РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

22 травня 2007 року Апеляційний суд Житомирської області
в складі:

головуючого Головчук С.В.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

при секретарі Прищепі О.А.

з
участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Новоград-Волинської міської ради та
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, Новоград-Волинської міської ради про поділ жилого
будинку в натурі, визнання незаконним рішення ради, визнання частково недійсним
державного акту про право приватної власності на землю, визнання частково недійсним договору дарування частини земельної ділянки
та поділ земельної ділянки

за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Новоград-Волинського міськрайонного суду від 31 жовтня 2006 року,

встановив
:

в листопаді 2001 року ОСОБА_1
звернувся з позовом про поділ спадкового
майна: жилого будинку та земельної ділянки. Він зазначав, що згідно свідоцтва
про право на спадщину за законом успадкував 13/100 частин жилого будинку
АДРЕСА_1. Крім того, просив визнати за ним право власності на 43/100
частини будинку та частково недійсним свідоцтво про право на спадщину ні ім'я
ОСОБА_2., посилаючись на те, що в період з
1969 року по 1986 роки за згодою батька ОСОБА_4 - власника будинку
прибудував для себе частину, яка стала
самостійним об'єтом користування.

В січні 2002 року ОСОБА_3 пред'явила позов про визнання
права на спадкове майно. Вона зазначала, що спірний будинок по АДРЕСА_1 належав на праві власності її батькам,
які дозволили зробити прибудову її брату ОСОБА_1.ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її
мати ОСОБА_4., яка заповіла позивачці 26/100 частин належної їй частини будинку. Протягом шестимісячного строку вона прийняла
спадщину, проте успадковану частину на своє ім' я не оформила. Після смерті
батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2,

Справа №22ц/635                                                 Головуючий у суді 1 -ї інстанції Євпак В.В.

Категорія 19                                                                              Суддя-доповідач
Головчук С.В.

2
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оформили право на спадщину без врахування її частки.
Просила визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом
від 05.11.2001 року та за заповітом на ім'я відповідачів, визнати за нею право
власності на 26/100 частин спірного будинку за заповітом та на 26/100 частин будинку, успадкованих за законом після смерті
матері.

Крім того, ОСОБА_3 просила визнати недійсними договори
„дарування 37/100 частин будинку від 13.07.2000 року та 644 кв. м. земельної
ділянки від 11.08.2000 року, укладені між батьком ОСОБА_5 та ОСОБА_3., посилаючись на те, що частка, якою
ОСОБА_4. мав право розпоряджатись складала лише 37/200 частин будинку. Тому в
цій частині договори дарування не відповідають
вимогам закону та порушують її права.

В березні 2002 року ОСОБА_2
пред'явила позов до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту від 24.05.1990
року, та до ОСОБА_1. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за
законом.

Рішенням Новоград-Волинського міського суду від
15.01.2001 року позови ОСОБА_1. та ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_1.
право власності на 63/100 частини будинку АДРЕСА_1 та на 320 кв. м земельної ділянки. Визнано право власності
ОСОБА_3 на 37/200 частин вказаного будинку та на 322 кв. м земельної ділянки.
Визнані недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом на ім' я ОСОБА_1.
та ОСОБА_2., договори дарування, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2. в частині
37/200 частин будинку від 13.07.2000 року та в частині 322 кв. м. земельної
ділянки від 11.08.2000 року. В задоволенні позовів ОСОБА_2. до ОСОБА_1. про
визнання недійсним заповіту, визнання права власності на будинок відмовлено за безпідставністю позовних
вимог.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 25
вересня 2003 року рішення Новоград-Волинського міського суду від 15 січня 2003
року скасовано в частині задоволення вимог про поділ земельної ділянки, справу
в цій частині направлено на новий розгляд.

