АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2007   року колегія суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного .
суду Автономної Республіки Крим у м.
Феодосії у складі:

Головуючого,  судді:
Моісеєнко Т.І. суддів:  Полянської
В.О. Іщенка В.І. при секретарі:   Петриченко О.В. розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом    ОСОБА_1до
Кримської республіканської
організації  «Товариства  сприяння
обороні України»,
Підприємству,    заснованому
на   власності   об'єднання
громадян,    «Совєтський районний
учбово-спортивний центр    ТСОУ»   про зміну формулювання причини
звільнення,  стягнення заробітної плати
за час затримку розрахунку,  за
апеляційною скаргою Підприємства «Совєтський районний учбово-спортивний
центр    ТСОУ»  на рішення Совєтського районного суду
Автономної Республіки Крим від 15
лютого 2007 року,  -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2006 року
ОСОБА_1пред'явила у суді позов до Кримської республіканської організації
«Товариства сприяння обороні України»1 (далі КРО ТСО України) про зміну
формулювання причини звільнення,
стягнення заборгованості по заробітній платі та середньомісячної
заробітної плати за час затримку розрахунку.

Позовні
вимоги мотивовані тим,  що згідно наказу КРО
ТСО України №9 від 31.01.1994 року позивачка
була прийнята на посаду головного бухгалтера у Совєтському районному комітеті
КРО ТСО України. 17 липня 2006 року
ОСОБА_1подала заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про
працю України (далі КЗпП України). Однак,
в порушення вимог діючого законодавства її заява відповідачем не
розглянута,  а наказом № 36 від 20.07.2006 року КРО ТСО
України її звільнено з посади за розкрадання майна власника на підставі пункту 8 статті 40 КЗпП
України,  про що було внесено відповідний
запис у трудову книжку.

Позивачка
вважає   звільнення за вказаними
підставами необгрунтованим,    оскільки
на момент видання зазначеного наказу про звільнення ,
факту вчинення нею за місцем роботи розкрадання
майна,  належного власнику,  встановленого вироком суду,  що набрав законної сили. чи постанови
компетентного органу про притягнення її до
адміністративної відповідальності,
' не
існувало.

Просила
.змінити формулювання звільнення зі пункту 8 статті 40
КЗпП України на  ст. 38 КЗпП
України,  про звільнення за власним
бажанням.

У
позовній заяві позивачка також вказує,
що,  в порушення вимог статті 116 КЗпП
України,  при звільненні з роботи з нею
не зроблено розрахунок.

Справа № 22-ц-843- ф/2007                                                       Головуючий
в першій інстанції

суддя Авраміді Т
С

суддя-доповідач                                                                                                     Моісеєнко
ТІ

ОСОБА_1просила
суд стягнути на її користь з відповідача заборгованість по заробітній платі у
сумі 1540 гривен
та середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку у сумі 318 грв. 08 коп.

У
подальшому ОСОБА_1змінила свої позовні вимоги та просила суд зобов'язати КРО
ТСО України змінити формулювання причин її звільнення з роботи,  вказавши,
що позивачку звільнено з посади головного бухгалтера за власним бажанням
на підставі статті 38 КЗпП
України,  та стягнути на її користь з
Підприємства,  заснованого на власності
об'єднання громадян, «Совєтський районний учбово-спортивний центр ТСОУ» (далі
Совєтський РУСЦ ТСОУ)   2934, 84 гривні за час
затримки розрахунку.

Ухвалами
суду першої інстанції від 16
листопада 2006 року
прийнято відмова ОСОБА_1від позовних вимог в частині стягнення на її користь з
КРО ТСО України заробітній плати в сумі 1540
гривен,  у зв'язку з її
виплатою,  та Совєтський РУСЦ ТСОУ
залучений до участі у справі в якості співвідповідача.

