УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26
березня 2007 року                                                                                   м.
Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області

в
складі:       головуючого - судді -  Харчука В.М.

суддів -                                              Карпусь
С.А. та Кізюн О.Ю.

при
секретарі -                                 Ващук

з
участю:      сторін

розглянув
у відкритому судовому засіданні цивільну справу №22ц-562 за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 6 лютого
2007 року за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх малолітнього
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження такими, що втратили право на житло,
заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали
справи, судова колегія,

встановила:

ОСОБА_1
та ОСОБА_2 звернулись до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що
ОСОБА_1 являється відповідальним квартиронаймачем однокімнатної квартири
АДРЕСА_1 жилою площею 13 кв. метрів, загальною площею 30кв. метрів.

В жовтні
2004 року його донька ОСОБА_3 повідомила його, щоб він прописав її сім'ю в
квартирі, що він і зробив.

Однак,
жодного дня донька та члени її сім'ї (відповідачі у справі) не проживали і не
проживають.

28
грудня 2005 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_2, бажає прописати її в
квартирі, однак відповідачі проти цього заперечують.

17 січня
2006 року Хмельницький міськрайонний суд ухвалив рішення, яким відмовив у
задоволенні його позову про визнання відповідачів такими, що втратили право на
житло, та вселив відповідачів в квартиру, задоволивши їхній позов.

Однак
після ухвалення рішення відповідачі також жодного дня в квартирі не проживали і
не проживають, а проживають в квартирі АДРЕСА_2, належній її матері ОСОБА_6

12
жовтня 2006 року виконавчою службою міста Хмельницького призначалось до
виконання вселення відповідачів в спірну квартиру, однак відповідачі на
вселення не з'явились, інтересу до квартири не мають.

Тому, на
підставі ст. 72 ЖК України просять визнати відповідачів такими, що втратили
право на спірне житло.

Відповідачі
позову не визнали, посилаючись на те, що рішенням Хмельницького міськрайонного
суду їх визнано такими, що мають право на проживання в спірній квартирі і
вселено в квартиру. Рішення суду до цього часу не виконане через перешкоджання
позивачів у вселенні, примусове виконання рішення ще до цих пір проводиться
виконавчою службою.

Головуючий
у 1 -й інстанції - Граб Л.С.                            Справа №22ц-562

Доповідач
- Харчук В.М.                                                     Категорія
№ 32

Рішенням
Хмельницького міськрайонного суду від 6 лютого 2007 року у позові ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 відмовлено.

В
апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2
посилаються на ті ж обставини, що і в позовній заяві, на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Рішення
суду на порушення ст. 201-1 ЦПК України не ґрунтується на досліджених доказах,
в рішенні суду не зазначено, які обставини встановлені судом.

Суд не
дав оцінки тому факту, що з дня ухвалення рішення Хмельницького міськрайсуду
від 17 січня 2006 року про вселення відповідачів в квартиру минуло більше 8
місяців, а рішення не виконане, відповідачі не бажають вселятись в спірну
квартиру. Відповідачі прописались в квартиру з єдиною метою, щоб заволодіти
нею.

12
жовтня 2006 року призначалось до примусового виконання рішення суду про
вселення відповідачів в квартиру, однак відповідачі на виконання рішення суду
не з'явились. Алелянти вважають, що відповідачі без поважних причин не
проживають в спірній квартирі більше шести місяців, тому просять скасувати
рішення Хмельницького міськрайонного суду від 6 лютого 2007 року, справу
направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Судова
колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга апелянтів задоволенню не
підлягає.

Відповідно
до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення
з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно
до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї
за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо ці особи
відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього
може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно
до ст. 72 ЖК України ці особи можуть бути визнані такими, що втратили право на
житло лише при їх відсутності за місцем проживання понад шість місяців без
поважних на те причин.

Відповідно
до ст.ст. 10, 60 ЦПК України суд вирішує спір на засадах змагальності, кожна
сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно
до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній
справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті ж особи, щодо яких обставини встановлені.

Судом
встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 17 січня 2006
року, що набрало законної сили визнано право ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх
малолітнього сина на проживання в квартирі АДРЕСА_1 на правах членів сім'ї
ОСОБА_1.

Відмовлено
ОСОБА_1 у визнанні втратившими право на житло ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Задоволено позов
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і вселено їх в спірне житло.

Рішення
переглядалось в апеляційному порядку і набрало чинності.

На
виконання рішення суду видано виконавчий лист про примусове вселення ОСОБА_7 у
квартиру і 5 жовтня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 запропоновано добровільно
виконати рішення суду.

Через
невиконання добровільно рішення суду на 12 жовтня 2006 року призначено його
примусове виконання, однак з поважних причин ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на примусове
вселення не з'явились, так як не були належним чином повідомлені про вчинення
виконавчих дій.

До цього часу
виконавче провадження перебуває в провадженні виконавчої служби і буде
виконуватись в примусовому порядку.

Ці
обставини повністю підтверджуються дослідженими доказами: копією рішення суду
(а.с. 12-13), актом державного виконавця, листом державної виконавчої служби та
повідомленням поштамту (а.с. 36-38), постановою про відкриття виконавчого
провадження (а.с. 41), іншими доказами.

Ці ж
обставини частково підтверджуються і самими апелянтами, які в судовому
засіданні визнають, що не бажають вселення ОСОБА_7 до спірної квартири ні в
добровільному, ні в примусовому порядку.

При
таких обставинах суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх малолітній син з поважних причин не проживають в спірній
квартирі більше шести місяців після ухвалення рішення про їх вселення. Суд
обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які відмовляються добровільно вселити
ОСОБА_7 до квартири, у позові.

Підстав
до скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги
апелянтів апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.
303, 307-308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

апеляційну
скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити, рішення Хмельницького міськрайонного суду
від 6 лютого 2007 року залишити без змін.

Ухвала
набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.