Справа № 22- 2244 /
2007 р.                              Головуючий
у 1 інстанції :Федоренко Р.Г.
Суддя-доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

20
червня 2007 року                                                           м.
Запоріжжя

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Пільщик Л.В.

Суддів:             Краснокутської ОМ.

Сапун
О.А. При секретарі: Петровій О.Б.

розглянула у
відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Відкритого
акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім.. A.M. Кузьміна» на
рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від «19» квітня 2007 р. по
справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства
«Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім.. A.M. Кузьміна» про
поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
та компенсації за завдану моральну шкоду,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства
«Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім.. A.M. Кузьміна» (
надалі - ВАТ «ДСС» )про поновлення на роботі , стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та компенсації за завдану моральну шкоду.

У позовній заяві зазначав, що Комунарським районним судом
М.Запоріжжя від 04.04.2006 року було ухвалено рішення за його позовом до ВАТ
«ДСС» про негайне його поновлення на посаді головного інженера УКС . Після
поновлення на робі йому не було визначено робоче місце і він змушений був
перебувати у відпустці. Розпорядженням заступника голови правління ВАТ «ДСС»
від 17.08.2006 року № 4 884 -К. він був звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України
. Проте прогул 10.08.2006 рок
він не вчиняв, в цей день він перебував в Заводському району суді з 09.00
до 13.00 год. а потім
повернувся на підприємство..

Посилаючись на те, що звільнений незаконно , просив суд поновити його на
посаді стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати
моральну шкоду у сумі 5000 грн.

В процесі розгляду справи збільшив розмір позовних вимог та просив суд
стягнути з ВАТ «ДСС» середній заробіток за час вимушеного прогулу з вересня
2006 року по березень 2007 року включно 14214,00 грн. та стягнути у
відшкодування завданої моральної шкоди 25000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19
квітня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

ОСОБА_1
поновлено на посаді головного інженера УКС ВАТ «ДСС». Стягнуто з ВАТ «ДСС» на
користь ОСОБА_1  середній заробіток за час вимушеного прогулу
у розмірі 9895 грн. 60 коп.

В решті частині
позову відмовлено.

В частині   вимог про поновлення на
посаді   та   виплати середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за один місяць звернуто до негайного виконання.

Апеляційне
провадження порушено за скаргами ОСОБА_1 та ВАТ «ДСС» . У скарзі ОСОБА_1
просить скасувати   рішення в
частині    стягнення середнього заробітку та моральної
шкоди , посилаючись на те, що суд неправильно визначив суму заробітку за час
вимушеного прогулу та безпідставно відмовив у задоволенні вимог про
відшкодування моральної шкоди , завданої неправомірними діями відповідача .

У скарзі ВАТ «ДСС» просить скасувати рішення і постановити нове рішення про
відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та
процесуального права. Зазначається про неналежну оцінку доказів, неправильне
застосування п.4 ст.40 КЗпП України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу,
перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню , а апеляційна скарга ВАТ «ДСС»
задоволенню не підлягає.

Із матеріалів справи вбачається , що ОСОБА_1
працював головним інженером управління капітального будівництва, а
розпорядженням №4884-К від 17 серпня 2006 р. звільнений за п.4 ст.40 КЗпП
України. Перед цим він вже звільнявся з роботи і був поновлений на ній рішенням
суду від 04.04.2006 р. як незаконно звільнений.

Приводом до звільнення ОСОБА_1 відповідно до розпорядження від 17 серпня
2006 р. стало те, що 10.08.2006 р після перебування у суді з 9-00 до 12-30 ,
він не повернувся на роботу і був відсутній з 12-30 до 16-45.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний
з працівником у разі вчинення ним прогулу без поважних причин.

Постановляючи рішення про поновлення на роботі, суд
виходив з того , що відповідач не довів вчинення ОСОБА_1 10.08.2006 р дій , які
б можна було кваліфікувати як вчинення прогулу без поважних причин.

У рішенні викладені переконливі мотиви у підтвердження цих висновків. За
змістом апеляційної скарги ВАТ „Дніпроспецсталь" оспорює фактичні обставини
, навівши свій аналіз доказів. Проте зазначені докази були предметом перевірки
суду і їм дана оцінка в рішенні за правилами ст.212 ЦПК України про належність,
достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, тому доводи про невідповідність висновків суду
обставинам справи є безпідставні.

Жодного доказу , який би свідчив у який спосіб , при яких обставинах ,на
якому саме робочому місце і яким чином фіксувалася відсутність працівника та
точна тривалість відсутності ОСОБА_1 на роботі 10.08.2006 р. після повернення
його із суду, у справі немає. Судом встановлено , що 10.08.2006 р. відповідач
не вів облік часу відсутності на робочому місці , взагалі робоче місце після
поновлення на роботі за попереднім звільненням було надане позивачу лише
11.08.2006 р. розпорядженням №244 ( а.с.9). . Зокрема, в акті , який складено
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, та на який посилається відповідач у підтвердження
відсутності на роботі ОСОБА_1, не міститься такої інформації , в акті лише
зазначено , що вони бачила ОСОБА_1 біля цеху випробувань. Правильна оцінка дана
і акту , приєднаному на а.с.56 , складеному ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про те ,
що ОСОБА_1 було
запропоновано дати пояснення про причини відсутності на роботі 10.08.2006 p.. Відповідно до
ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни   письмові