В лютому 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 доповнили позовні
вимоги та просили визнати частково недійсними державні акти про право приватної
власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1 від
14.07.1997 року на ім'я ОСОБА_4. в частині 786 кв. м. та на ім'я ОСОБА_2. в
частині 466 кв. м. від 26.09.2000 року. Крім того, просили визнати незаконним
п.5.8 рішення виконкому Новоград-Волинської міської ради від 09.07.1997 року №
268 про передачу їх батькові ОСОБА_4. на праві приватної власності земельної
ділянки для обслуговування зазначеного житлового будинку площею 0,0964 га в частині
що стосується земельної ділянки площею 0,0786 га. Вимоги мотивують тим, що
відповідно до судового рішення за ОСОБА_1. визнано право власності на 63/100
частини будинку, а за ОСОБА_3 - на 37/200 частин будинку, тому передача ОСОБА_4
у приватну власність земельної ділянки для обслуговування всього житлового
будинку площею 94 6 кв. м порушує їх права як співвласників. Крім того,
вважають незаконним договір дарування ОСОБА_2 земельної ділянки розміром 644
кв. м.  та просили визнати його

3

недійсним в частині
144  кв.м.  Просили визнати за ними право власності на
відповідні земельні ділянки та встановити порядок розпорядження ними.

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду від 31 жовтня 2006 року задоволені позови ОСОБА_1. та
ОСОБА_3 Розділено в натурі жилий будинок по
АДРЕСА_1 в м. Новограді-Волинському
між сторонами. Виділено ОСОБА_1. в натурі житлову прибудову „А-1"
вартістю 15074 грн., яка складається з приміщень 2-2, 2-3, 2-4; прибудову
„а-1" вартістю 3580 грн., ґанок вартістю 17204 грн., погреб „З"
вартістю 2416 грн.,
погреб № 5 вартістю 1344 грн., сарай „Б-1" вартістю 370
грн., сарай „Б" вартістю 1086 грн., вбиральню „В" вартістю 148 грн.,
сарай „Д" вартістю 432 грн., 2/3
частини огорожі вартістю 1767 грн., 1/3 частини колодязю вартістю 180 грн., що
становить 63/100 частини житлового будинку загальною вартістю 26414 грн.
Виділено ОСОБА_3 кімнати 1-6 вартістю 4834 грн., 1-4 вартістю 1943 грн.,
фундамент вартістю 806 грн., 1/6 частини огорожі вартістю 441 грн., 1/3
частину колодязя вартістю 180 грн., на загальну суму 8204 грн., що становить
19/100 ідеальних частин житлового будинку. ОСОБА_2 виділено в натурі прибудову „а" вартістю 772 грн.,
ґанок 1 вартістю 26 грн., коридор 1-2 вартістю 960 грн., кімнату 1-5
вартістю 2447 грн., кухню 1-3 вартістю 1479 грн., сарай „Г" вартістю 386
грн., погріб № 4 вартістю 805 грн., 1/6 частини огорожі вартістю 442 грн., 1/3
частини колодязя вартістю 10 грн., а всього вартістю 7497 грн., що складає
18/100 ідеальних частин. Зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 провести необхідні
переобладнання приміщень. Стягнута з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2. різниця в
частках в розмірі 353,50 грн.

Визнано
незаконним рішення Новоград-Волинської міської ради від 9.07.1997 року № 268
про передачу ОСОБА_4 на праві приватної власності земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку площею 0,0964 га. , в частині земельної
ділянки площею 0,0786 га. Визнано частково недійсним державний акт про право
власності на землю виданий на ім'я Нікітіна 0.1. від 14.07.1997 року в частині
0,0786 га. Визнано частково недійсним договір дарування частини земельної
ділянки, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2.
в частині 0,0144 га та виданий на підставі цього договору державний акт
про право власності на землю на ім' я ОСОБА_2. за № 5271 в частині 0,0466 га
земельної ділянки. Визнано право власності на земельні ділянки за ОСОБА_3
розміром 0,0178 га, за ОСОБА_1. - 0,0607 га, за ОСОБА_2. - 0,0177 га та виділені відповідні земельної ділянки в натурі по
1-му варіанту експертизи. Стягнуті судові витрати з ОСОБА_2., ОСОБА_3 та
ОСОБА_1.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, справу направити на новий
розгляд. Зазначає, що суд безпідставно та з
порушенням строків позовної давності припинив її право власності на
землю, яка була подарована їй батьком. При розподілі будинку суд виділив
ОСОБА_3 дві жилі кімнати площею 33,7 кв.м,
а їй лише одну жилу кімнату площею 12,24 кв.м. Рішення суду постановлено
з порушенням норм матеріального права та висновки суду не відповідають
обставинам справи. Суд не врахував, що позивачі не доглядали за батьком, а в
даний час намагаються позбавити її
останнього, що залишилось від батька.

