Справа № 22-ц-1280 2007р.                                               Головуючий 1 -ї
стягнення боргу                                                 Доповідач
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

24 травня 2007 року судова колегія
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого -
КАРІМОВОЇ Л.В.

суддів -
ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П., КІРСАНОВОЇ Л.І.

при секретарі -
ЗЕЛІНСЬКІЙ І.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 19
грудня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та
моральної шкоди і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання угоди
недійсною та стягнення моральної шкоди, -

встановила :

У грудні 2004 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого
районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу та
моральної шкоди.

Позивач
зазначав, що 24.12.2000 року відповідач одержала від нього у борг 800 доларів США, які
зобов»язалася повернути до 24 квітня 2001 року, про що видала власноручну
розписку, однак цього зобов»язання не виконала.

На підставі наведеного і
посилаючись також на те, що з лютого до грудня 2004 року він працював за межами
України, позивач просив суд : поновити йому строк позовної давності;

стягнути
з ОСОБА_2 на його користь 4244 грн. боргу за договором позики, виходячи з курсу
$ США до гривні
України за даними НБУ України: 530,61 грн. за 100$ США.

Крім того просив
стягнути з відповідачки на його користь 102 грн. витрат сплаченого ним судового
збору (державного мита) та 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди, яка
полягає у тому, що йому не повернуто борг, сума якого є значною і це негативно
сказалося на його нервовій системі та призвело до негативних змін його життя.

З метою
забезпечення позову просив накласти арешт на 4/16 частин житлового будинку
АДРЕСА_1., належних відповідачу.

Ухвалою судді
Жовтневого районного суду міста Харкова від 20 грудня 2004 року накладено арешт
на майно відповідача, а саме - на 4/16 частини житлового будинку АДРЕСА_1, що
зареєстровані в КП «ХМБТІ» на ім»я відповідачки.

ОСОБА_2 позов не
визнала, звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору
позики недійсним та відшкодування моральної шкоди.

Посилалася
на те, що між нею та позивачем за первісним позовом не існувало боргових
зобов»язань.

ОСОБА_1 займався
ремонтними роботами у її квартирі, які виконав неякісно.

Змусив
її написати боргову розписку, обіцяючи неякісні роботи виконати знову, однак не
зробив цього, а крім того висловлював на її адресу та адресу її дочки погрози.

Посилаючись
на те, що внаслідок страху і омани з боку відповідача вона була змушена укласти
удавану угоду, а також на те, що своїми неправомірними діями відповідач
заподіяв їй також і моральну шкоду, що потягло нервовий і психічний розлад та
необхідність витрачати додаткові кошти на ремонтні роботи, які ОСОБА_1
виконанав неякісно, позивач за зустрічним позовом просила суд:

визнати
угоду договору позики грошей в сумі 800 доларів США від 24.12.2000 року між нею та відповідачем недійсною;

стягнути
на її користь з відповідача витрати зі сплати судового збору(державного мита)
та 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Крім того
просила зняти арешт, який накладено на її майно.

Рішенням
Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 грудня 2006 року відмовлено у
задоволенні як первісного так і зустрічного позовів.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове,
яким задовольнити його вимоги у повному обсязі, посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення ;невідповідність висновків суду фактичним обставинам
і безпідставну відмову в поновленні процесуального строку, який він пропустив з
поважних причин.

Заслухавши
доповідь судді; пояснення учасників процесу; перевіривши матеріали справи і
доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відмовляючи
у задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з
того, що право ОСОБА_1 було порушено 24 квітня 2001 року, а право ОСОБА_2
порушено у 1999 році та 24 грудня 2000 року, але кожен з позивачів звернувся до
суду з пропуском встановленого законом строку для захисту порушеного права і не
довів поважності причин його пропуску.

Судова
колегія не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Звернувшись
до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики,
ОСОБА_1 надав суду письмову розписку, датовану 24 грудня 2000 року, згідно якої
ОСОБА_2 зобов»язалась протягом чотирьох місяців, починаючи з вказаного дня
повернути йому 800 $ США
(а.с.47).

Написання
вказаної розписки ОСОБА_2 не заперечує.

Наведене
свідчить, що правовідносини між сторонами виникли у 2000-2001 p.p. і спір повинен
вирішуватися за нормами ЦК
України 1963 року( зі змінами та доповненнями), який діяв на той час.

Відповідно
до ст. 374 ЦК України
(1963р.) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальнику) гроші або інші речі, визначені родовими ознаками,
а позичальник зобов»язується повернути позикодавцю таку ж саму суму грошей або
рівну кількість речей такого ж роду і якості.

Статею
375 цього Кодексу встановлено, що договір позики на суму більш, ніж 50 грн.
укладається в письмовій формі, на підтвердження його укладення може бути надана
розписка позичальника або іншій документ, що посвідчує передачу йому
позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 376 ЦК України (1963р.)
позичальник вправі оспорювати договір позики за його безгрошевістю, доводячи що
грошові кошти або речі не були одержані ним від позикодавця або були одержані у
меншій кількості, ніж зазначено у договорі.

Якщо договір позики повинен бути укладеним у письмовій
формі, оспорювання його за безгрошовістю шляхом показань свідків не
допускається, за винятком випадків карно наказуємих діянь.

Твердження
ОСОБА_2 що вона не отримувала від ОСОБА_1 у борг суми, зазначеної в розписці, і
написала її внаслідок оману та погроз з його боку, судова колегія вважає
безпідставними.

