РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007
року липня місяця 09 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого,
судді:   Курської А.Г.

Суддів:                                               Горбань
В.В.

Шаповалової
О.А.

При
секретарі:                                   Гребенніковій
Н.О.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до МПП „Фенікс", ТОВ „Сільськогосподарське науково-виробниче
підприємство „Ефірмасло" про витребування майна з чужого незаконного
володіння, стягнення орендної плати і моральної шкоди за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Білогірського районного суду АР Крим від 28.02.2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

19.12.2006
року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до МПП „Фенікс", ТОВ
„Сільськогосподарське науково-виробниче підприємство „Ефірмасло" про
витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення орендної плати та
моральної шкоди.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що йому на праві власності належить автомобіль УАЗ 3741-01, 1985
року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який переданим ним в оренду
відповідачу МПП „Фенікс" на підставі договору від 03.01.2000 року, а потім
-відповідачу ТОВ СНВП „Ефірмасло" згідно з договором від 01.04.2002 року.
У відповідності з умовами договору від 01.04.2002 року відповідач повинен був
сплачувати оренду плату в розмірі 250 грн. на місяць, але свої зобов'язання не
виконував, у зв'язку з чим має заборгованість за період з 01.04.2002 року по
01.12.2006 року в розмірі 13750 грн. В 2005 році він звернувся до відповідача з
проханням про повернення автомобіля, але останній відмовляється в добровільному
порядку повернути належне йому майно та сплатити орендні платежі. Неправомірні
дії відповідача спричинили йому моральні страждання. Позивач просив витребувати
у відповідача належний йому автомобіль, стягнути з відповідача заборгованість
по орендній платі в сумі 13750 грн., моральну шкоду - 10000 грн., судові
витрати та вартість оцінки автомобіля в сумі 126 грн.

Рішенням суду у
задоволенні позову відмовлено.

В
апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 просить його скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Апелянт не згоден з
рішенням суду в частині висновків про пропуск строку позовної давності. Він
вважає, що цей строк повинен обчислюватися з моменту, коли він узнав про своє
порушене право, а саме коли отримав лист відповідача про відмову у поверненні
автомобіля, тобто з грудня 2005 року. Крім того, вважає, що суд неповно
з'ясував обставини справи і не дослідив той факт, що відповідач фактично
присвоїв собі спірний автомобіль.

Судова
колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та
представника відповідачів ОСОБА_2,
розглянувши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає їх частково обґрунтованими і такими, що пыдлягають частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в
частині відмови в

№22-ц-3279/2007                                Головуючий в
суді першої інстанції: Лущеко Л.Г.

Доповідач:      Курська А.Г.

позові щодо
повернення автомобілю з ухваленням з цього питання нового рішення, оскільки
судом при вирішенні спору в цій частині вимог допущено порушення норм
матеріального і процесуального права.

Згідно з
ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно
до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Суд
першої інстанції при відмові в задоволені позову про повернення автомашини
виходив з того, що договір оренди автомобіля, укладений між сторонами, не
передбачав обов'язку орендаря про збереження орендованого майна після
закінчення строку дії договору. Договір зберігання майна сторонами також не
укладався, тому вимоги позивача про покладення на відповідачів
відповідальності, пов'язаної з поверненням автомобіля, є необгрунтованими,
оскільки саме він повинен був своєчасно забрати своє майно.

Колегія
суддів з такими висновками суду догодитись не може, оскільки вони не
відповідають нормам матеріального права.

Згідно
зі ст.ст.4, 151, 161, 162, 216 ЦК
України 1963 року угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав
та обов'язків (зобов'язань).

Зобов'язання
мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до вимог
закону та умов договору, а за відсутності таких вказівок - згідно з вимогами,
що звичайно висуваються; одностороння відмова від їх виконання та одностороння
зміна умов договору не допускається. Зобов'язання припиняються виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно
до п.5 ч.1 ст.265 ЦК України 1963 року, який діяв під час виникнення спірних
правовідносин сторін, повернення майна при припиненні договору найму було
обов'язком наймача, який випливає з самої суті договору, згідно з яким майно
надається тільки у тимчасове користування. При цьому майно підлягало поверненню
в такому стані, як воно було отримано у користування з урахуванням нормального
зносу майна за час найму. У разі погіршення майна за межами встановлених
критеріїв або його знищення, наймач був зобов'язаний відповідним чином
виправити орендовану річ або відшкодувати спричинені збитки.

Цивільним
кодексом України 1963 року та нині діючим законодавством, що регулює
правовідносини в сфері майнового найму, не було передбачено і не передбачено на
теперішній час, протягом якого часу наймач зобов'язаний повернути наймане
майно. Як правило, цей обов'язок наймач виконує в момент припинення договору,
але при наявності будь-яких перешкод у своєчасному поверненні майна наймодавцю,
він не звільняється від обов'язку щодо його утримання в належному стані, а
також від відповідальності у зв'язку з його пошкодженням або знищенням.

З урахуванням
вищенаведених положень закону, посилання суду першої інстанції на відсутність
між сторонами додаткової угоди щодо збереження орендованого майна після
закінчення строку дії договору оренди, є безпідставними, оскільки цей обов'язок
встановлений законом, і його обговорення сторонами під час укладення договору
оренди не потрібно.