Рішенням
Совєтського районного суду Автономної Республіки Крим від 15 лютого 2007 року позов
ОСОБА_1було задоволено у повному обсязі,
КРО ТСО України зобов'язано змінити формулювання причин звільнення
позивачки з роботи,  зазначивши,  що її звільнено з посади головного бухгалтера
за власним бажанням на підставі статті 38
КЗпП України,  та з Совєтського РУСЦ
ТСОУ за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивачки стягнуто 2934, 84 гривни (без
утримання податків та інших обов'язкових платежів),  стягнено на користь держави судовий збір у
сумі 51 гривни
та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 30 гривен. На
користь держави з КРО ТСО України стягнуто судовий збір у сумі 8, 5 гривен та
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи   у сумі 7,
5 гривен.

Задовольняючи
позов,  суд першої інстанції виходив з
того,  що звільнення позивачки за пунктом
8 статті 40 КЗпП України
було незаконним,  оскільки на момент
звільнення,  вироку суду,  що набрав законної сили,  чи постанови компетентного органу про
накладення адміністративного стягнення,
якими б було встановлено факт вчинення позивачкою розкрадання майна
власника за місцем роботи,  не існувало.
Крім того,  суд першої інстанції
зазначив,  що в порушення вимог
законодавства про працю,  з позивачкою на
день її звільнення з роботи не проведено своєчасний розрахунок,  що є порушенням вимог  ст.  116 КЗпП України і
тягне і<х собою відповідальність за нормами
ст.  117 КЗпП України.

Не
погодившись з рішенням суду першої інстанції,
Совєтське РУСЦ ТСОУ подало апеляційну скаргу,  яка мотивована тим,  що судом не прийнято до уваги ті обставини,  що розрахунок з позивачкою проведено
несвоєчасно через відсутність грошових коштів на рахунках відповідача,  що відбулося з вини позивачки та
підтверджується матеріалами справи,  а
саме порушенням кримінальної справи по факту розкрадання ОСОБА_1майна власника
за місцем роботи.

В
апеляційній скарзі Совєтське РУСЦ ТСОУ .
вказує,  що згідно листа прокуратури
Совєтського району АР Крим №
375 від 12.02.2007 року,  прокуратурою прийнята

постанова
про залучення ОСОБА_1в якості обвинуваченої у скоєнні злочину,  передбаченому частиною 4 статті 191 Кримінального
кодексу України,   але висунути
обвинувачення у порядку,  встановленому
кримінальним процесуальним законодавством,
неможливо,  у зв'язку з не
встановленням її місцезнаходження.

Апелянт
також вказує,  що судом першої інстанції
необгрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про
зупинення провадження у справі до закінчення розгляду зазначеної кримінальної
справи.

У
апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої
інстанції,  у частині стягнення з
Совєтського РУСЦ ТСОУ на користь позивачки 2934, 84 гривен за час затримки розрахунку,  стягнення на користь держави судового збору у
сумі 51 гривни
та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі ЗО
гривен,  та про ухвалення нове рішення
про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1.

В іншої частині
розглянутих позовних вимої рішенням Совєтського районного суду Автономної
Республіки Крим від 15 лютого 2007 року не
оскаржено.

Колегія
суддів,  заслухавши доповідь
судді-доповідача,  перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави апеляційної скарги,  вважає,
що скарга задоволенню не підлягає.

Судом
встановлено,  що ОСОБА_1наказом КРО ТСО
України № 9 від 31.01.1994 року була
прийнята на посаду головного бухгалтера у Совєтському районному комітеті КРО
ТСО України.

В
результаті реорганізацій Совєтський районний комітет ТСОУ перейменовано у
Совєтський районний спортивно-технічний клуб ТСОУ,  а згодом на власності об'єднання громадян
засновано Підприємство «Совєтський учбово-спортивний центр ТСОУ»,  яке підпорядковано КРО ТСО України.

Згідно
наказу голови КРО ТСО України №35
від 10.07.2006 року
було створено ревізійна комісія та нею проведено перевірка
фінансово-господарчої діяльності Совєтського РУСЦ ТСОУ,  за результатами якої 18.07.2006 року було
складено акт та встановлено недостача у сумі 47 960 гривен.