пояснення.
Відповідно до ст.147-1КЗпП дисциплінарні стягнення застосовуються органом,
якому надано право прийняття на роботу даного працівника. ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до таких
осіб не відносяться і в акті не зазначено , що вони були уповноважені особами ,
зазначеними у ст.. 147-1, ст.. 149 КЗпП , на
витребування у ОСОБА_1 пояснень. Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги
про відповідність цього акту вимогам трудового законодавства. Доповідна записка
від 14.08.2006'р. за характером та змістом не може бути прийнята як безспірний
доказ тривалості відсутності ОСОБА_1

( а.с.55).Доводи
відповідача про те, що суд помилково ототожнив поняття на роботі і на робочому
місці є неприйнятними. Відповідач не тільки не довів відсутність позивача на
підприємстві в цей день , а і надані ним докази підтверджують присутність
ОСОБА_1 на підприємстві. Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не отримав
дозвіл керівника на відсутність для явки до суду за повісткою не впливають на
правильність висновків суду, оскільки ця обставина в любому випадку не свідчить
про вчинення прогулу і наявність підстав для звільнення за п.4 ст.40 КЗпП
України.

За змістом ст.140 КЗпП України метою застосування дисциплінарних стягнень є
забезпечення трудової дисципліни . При цьому відповідач повинен був створити
необхідні організаційні умови для нормальної роботи .

Проте в апеляційній скарзі не наведені доводи , які б свідчили про
виконання відповідачем вимог ст.140 КЗпП України та що застосування крайнього
дисциплінарного заходу до ОСОБА_1 відповідає законній меті, передбаченій цією ж
нормою.

Інші доводи
відповідача у апеляційній скарзі не мають правового значення.

З огляду на такі обставини суд обґрунтовано визнав незаконним звільнення
ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України.

Суд правильно виходив з того, що обставини про спричинення моральної шкоди
, завданої порушенням трудового законодавства при попередньому звільненні були
предметом перевірки і оцінки суду при ухвалені рішення від 4 квітня 2006р. по
справі №2-263/2006 р. Проте суд не взяв до уваги, що в обґрунтування вимог про
відшкодування моральної шкоди позивач, окрім зазначених обставин, посилався і
на порушення його прав за даним звільненням.

Статтею 237  КЗпП України
передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться в разі, коли порушення його законних прав призвело
до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує
докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

ОСОБА_1 просив
у відшкодування моральної шкоди стягнути 25000 грн., проте жодного доказу у
підтвердження розміру заявлених вимог та розрахунку не надав.

По справі доведено порушення відповідачем прав ОСОБА_1 у сфері
трудових відносин.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1. безумовно, у зв'язку з незаконним звільненням та
вимушеністю доводити це у суді зазнав моральних страждань, вочевидь , відчував
емоційну напругу та хвилювання. Проте вимоги про стягнення 25000 грн. є
надмірними. Суд зауважує, що визнання ^незаконним звільнення та поновлення
трудових прав само по собі становить достатньо справедливу компенсацію за будь
- яку завдану шкоду. При визначенні компенсації моральної шкоди у грошовому
еквіваленті колегія вважає , що розумною сумою компенсації може бути сума , яка
дорівнюється двократній мінімальній заробітній платі . На час виникнення
спірних правовідносин мінімальна заробітна плата складала 375 грн..

Допущена судом і помилка у розрахунку середнього заробітку, що вплинуло на
визначення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Після попереднього
поновлення на роботі ОСОБА_1 перебував у відпустці і перед звільненням не мав
заробітку і розрахунок не може бути проведений з його заробітної плати , а тому
розрахунок необхідно провести з середнього посадового окладу головного
спеціаліста підрозділу, який був встановлений наказами голови правління №121
від 3 квітня 2006 р та №136 від 28 березня 2007 р. З часу звільнення і по 1
квітня 2006 р. посадовий оклад був 1775, середньоденний -84.5 грн., 158 днів
вимушеного прогулу, 1 квітня 2007 р. середній посадовий оклад - 1875 грн.
середньоденний -93,75 грн., вимушений прогул -13 днів Заробітна плата за час
вимушеного прогулу складає 14569 грн.75 коп. ( 84,5x158 +93,75x13). Твердження
позивача про розмір середньоденної зарплати 134.4 грн. не доведені відповідними
розрахунками та доказами.

Керуючись ст.ст. 307 ,309,313,314,317
ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства
«Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім.. A.M.
Кузьміна»  відхилити.

Рішення
Заводського  районного суду м. Запоріжжя
від «19» квітня 2007 р.  в частині відмови
у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати,.

Задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди частково.

Стягнути           з
Відкритого   акціонерного   товариства
«Електрометалургійний   завод

«Дніпроспецсталь»
їм.. A.M. Кузьміна»                  на користь ОСОБА_1 < у

відшкодування
моральної шкоди  750 грн..

Змінити
рішення в частині розміру стягнутої суми за час вимушеного прогулу і розміру
заробітної плати допущеної до негайного виконання

Стягнути           з
Відкритого   акціонерного   товариства
«Електрометалургійний   завод

«Дніпроспецсталь» ім.. A.M. Кузьміна»      на користь ОСОБА_1 заробітну плату у сумі
14569 грн.75 коп. (чотирнадцять тисяч п'ятсот шістдесят дев'ять грн. 75 коп.).

Виплату
зазначеної суми  провести за
вирахуванням  податку на прибуток і  інших обов'язкових платежів.

До
негайного виконання допустити рішення щодо виплати середнього заробітку за один
місяць у сумі 1875 грн.

В іншій частині
рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення , проте може бути
оскаржено до Верховного Суду України протягом двох місяців..