РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

21
березня 2007 року                                                                 М.
Хмельницький

Колегія суддів

судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

у складі: Рищука
П.К.(головуючий) Заїки В.М. ,  Ніколової
Б.Ю.

при секретарі: Курдзіль М. В.

з участю : ОСОБА_1.,  представника Тернопільського УМВСУ

розглянула
у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Державного казначейства
України на рішення Дунаєвецького районного суду від 1 грудня 2006 року цивільну
справу № 22ц-193 за позовом ОСОБА_1 до
Управління внутрішніх справ України в Тернопільській області,  Державного Казначейства України про
відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши
доповідь судді,  пояснення,  ознайомившись з доводами апеляційної
скарги,  дослідивши матеріали справи,  колегія суддів

установила:

Звертаючись
в суд з позовом ОСОБА_1.
зазначав,  що з 16.08.1995 року
служив в органах внутрішніх справ в Тернопільській області. 22 жовтня 1999 р.
при виконанні службового обов'язку позивач отримав важку травму - наскрізне
проникаюче вогнепальне поранення грудної клітки,  яке йому було спричинене іншим працівником
міліції через халатне поводження зі зброєю. Внаслідок поранення ОСОБА_1. став
інвалідом 3 групи довічно,  втратив 60%
професійної працездатності та змушений був звільнитися з роботи. Такими діями
позивачу була заподіяна моральна шкода.

Тому ОСОБА_1. просив суд
стягнути з УМВС України в Тернопільській області моральну шкоду у розмірі 70000
грн.

Рішенням
Дунаєвецького районного суду від 1 грудня 2006 року позов задоволено частково.

Стягнуто
з Державного Казначейства України на користь ОСОБА_1. у відшкодування моральної шкоди 40000 грн.

В
апеляційній скарзі Державне Казначейство України з рішенням суду не
згідне,  просить його скасувати та
ухвалити нове рішення,  яким відмовити у задоволенні
позову до Державного Казначейства України. В обґрунтування апеляційної скарги
зазначається,  що при винесені рішення
судом не враховані вимоги  ст.  ст.
21,  22,  25,  48
Бюджетного Кодексу України,  не взято до
уваги,  що погашення зобов'язань,  які виникли у державних органів в тому числі
і у зв язку завданням шкоди,
здійснюються за рахунок коштів державного бюджету,  які обліковуються на рахунках розпорядника
бюджетних коштів,  заподіювача
шкоди,  а в даному випадку функції
головного розпорядника виконує МВС України,
не вірно витлумачено  ст. 35
Закону України „Про державний бюджет України на 2006 рік".

В
засідання апеляційного суду представник Державного казначейства України не
з'явився,  про розгляд справи
повідомлений у встановленому законом порядку.

ОСОБА_1. апеляційну
скаргу не визнав,  рішення суду просить
залишити без змін.

Представник УМВС
України в Тернопільській області з рішенням суду згідний.

Суд
вважає,  що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних мотивів.

Судом
встановлено,  що ОСОБА_1. з 16.08.1995 р.
по 25.12.2000 р. проходив службу в УМВС України в Тернопільській області.

12
жовтня 1999 року при виконанні службових обов'язків позивач отримав важку
травму - наскрізне вогнепальне поранення грудної клітки. Поранення йому було
спричинено працівником міліції ОСОБА_2
через халатне відношення до виконання службових обов'язків,  недбале поводження зі зброєю,  за що останній в подальшому був засуджений.

Внаслідок
поранення ОСОБА_1. став інвалідом III групи,  втратив 60% працездатності,  через що змушений був звільнитись зі служби.

Вказані
обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно
до  ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду обставинам справи,  неправильне застосування норм матеріального
та процесуального права.

Постановляючи
рішення по справі суд першої інстанції виходив із того,  що кошти на користь ОСОБА_1. необхідно
стягнути із Державного Казначейства України.

Таке рішення
суду є помилковим,  оскільки не
ґрунтується на вимогах закону.

Як
вбачається із матеріалів справи,
працівник міліції ОСОБА_1.,  був важко поранений іншим працівником міліції при
виконанні ним своїх службових обов'язків. В зв'язку із отриманим пораненням
ОСОБА_1. переніс фізичний біль і страждання,
тривалий час лікувався,  втратив
60% працездатності,  став інвалідом 111
групи довічно,  в зв'язку із цим змушений
був звільнитися із служби.

Згідно  ст. 23 ЦК
України особа має право на відшкодування моральної шкоди,  завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях,  яких фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням здоров я.

Відповідно
до вимог  ст. 1167 ЦК України моральна
шкода завдана фізичній особі відшкодовується незалежно від вини органу
державної влади,  якщо шкоди завдано
каліцтвом,  іншим ушкодженням здоров я
або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно  ст. 1174 шкода,  завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями,  діями чи
бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою,
незалежно від вини цієї особи.

За таких
обставин моральну шкоду,  розмір якої
колегія суддів рахує необхідним визначити у сумі 40000 грн.,  на користь ОСОБА_1. необхідно стягнути із держави.

Керуючись  ст.
ст.  307,  309, 317, 319, 218 ЦПК України,  колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу Державного казначейства України задоволити частково.

Рішення
Дунаєвецького районного суду від 1 грудня 2006 року змінити. Стягнути із
держави через Державне казначейство України на користь ОСОБА_1 у відшкодування
моральної шкоди 40000 грн.

Рішення
набирає законної сили з моменту її проголошення,  але може бути оскаржена в касаційному порядку
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної
сили.

Головуючий
у І інстанції - Маринчак О.М.                                            Справа
№ 22 - 193

Доповідач
- Рищук П.К. Категорія : 20