Справа №22ц-3 512/07                                              Головуючий у 1 інстанції Зайченко С.В.
Категорія 21                                                                Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2007р.                                                                                                        М.Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого                                                Гурової
О.М.

суддів                                                 Соломахи
Л.І., Могутової Н.Г.

при
секретарі                                               Арутюнян
Г.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в Центрально-Міському
районі м.Горлівки Донецької області про відшкодування моральної шкоди з
апеляційною скаргою відповідача - відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Центрально-Міському районі м.Горлівки Донецької області
на рішення Центрально-Міського районного суду м.Горлівки Донецької області від
18 грудня 2006р., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Горлівки Донецької області
від 18 грудня 2006р. з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в Центрально-Міському районі м.Горлівки Донецької області на користь
ОСОБА_1 стягнуто на відшкодування моральної шкоди в зв'язку з ушкодженням
здоров'я на виробництві 15000грн., на користь держави - витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 1грн. 50коп.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на
невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та
відмовити позивачу в задоволенні позову. Зазначає, що з 01 січня 2006р. Законом
України „Про державний бюджет України на 2006 рік" зупинена на 2006 рік
дія Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" в частині відшкодування застрахованим моральної
шкоди, в зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. Крім того,
позивач не надав доказів заподіяння йому моральної шкоди, а саме, висновку МСЕК
про встановлення йому факту заподіяння моральної шкоди. Суд не врахував, що
ст.237-1 КЗпП України не виключає відповідальності роботодавця по відшкодуванню
моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення законних прав працівника, в
зв'язку з чим Фонд не є належним відповідачем по справі. Суд не

врахував,
що позивачем пропущено трьохмісячний строк для зверненням до суду, передбачений
ст.233 КЗпП України. Судом дана невірна оцінка глибині моральних страждань
позивача.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Сисоєва Н.М.
доводи апеляційної скарги підтримала.

Позивач ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив
рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Сисоєвої
Н.М., позивача ОСОБА_1, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без
змін з наступних підстав:

При розгляді справи суд першої інстанції встановив, що позивач тривалий час
з липня 1977р. до 12 червня 2003р. працював на шахті ім.В.І.Леніна державного
підприємства „Артемвугілля" на підземних роботах. Внаслідок дії шкідливих
умов праці отримав професійне захворювання - хронічний бронхіт пилової
етіології, емфізема легенів, що підтверджується актом розслідування
професійного захворювання від 14 травня 2003р. Рішенням МСЕК від 22 травня
2003р. йому вперше за цим професійним захворюванням встановлена стійка втрата
професійної працездатності - 40% на строк до 22 травня 2004р., він визнаний
інвалідом 3 групи. Рішенням МСЕК від 14 липня 2004р. йому встановлена стійка
втрата професійної працездатності - 50% безстроково.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяна
моральна шкода та стягнув на її відшкодування 15000грн.

Розглядаючи справу по суті, суд обгрунтовано виходив з
того, що правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням
моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання, регулюються
Законом України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" від 23 вересня 1999р. (з наступними змінами).

Згідно частини 1 ст.9 Закону України "Про охорону праці" від 14
жовтня 1992р. (з наступними змінами) відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника,
здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", тому довід відповідача, що моральну шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження здоров'я, повинно відшкодовувати
підприємство, яке не забезпечило небезпечні умови праці, не ґрунтується на
законі.

Згідно з п/п "є" п.1 частини 1 ст.21 та частини 3 ст.28 Закону
України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" (в редакції, що діяла на час ухвалення рішення)
було передбачено, що у разі настання страхового випадку Фонд соціального
страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити
потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому
цієї шкоди. Зазначені норми не містили будь яких інших додаткових умов щодо
відшкодування моральної шкоди.

Законом України від 23 лютого 2007р. „Про внесення змін
до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності", який набув чинності 20 березня 2007р.,
з Закону України "Про загальнообов'язкове

державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності" виключені п/п
"є" п.1 частини 1 ст.21 та частина 3 ст.28, тобто з 20 березня 2007р.
потерпілий не має права на відшкодування йому моральної шкоди у разі настання
страхового випадку.

Відповідно до
ст.58 Конституції України закон зворотної дії в часі не має.