Наказом
голови КРО ТСО України №36
від 20.07.2006 року,  на підставі висновків та зазначеного акту
ревізійної комісії КРО ТСО України від 18.07.2006
року,  ОСОБА_1було звільнено з посади
головного бухгалтера Совєтського РУСЦ ТСОУ за пунктом 8 статті 40 КЗпП України.

Згідно
пункту 8 статті 40 КЗпП
України,  розірвання трудового договору з
ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути лише у випадках
вчинення працівником за місцем роботи розкрадання ( в тому числі
дрібного) майна власника,  встановленого
вироком суду,  що набрав законної
сили,  чи постановою органу,  до компетенції якого входить накладення
адміністративного стягнення,  або
застосування заходів громадського впливу.

В
матеріалах справи відомостей про вирок суду,
що набрав законної сили,  яким
встановлено вина ОСОБА_1у вчиненні за місцем роботи розкрадання майна
відповідачів,  під час ухвалення
оскарженого рішення , не має.

Постанови
органу,  до компетенції якого входить
накладення адміністративного стягнення,
або застосування заходів громадського впливу щодо ОСОБА_1по факту
розтрати грошових коштів відповідачів, в матеріалах справи також не має.

За
такими обставинами,  суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що підстав,  встановлених законом,  для звільнення ОСОБА_1. з займаної посади за
нормами п.8  ст. 40 КЗпП України не
існувало.

Відповідно
до вимог статті 116 КЗпП
України,  при звільненні працівника
виплата всіх сум,  що належать йому від
підприємства,  установи,  організації,
провадиться в день звільнення.

Із
матеріалів справи вбачається,  що
ОСОБА_1звільнено з роботи 20.07.2006
року,  але повний розрахунок з неї
відповідачем проведено лише 04.10.2006
року.

Згідно
статті 117 КЗпП
України,  в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки,  зазначені в статті 116 цього
Кодексу,  підприємство,  установа,
організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за
весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З цих
підстав колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про
те,  що затримка розрахунку з позивачкою
сталася з вини Совєтського РУСЦ ТСОУ й тому саме з нього належить стягнути на
користь позивачки середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Посилання
в апеляційній скарзі на наявність вини самої позивачки у затримки розрахунку з
нею,  що підтверджується порушеною
кримінальною справою по звинуваченню ОСОБА_1у розкраданні майна відповідачів,  колегія суддів,  вважає необгрунтованими,  оскільки згідно положень статті 62 Конституції
України,  особа вважається невинною у
вчиненні злочину,  доки її вину не буде
доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Колегія
суддів також вважає,  що згода ОСОБА_1на
відшкодування спричиненою нею відповідачу майнової шкоди,  не може бути підставою для затримки
підприємством розрахунку з нею при звільненні,
й не звільняє підприємство від встановленою законодавством відповідальності,    оскільки
згідно   змісту   статті
136      КЗпП   України
покриття   шкоди

-4-

працівником,   що
перевищує середній  місячний
заробіток,   провадиться  шляхом подання власником або уповноваженим
ним органом позову до суду.

Заперечення
проти ухвали суду першої інстанції від 14.02.2007
року,  яким представнику відповідача
відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до
розгляду кримінальної справу відносно ОСОБА_1. ,  яка знаходиться у провадженні
прокуратури,  колегія суддів не приймає
до уваги,  оскільки вказані обставини не
входять у виключний перечень
підстав,  встановлених статтею 201 Цивільного
процесуального кодексу України,  при
наявності яких передбачений обов'язок суду зупинити провадження у справі.

Колегія
суддів вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим,  ухваленим з дотриманням норм процесуального
та матеріального законодавства.

Безперечних
підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційна скарга
Совєтського РУСЦ ТСОУ не містить.

Враховуючи
наведене,  керуючись статтями 303, 308 Цивільного
процесуального кодексу України,  колегія
суддів судової палати по цивільних справах,
-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Підприємства заснованого на власності
об'єднання громадян «Совєтський районний учбово-спортивний центр  ТСОУ» -
відхилити.

Рішення
Совєтського районного суду Автономної Республіки Крим від 15 лютого 2007 року - залишити без
змін.

Ухвала
набуває чинності з дня проголошення,
може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 2 місяців.