4

Розглянувши  справу
в  межах,   визначених
ст.303  ЦПК, перевіривши  матеріали
справи,  суд  приходить
до  висновку,  що апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до
рішення Новоград-Волинського міського суду від 15.01.2003 року по даній справі
визнано право власності на 63/100 частини
будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1. та на 37/200 частин будинку за ОСОБА_3
Відповідачці ОСОБА_2 належить 37/200 частин вказаного будинку.

Із змісту
зазначеного судового рішення випливає, що право власності на частини будинку
виникло у сторін до 9.07.1997 року, коли 'ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому
Новоград-Волинської міської ради № 268 від 9.07.1997 року було передано у
приватну власність для обслуговування всього будинку земельну ділянку
площею 964 кв.м без врахування
прав інших співвласників.

Враховуючи, що ОСОБА_4. відповідно до ст.ст.17,42 ЗК в редакції
1991 року мав право на приватизацію земельної ділянки пропорційно розміру його
частки у спільній власності на даний будинок, суд правильно визнав п.5.8 згаданого
рішення виконкому недійсним в частині передачі ОСОБА_4 земельної ділянки площею
786 кв.м та недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку від 14.07.1997 року зазначеною
площею.

Разом з тим,
задовольняючи позов, суд помилково визнав частково
недійсним згаданий державний акт. Враховуючи, що Державні акти на право
власності на землю засвідчують суб'єктивне право громадянина користуватись
конкретною часткою земельної поверхні з установленими межами, певним
місцем розташування з визначеними щодо неї правами власності чи користування,
зазначені документи підлягають визнанню недійсними повністю.

З огляду на
наведене, рішення суду в цій частині підлягає зміні із визнанням повністю
недійсним Державного акту про право власності
на землю від 14.07.1997 року, виданого ОСОБА_4

Судом
встановлено, що ОСОБА_4 згідно договору дарування від 11.08.2000 року подарував
земельну ділянку площею 644 кв.м ОСОБА_2 Цей договір попереднім рішенням суду
по даній справі визнано частково недійсним в частині 322 кв.м в межах заявлених
первісних позовних вимог. Враховуючи, що Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку на ім' я ОСОБА_4
визнається судом недійсним повністю, то відчуження ОСОБА_2 решти земельної
ділянки площею 322 кв.м за договором дарування від 11.08.2000 року є також
незаконним (644-322 кв. м) . Отже рішення суду про визнання недійсним договору
дарування земельної ділянки ОСОБА_2 в
частині 144 кв.м також підлягає зміні з визнанням недійсним договору в
частині дарування земельної ділянки площею 322 кв.м.

З матеріалів
справи видно, що на підставі вказаного договору дарування від 11.08.2000 року
ОСОБА_2 отримала Державний акт про право приватної власності на земельну
ділянку площею 644 кв.м. З врахуванням незаконності приватизації ОСОБА_5
земельної ділянки площею 964 кв.м та недійсності договору дарування ОСОБА_2
земельної ділянки площею 644 кв.м, суд правильно вважав, що є підстави для
задоволення вимог про визнання недійсним Державного акту про право приватної
власності на землю, виданого на ім'я ОСОБА_2. від 26.09.2000 року.

5

В цій частині
рішення також підлягає зміні  із
визнанням зазначеного Державного акту
недійсним не частково, а повністю.

Що стосується
вимог ОСОБА_1. та ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку для
обслуговування спірного будинку, то питання
про передачу у власність чи продажу земельної ділянки є виключною
компетенцією органів виконавчої ізлади або органів місцевого самоврядування,
які мають право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов,
передбачених нормами ЗК України.