Правовідносини по відшкодуванню позивачу моральної шкоди в зв'язку із
професійним захворюванням виникли в 2003р., тобто до набрання чинності Законом
від 23 лютого 2007р. і тому дія Закону від 23 лютого 2007р. на правовідносини,
що виникли між сторонами, не розповсюджується.

Частиною 3 ст.34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності" (в редакції до
внесення змін Законом від 23 лютого 2007р. №717-V), на
положеннях якої грунтується апеляційна скарга, було передбачено, що моральна
шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим
професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування за
заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної шкоди та за
поданням відповідного висновку медичних органів.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні від 27 січня 2004р. по
справі №1-9/2004 за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення
положення частини третьої статті 34 Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (справа
про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) положення
частини 3 статті 34 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" треба розуміти як визначення
порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від
нещасних випадків моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому
випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності.

Зазначене положення частини третьої статті 34 Закону не позбавляє
застрахованого працівника, який втратив професійну працездатність, права на
відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, і
не виключає обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків
відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, у випадках
тимчасової чи стійкої втрати потерпілим професійної працездатності.

З обставин справи вбачається, що позивачу встановлена стійка втрата працездатності,
у зв'язку з чим суд обгрунтовано, виходячи з положень ст.21 та ст.28 Закону,
дійшов висновку про наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди в
зв'язку з встановленням професійного захворювання і стягнув на її відшкодування
з відповідача грошову компенсацію.

Цей висновок суду відповідає роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, які викладені в постанові від 31 березня 1995р. „Про
судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди", де
зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати,
зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я (п.3).

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають
значення для справи.

Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту
заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт про розслідування професійного
захворювання, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати
працездатності, виписки з історії хвороби. Певний засіб доказування - висновок
МСЕК про наявність факту заподіяння моральної шкоди передбачений лише у
випадку, якщо потерпілому не встановлена втрата професійної працездатності.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг фізичних
та душевних страждань, яких зазнав позивач в зв'язку із отриманим професійним
захворюванням, ступінь втрати професійної працездатності - 50%, неможливість
відновлення стану здоров'я і виконання колишньої роботи, і визначив її розмір в
сумі 15000грн.

Апеляційний суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої
інстанції, є розумним, виваженим та справедливим. Позивач отримав професійне
захворювання в працездатному віці (48 років), він значно втратив працездатність,
відновлення стану його здоров'я неможливо, за професійним захворюванням позивач
визнаний інвалідом 3 групи, йому заборонена підземна робота. Враховуючи
викладене, доводи відповідача про завищену оцінку глибини моральних страждань
позивача, не заслуговують на увагу.

З 01 січня 2006р. набув чинності Закон України „Про Державний бюджет
України на 2006 рік". Статтею 77 цього Закону на 2006 рік була зупинена
дія абзацу четвертого статті 1 (в частині відшкодування моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей), підпункту "є" пункту 1 частини
першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону
України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності", на положеннях яких ґрунтується рішення суду.

Правовідносини по відшкодуванню позивачу моральної шкоди в зв'язку із
професійними захворюваннями виникли в 2003р., тобто до набрання чинності
Законом України „Про Державний бюджет України на 2006 рік", тому п.27
ст.77 Закону України „Про Державний бюджет України на 2006 рік" на
правовідносини, що виникли між сторонами, не розповсюджується.

Доводи відповідача про те, що позивач пропустив
трьохмісячний строк для звернення до суду, передбачений ст.233 КЗпП України, не
ґрунтуються на законі.

Трьохмісячний строк, передбачений ст.233 КЗпП України, стосується звернення
працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору. По цій справі
позивач звернувся до суду для захисту його порушеного права, яке виникло на
підставі не трудових, а страхових правовідносин.

Позов ОСОБА_1 випливає з порушення його особистих немайнових прав, а саме,
порушення права на життя та на охорону здоров'я у процесі його трудової
діяльності. Відповідно до ст.268 ЦК
України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення
особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Законом України
"Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" такі випадки не встановлені. Крім того, відповідно до
ст.268 ЦК України
позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в
межах доводів апеляційної   скарги   не
має,   доводи   апеляційної
скарги   необгрунтовані   і   не

спростовують
висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст.308 ЦПК України апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.307, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, апеляційний суд
Донецької області, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в Центрально-Міському районі м.Горлівки Донецької області відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Горлівки Донецької області від
18 грудня 2006р. залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
нею законної сили.