Аналізуючи
пояснення сторін, надані сторонами докази та пояснення свідків ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 допитаних в засіданні апеляційного суду за клопотанням
представників позивача, які підтвердили, що під час роботи у господарстві
відповідачів бачили в роботі спірний автомобіль, і десь в 2004 році за
вказівкою ОСОБА_2 цей
автомобіль розбирався на запчастини на території господарства відповідача,
судова колегія дійшла висновку, що право позивача порушено неповерненням
відповідачем ОСОБА_2 спірного автомобілю, і тому воно підлягає захисту шляхом
зобов'язання відповідача ОСОБА_2,
у користуванні якого знаходився спірний автомобіль, повернути належну
позивачеві річ, вартість якої складає 6878 грн.

Доводи
відповідача ОСОБА_2 про те,
що йому не відомо, де знаходиться зараз автомобіль, не позбавляють його
обов'язку повернути саму автомашину або її вартість.

Зважаючи
на те, що кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається як на
підставу своїх доводів та заперечень, судова колегія визнає, що позивач надав
письмові докази про вартість майна на день розгляду справи, яка за висновками
фахівця ( експерта) Орлова СВ.,
які знаходяться в матеріалах справи і є письмовими доказами, визначена саме
в розмірі 6878 грн.

Не
погоджуючись з доводами апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_2 пояснив, що
вартість автомобілю складала не менш, ніж 1000 доларів США під час
укладення договору оренди (найму) майна між ним та позивачем.

Інші
доводи апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин норм ЦК України 2003
року не заслуговують на увагу і не підлягають задоволенню за таких підстав.

Відповідно
до п.4 „Прикінцевих та перехідних положень" ЦК 2003 року цей Кодекс застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним чинності, а щодо тих, які виникли до
цього моменту, то положення Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що
виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому доводи
представника позивача в засіданні апеляційного суду про застосування до
правовідносин сторін ЦК України
2003 року, є безпідставними.

Судова
колегія вважає, що правовідносини сторін виникли і закінчились до набрання
чинності новим Кодексом і підлягають аналізу і перевірці саме за нормами ЦК України 1963
року.

Оскільки
самим договором про оренду (найма)
автомобілю не було передбачено моральну шкоду за невиконання умов договору,
то судова колегія вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди
за нормами ЦК України
1963 року є безпідставними. Є обґрунтованою і відмова суду першої інстанції в
позові ОСОБА_1 на підставі ст.1167 ЦК України 2003 року, оскільки на спірні
правовідносини цей Кодекс не розповсюджується.

Судова
колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач
пропустив строк для звернення до суду з питання про сплату грошових сум за
договором найму (оренди) автомобілю.

Відповідно
до ст.165 ЦК України
1963 року було передбачено: якщо строк виконання зобов'язання не встановлений
або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання в
будь-який час, а боржник повинен виконати таке зобов'язання в семиденний строк
з дня пред'явлення вимоги кредитором, якщо із закону, договору або зі змісту
зобов'язання не випливає обов'язок негайного виконання.

З
матеріалів справи вбачається ( а.с.37-46), що відповідач ОСОБА_2 надав докази про
сплату орендної плати за вищезгаданим договором ще до пред'явлення позову в суд
за період 2002-2004 p.p. Ці докази на
засадах змагальності представники відповідача не спростували належним чином

При
вирішенні позову про стягнення боргу за договором орендної плати суд з'ясував
правовідносини сторін і дійшов правильного висновку про те, що позивачем
ОСОБА_1пропущено строк для звернення до суду, враховуючи при цьому положення
ст.ст.71, 76 ЦК України
1963 року про те, що перебіг строку позовної давності починався з дня
виникнення права на позов, тобто з дня, коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

З
фактичних обставин справи вбачається, що позивач знав, де знаходиться його
автомобіль, яку орендну плату за договором встановлено, але після закінчення
дії договору в квітні 2003 року на протязі трьох років не звернувся до суду про
захист порушеного права з питання про невиплату орендної плати, а звертався до
відповідача ОСОБА_2 тільки з
питання повернення автомобілю в 2004 році, про що підтвердили свідки в
засіданні апеляційного суду, та в 2005 році, про що свідчить відповідь ОСОБА_2 ( а.с.22).

Зважаючи
на вищенаведені факти, судова колегія дійшла висновку, що позивачем не
пропущено строк для звернення до суду з питання про повернення автомобілю.

У
відповідності з п.4 ч.1 ст.309 та ч.2 ст.314 ЦПК України судова колегія вважає
за необхідне ухвалити рішення про часткове задоволення доводів, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись
ст.ст.217, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 325 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Білогірського районного суду АР
Крим від 28.02.2007 року в частині повернення автомобілю скасувати й ухвалити в
цій частині нове рішення про задоволення позову.

Зобов'язати
ОСОБА_2
повернути ОСОБА_1 автомобіль УАЗ-3741-01 грузовий фургон 1985 року випуску
державний номер НОМЕР_1, а у разі його відсутності, стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 вартість автомобілю в розмірі 6878 грн.

Це ж
рішення суду в частині висновків про орендну плату та стягнення моральної шкоди
залишити без змін.

Стягнути
з ОСОБА_2 на
користь позивача судовий збір у розмірі 51 грн., витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн., витрати,
пов'язані з оцінкою автомобілю, в сумі 126 грн.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня
набрання законної сили до суду касаційної інстанції.