2006 до 5.08.2006 року, і з 06.08.2006 року до 11.08.2006 року. У
відповідності до наказу №104-к від 17.08.2006 року відпустку продовжено на
період лікарняного листа з 12.08.2006 року до 25.08.2006 року.

З 26 серпня по 15 грудня 2006 року позивач знову
знаходився на лікарняному, перебуваючи на стаціонарі в Стахановській міській
лікарні. Ці обставини відповідачем не заперечуються.

З викладеного видно, що нез;явлення на роботу на дату
наказу - 12.10.2006 року- протягом як 4-х місяців підряд внаслідок тимчасової
непрацездатності відсутнє, бо після лікарняного з 16 червня по 25 серпня він
перебував у черговій і додатковій відпустці, а після відпустки з 26.08.2006
року до 15.12.2006 року знову лікувався на стаціонарі. З наведених ознак, наказ
про звільнення 12.10.2006 року є незаконним. При цьому суд відмічає, що
складення окремих періодів хвороби, не допускається.

Даний наказ він отримав 31.01.2007 року, про що свідчить
його підпис з датою на витягу з наказу № 558 від 12.10.2006 року ( а.с. 6).

Доводи відповідачів, що з даним наказом позивач був
ознайомлений 11.12.2006 року, про що є підпис позивача на витягу з наказу, суд
не бере до уваги, тому що строк звернення до суду, починається не з дня
ознайомлення з наказом, а з дня вручення його копії.

Крім того, документально встановлено, що ОСОБА_1. знаходився на
лікарняному в стаціонарі Стахановської міської лікарні з 16.09.2006 року по
2.10.2006 року, з 03.10.2006 року по 13.10.2006 року лікувався амбулаторно, з
14.10.2006 року по 16.11.2006 року знову лікувався ( з 14.10.2006 року по
03.11.2006 року знаходився в стаціонарі), з 17.11.2006 року по 15.12.2006 року
знову лікувався в стаціонарі.

Тому доводи відповідачів про належне вручення трудової
книжни та ознайомлення з наказом позивача в період його лікарняного, суд до
уваги не бере.

Докази попередньої згоди профсоюзного органу на звільнення позивача по
п.5 ст. 40 КЗпП відповідачи суду не надали, бо такі докази відсутні.

Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися до
суду в справах про звільнення - в місячний термін з дня вручення копії наказу
про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Копію наказу він отримав 31
січня 2007 року, інших документальних підтвержень про дату вручення копії
наказу про звільнення , суду не надано. Також відповідачем не надано ніяких
доказів про відмову позивача в отриманні копії наказу на звільнення.

4

Стаття 233 КЗпП
України надає робітнику право вибора строку звернення до суду від дня дня
вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. При
цьому по змісту статті перевага дається праву на звернення з дня вручення копії
наказу про звільнення, тому що тільки після отримання данного наказу робітник
має можливість проаналізувати його зміст, проконсультуватися у спеціаліста,
вирішити питання про можливість його оскарження. При цьому суд також бере до
уваги, що в трудовій книжці не вказано за який конкретно термін , з якої дати
по яку, невихід до роботи став підставою для звільнення. А ця обставина дуже
впливала на оцінку законності данного
наказу. В полученій позивачем 31.01.2007 року копії наказу ця обставина
також не виправлена.

Згідно ст. 70
4.2 ЦПК України якщо закінчення строку, що визнаний місяцями, приходиться на такий місяць,
який відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього
місяця. Таким чином, позивач отримав копію наказу про звільнення 31.01.2007
року, строк звернення до суду закінчився 28.02.2006 року. Позивач звернувся до
суду 01.03.2007 року, тобто пропустивши строк звернення до суду на 1 день.

У відповідності
до ст.234 КзПП України в разі пропуску по поважним причинам строку,
встановленного ст. 233 даного Кодексу, суд може відновити ці строки.

Враховуючи,
обставини справи, тривалість попереднього лікування позивача, неконкретність
наказу в його формулюваннях, що заважало його правовій оцінці, юридичну
неосвідомленність позивача, вважаю за необхідне поновити строк подачі позовної
заяви.

Згідно вимогам
ст. 235 КзПП України, при винесенні рішення про поновленні на роботі, одночасно
приймається рішення про стягнення робітнику середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Середній
заробіток позивача згідно Постанови КМУ від 8.02.1995 року №10 за 2 місяці до
звільнення позивача склав 2093 грн 77 копійок.

Таким чином, втрата заробітку за час вимушеного прогулу склала 6 місяців

( з 12.10.2006 року до 12.04.2007 року) та 5 робочих днів ( 13, 16-19
ківтня), або

в грошовому еквіваленті 2093,77 х 6 = 12562,62 грн та за 5 робочих днів (
12,46

грн  за 1 годину х 8 годин  х 5 днів) 499 грн 20 коп                                      , а всього
втрата

заробітку склала
13061 грн 82 коп.

Витрати по
сплаті державного мита та витрат на інформаційно- технічний розгляд справи
треба покласти на відповідача у відповідності до вимог ст. 88 ч.2 ЦПК України.

При цьому суд
вказує, що розмір державного мита складається :в частині позову про поновлення
на роботі - 8 грн 50 коп , як позов немайнового характеру. За стягнення
середнього заробітку за час вимусового прогулу - 1% від сумми стягненної
зарплати, що складає 130 грн 62 коп. Всього державне мито складає 139 гривень
12 копійок.

Витрати на інформаційно-технічний розгляд справи
складають 7 грн 50 копійок.

5

У відповідності до вимог ст. 367 ЦПК
України суд допускає негайне виконання судового рішення в справах про
поновлення на роботі незаконно звільненого.

На підставі викладеного й керуючись ст. ст. 10,11,60, 79,
81, 88, 212-215, 367 ЦПК Україні, ст.
ст. 232,233,234,235 КзПП України

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1до
Стахановської виробничої дільниці ТОВ «Екологічна ініціатива» про поновлення на
роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити.

Поновити
для ОСОБА_1строк
подачі позову.

Поновити ОСОБА_1на
посаді машиніста екскаватора, зайнятого на позрузці шлака та на ломці кладки
пічей Стахановської виробничої дільниці ТОВ «Екологічна ініціатива» з
12.10.2006 року.

Стягнути з Стахановської виробничої дільниці ТОВ
«Екологічна ініціатива» на користь ОСОБА_1середній
заробіток за час вимушеного прогулу в розміру 13061 гривні 82 копійки.

Стягнути   з   Стахановської   виробничої
дільниці   ТОВ   «Екологічна

ініціатива» державне мито в доход держави в розміру 139 гривень 12 копійок,

та витрати на інформаційно-технічний розгляд справи на користь ТУ ДСА в

Луганській області в суммі 7 грн 50 копійок.

Рішення суду в частині поновлення на роботі допустити до
негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних
справах Луганського апеляційного суду через Стахановський міський суд шляхом
подачі заяви про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, протягом
10 днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна
скарга на рішення суду подається протягам 20 днів після

подачі заяви про апеляційне оскарження.