В п.18 "ґ" постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004
року „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" роз'яснено,
що при переході права власності на будівлі і споруди за цивільно-правовими
угодами, укладеними до 1 січня 2002 року згідно з положеннями ст.30 ЗК до
набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або
користування земельною ділянкою, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Як видно з
матеріалів справи право власності до сторін на будинок АДРЕСА_1 перейшло до 1.01.2002 року. З позовом про встановлення
порядку користування земельною ділянкою, розташованою біля будинку,
позивачі звернулись у листопаді 2001 року. Отже із переходом до них відповідної
частки в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, до них
перейшло право постійного користування частиною земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній
власності на будинок відповідно до норм ЗК в редакції 1991 року. За
таких обставин у суду 1 інстанції були підстави для встановлення порядку
користування земельною ділянкою.

Позивачі з відповідними заявами про передачу їм у власність земельних ділянок до виконкому Новоград-Волинської
міської ради не звертались. Отже рішення в частині визнання права власності
сторін на земельні ділянки підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в позові в цій частині.

З матеріалів
справи видно, що по справі проводилась судово-технічна експертиза та спеціалістом
Новоград-Волинського міського земельно-кадастрового
бюро запропоновано 2 варіанти встановлення порядку використання земельної
ділянки між співвласниками спірного будинку пропорційно їх часткам у праві
власності на будинок. Судом обрано перший варіант, який враховує
можливість нормального користування
будинком, догляду за ним, розташування господарських будівель,
можливість проходу з вулиці на подвір'я. В спільному користуванні сторін
залишена ділянка розміром 0,0021 га зафарбована на плані в коричневий колір
(т.2 а.с.69). Такий варіант не оспорюється сторонами, від призначення
додаткової експертизи сторони відмовились.
Судом встановлено, що угода про використання
земельної ділянки сторонами не укладалась.

За таких обставин, рішення суду в частині визначення порядку користування
земельною ділянкою відповідає вимогам закону.

Правильним є
рішення і в частині поділу будинку в натурі. Судом враховано порядок, який
склався у користуванні будинком, дотримано пропорційність часток сторін у праві
власності. В рішенні зазначені відокремлені
частини будинку, які виділяються сторонам та яку частку вони складають,
підсобні приміщення, що передаються власникам.  При вирішенні цих вимог судом дотримано

6

правила  ст.152
ЖК  України    про  надання
дозволу  виконкому
Новоград-Волинської   міської   ради
на   переобладнання   та перепланування (т.2 а.с.70).

Доводи ОСОБА_2 про те, що суд передав у користування ОСОБА_3 більшу за
розміром жилу площу, на правильність рішення не впливають. В користування
ОСОБА_2 передано як жилі, так і підсобні
приміщення. В частині, що виділена ОСОБА_3 необхідно провести перепланування
жилих приміщень в підсобні. Отже обраним судом варіантом поділу будинку права
ОСОБА_2. не порушені.

Рішення в цій
частині є законним, підстав для його скасування або зміни немає.

Керуючись
ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, суд -

вирішив
:

апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення
Новоград-Волинського міськрайонного суду від 31 жовтня 2006 року змінити в
частині визнання часткового недійсними державних актів про право приватної
власності на земельну ділянку та частково недійсним договору дарування
земельної ділянки, визнавши недійсними
Державні акти про право приватної власності на ім'я ОСОБА_4 від
14.07.1997 року та ОСОБА_2 від 26.09.2000 року. Визнати частково недійсним
договір дарування земельної ділянки від 11.08.2000 року, укладений між ОСОБА_4.
та ОСОБА_2. в частині ділянки площею 322 кв.м.

Рішення суду в
частині визнання права власності на земельні ділянки скасувати, ухваливши нове
рішення.

Відмовити в
позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Новоград-Волинської
міської ради та ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, Новоград-Волинської міської ради
про визнання права власності на земельні ділянки.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо
до Верховного Суду України протягом двох місяців з часу проголошення.