Справа №22-1966/2007                                          Головуючий
у 1 інстанції: Данилів Є.О.
34                                                            Доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15
жовтня 2007 року                                                                             м.  Львів

Колегія   суддів
Судової   палати   у
цивільних   справах   апеляційного   суду Львівської області у складі:

головуючого:
судді Бермеса І.В.,

судців: Бакуса
В.Я.,  Шандри М. М. ,

при секретарі:
Жовнір 0.3.,

з участю:
ОСОБА_3  та її адвоката ОСОБА_4 ,  ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_5 ,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на
рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 квітня 2007
року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання частково
недійсним заповіту,  визнання права на частину
жилого будинку та його поділ,  -

встановила:

У червні
2000 року ОСОБА_3  звернулася до суду із
зазначеним позовом та просила визнати за нею,
як за дружиною,  право власності
на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1,
та ще на 1/9 його частину,  що
становить обов'язкову частку у спадщині після смерті чоловіка,  а відтак визнати частково недійсним заповіт
останнього,  що був складений ним у 1996
році на користь відповідачів,  щодо
вказаного майна.

Свої
вимоги мотивувала тим,  що за час шлюбу з
ОСОБА_6,  батьком відповідачів,  внаслідок її праці та грошових коштів,  збільшила цінність спірного будинку,  а відтак слід визнати цей будинок спільною
сумісною власністю подружжя. Крім того,
враховуючи те,  що чоловік заповів
будинок відповідачам,  а вона,  як непрацездатна,  має право на обов'язкову частку,  просила задовольнити всі її вимоги.

Оскаржуваним
рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області позов задоволено.

Визнано
частково недійсним заповіт складений ОСОБА_6 03.12.1996 року на користь
відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2,  посвідченого секретарем Сокільницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської області.

Визнано
право власності за позивачкою ОСОБА_3 на 11/18 частин у будинковолодінні
АДРЕСА_1,  як за одним подружжя та виділено
їй у власність: на першому поверсі будинку приміщення під цифрою І -
коридор,  площею 7, 0 кв. м. ; на другому
поверсі будинку - приміщення під цифрою І - коридор,  площею 6, 9 кв. м; під циф.2 -кухня,  площею 7, 0 кв. м; під циф.3 - ванна,  площею 2, 6 кв. м; під циф.4 - житлова

кімната,  площею 21, 4 кв. м; під циф.5 - житлова кімната,  площею 21, 2 кв. м; під циф.6 - житлова
кімната,  площею 18, 3 кв. м. ,  загальною вартістю 38 762 грн.

В
спільне користування співвласників надано вбиральню під літ. „В",  ворота №1,
хвіртку № 2,  огорожу №3,  огорожу №4,
мощення І та колодязь під літ. „К",
всього вартістю 3 761 грн.

Стягнуто
з сторін судовий збір,  витрати за
інформаційно технічне-забезпечення судового розгляду та за проведення
експертизи.

Рішення
оскаржили відповідачі,  просять його
скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог,  посилаючись на те,  що суд при вирішенні спору застосував норми ЦК України 1963
року та КпШС України 1963 року,  які
втратили чинність,  незважаючи на
те,  що спірні правовідносини тривають і
досі.

Крім
того,  апелянти зазначають,  що спірне будинковолодіння суд невірно визнав
спільною власністю подружжя,  оскільки
таке будувалось для них,  а поділу
підлягала лише питома вага вартості робіт,
які здійснила позивачка разом з батьком,
перебуваючи з ним у шлюбі.

Заслухавши
суддю-доповідача,  учасників
процесу,  перевіривши матеріали
справи,  законність і обгрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та в межах
позовних вимог,  заявлених у суді першої
інстанції,  колегія суддів приходить до
висновку,  що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення.

Встановлено,  що позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_6. -
батьком відповідачів,  01.03.1986 року.
ОСОБА_6. помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. 03.12.1996 року ОСОБА_6. уклав заповіт на
спірне будинковолодіння на користь своїх синів,
відповідачів по справі.

Враховуючи,  що спірні правовідносини виникли до набрання
чинності ЦК України
2003 року,  суд при вирішенні справи
вірно керувався нормами ЦК
України 1963 року та КпШС України 1969 p.,
а тому посилання апелянтів в цій частині на неправомірне
застосування норм матеріального права,  є
помилковим.

Відповідно
до  ст.
25 КпШС України,  якщо майно,  яке є власністю одного з подружжя,  під час шлюбу істотно збільшилось в своїй
цінності внаслідок трудових або грошових затрат одного або обох з
подружжя,  воно може бути визнано судом
його спільною сумісною власністю.

А
відтак,  встановивши,  що цінність спірного будинку за час
перебування позивачки в шлюбі з батьком відповідачів істотно збільшилась -
(питома вага вартості робіт подружжя при будівництві будинковолодіння становить
39, 36% від його вартості) на 26 905 грн.,
суд вірно визнав будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя.

В той же
час колегія суддів не може погодитись з висновком суду про рівність часток
подружжя,  оскільки суд при визначені
часток у спільній власності не врахував,
що на суму вартості будинку до його покращення мала бути збільшена
частка ОСОБА_6. А відтак ця обставина суттєво впливає на долю часток як
позивачки так і відповідачів.

Задовольняючи
позовні вимоги позивачки суд не встановив та не зазначив які необхідно провести
переобладнання в будинку внаслідок реального виділення позивачці її
частки,  незважаючи на те,  що,  як
вбачається з матеріалів справи,  єдиний
законний вхід в спірний будинок виділений судом позивачці,  а відтак,
у зв'язку з цим,  відповідачам
слід буде провести прибудови - входи до спірного будинку (щоб потрапити в
приміщення,  в яких вони проживають,  що випливає з висновку експерта та таблиць до
висновку) та інші переобладнання (а.с. 53-60,
168-169). Крім того суд не встановив та не зазначив які приміщення
виділені та залишаються у власності відповідачів,  незважаючи на те,  що останні настоюють на тому,  що не всі залишені приміщення є житловими.

Заслухавши
справу у відсутності представника виконавчого комітету сільської ради,  не вияснивши відношення виконавчого комітету
до спору та щодо згоди на переобладнання,
реконструкцію,  які необхідно
провести у зв'язку з поділом спірного будинку та повною ізоляцією частин
будинку співвласників,  в тому числі  щодо

газопостачання,  електропостачання та опалення,  суд тим самим вирішив питання про права та
обов'язки уповноваженого органу,  який не
брав участі у розгляді справи.

Згідно
п.4 ч.1  ст. 311 ЦПК України рішення суду
підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд,  якщо суд вирішив питання по права та
обов'язки осіб,  які не брали участь у
справі.

За таких
обставин,  коли судом порушені норми
матеріального та процесуального права,
рішення суду підлягає до скасування з направленням справи на новий
судовий розгляд.

Під час
нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати
викладене,  всебічно й повно з'ясувати та
перевірити всі фактичні обставини справи,
об'єктивно оцінити докази,  що
мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті,  встановити дійсні права та обов'язки всіх
сторін,  і залежно від встановленого
ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись  ст.
ст. 303,  307,  311, 314 ЦПК України,  колегія суддів -

ухвалила:

апеляційну
скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення
Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 квітня 2007 року
скасувати,  а справу направити на новий
судовий розгляд в той же суд іншим суддею.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,  але може бути оскаржене у касаційному порядку
шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції
протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.