У
зазначеному випадку ОСОБА_2 мала право передбаченими законом засобами оспорити
договір та вимагати від позивача повернення боргового документу, однак
матеріали справи не містять відомостей про такі її дії до звернення ОСОБА_1 з
позовом про стягнення з неї суми, зазначеної у борговому зобов»язанні.

Звернувшись
з позовом про визнання угоди - договору позики недійсним, ОСОБА_2 в
обгрунтування своїх вимог послалася на норми ЦК України(2003 p.), що передбачають правові наслідки угод, укладених під
впливом помилки(ст.229); внаслідок омани(ст.230); під впливом тяжкоїх обставини
(ст.233); фіктивної угоди (ст.234); удаваної угоди (ст.235)

Між тим,
як вже було зазначено в рішенні судової колегії, виниклі у 2000 році
правовідносини між сторонами повинні регулюватися нормами ЦК України 1963
року.

Крім того
ОСОБА_2 на підтвердження своїх вимог посилається на норми матеріального права,
які передбачають різні правові наслідки визнання вчиненого правочину недійсним
та які за своїм змістом розрізняються за умовами їх застосування.

Так, посилаючись
на фіктивність та удаваність угоди з ОСОБА_1 про грошове зобов'язання, ОСОБА_2
не оспорює наявність між нею та позивачем волі на вчинення будь-якого іншого
правочину( тобто дій ОСОБА_1 на продовження ремонтних робіт).

Між тим
всупереч цьому твердженню ОСОБА_2 посилається також і   на недійсність договору позики у зв'язку з
його укладенням під впливом помилки, омани, під впливом тяжких обставин, тобто
здійснення цього договору без її добровільного волевиявлення.

При
цьому будь-яких доказів навмисних неправомірних дій ОСОБА_1 щодо неї ОСОБА_2 до
суду першої та апеляційної інстанції не надала.

Факт
відсутності таких доказів (у тому числі звернення до судових та інших
компетентних органів) не оспорювався ОСОБА_2 та її представником й у судовому
засіданні апеляційної інстанції.

За таких
обставин судова колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необгрунтованими та
недоведеними відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, і слід відмовити у
задоволенні позову по суті заявлених вимог. Рішення суду першої інстанції в цій
частині судова колегія визнає неправильним, оскільки права та законні інтереси
ОСОБА_2 не були порушені позивачем, і застосування строку позовної давності для
вказаних правовідносин не можливе.

На
підставі наведеного судова колегія доходить висновку, що між сторонами був
укладений договір позики, зобов»язання за яким щодо повернення боргу відповідач
ОСОБА_2 повинна була виконати до 24 квітня 2001 року .

За загальними
правилами позовної давності ОСОБА_1 мав право звернутися до суду за захистом
свого права, порушеного відповідачкою ОСОБА_2 невиконанням зобов»язання з
повернення грошей протягом трьох років, тобто до 24 квітня 2004 року.

Звернувшись до
суду у грудні 2004 року він просив поновити йому цей строк, зазначивши причиною
його пропуску перебування за умовами і характром роботи за межами міста Харкова
і України і надав на підтвердження цього посилання довідку ТОВ « Тєхекс»,
місцезнаходженням якого є місто Бєлгород Російської Федерації, згідно якої з
03.02.2004 року по 02 12.2004 року ОСОБА_1 працював на посаді заступника
директора по капітальному будівництву (а.с.7)

Визнаючи
зазначені позивачем причини пропуску строку такими, що не є поважними, суд
послався на те, що він приїздив до міста Харкова у вихідні дні, а крім того мав
змогу дати доручення особі на представництво його інтересів.

Судова
колегія не вважає мотиви, з яких суд відмовив позивачу у поновленні строку
позовної давності переконливими; визнає наведені ним причини поважними, а
позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики такими що підлягають
задоволенню, оскільки підстави для визнання цього договору недійсним відсутні.

Не маючи
підстав для визнання договору позики недійсним судова колегія відмовляє в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 як в цій частині, так і в частині
відшкодування моральної шкоди, яка за її твердженням заподіяна їй ОСОБА_1
примушенням до укладення цього договору, та оманом з його боку під час
укладення договору щодо обставин, які мають суттєве значення

Суму
стягнення судова колегія визначає, виходячи з офіційного курсу валют,
встановлених НБУ на час ухвалення рішення, інформація щодо якого міститься у
газеті Урядовий кур»єр № 89 від 23 травня 2007 року. Згідно цих даних курс $ США до гривні України
становить 505 грн. за 100$ США.

Крім
того на підставі ст.214 ЦК
України( 1963р.) стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають 3%
річних за прострочку боргового зобов»язання в сумі 727,20 грн.

Вимоги
ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, виходячи з
того, що правовідносини, які склалися між сторонами є договірними, а укладений
між ними договір не передбачав відшкодування такої шкоди.

Керуючись
ст.ст.303,304, п.2ч1 ст.307, ст.ст. 309,313,314,316,319 ЦПК України,
ст.ст.71,74,75,ч.2ст.80, ст.ст.57,58 ЦК
України (1963р.), судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну
скаргу задовольнити частково.

Рішення
Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 грудня 2006 року скасувати.

Позовні
вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково: стягнути на його користь з ОСОБА_2 4040
(чотирі тисячі сорок) грн. боргу за договором позики і 727 (сімсот двадцять
сім)грн. 20 коп. - 3% річних за час прострочки боргового зобов"язання.

У задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною та стягнення моральної
шкоди відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути
оскаржене у касаційному порядку протягом двох місяців безпосередньо до
Верховного Суду України.