РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22
червня 2007р.                                                                            м.
Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої                Мелінишин
Г.П.,

суддів                         Беркій О.Ю.,
Девляшевського В.А.

секретаря                   Пожар Р.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3. до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи Долинська районна рада, Долинська райдержадміністрація про
визнання частково недійсними рішення виконкому, свідоцтва та дублікату свідоцтва
про право особистої власності на квартиру, договору дарування квартири та
визнання права часткової власності на квартиру за апеляційною скаргою
представника позивачів - ОСОБА_6. на рішення Долинського районного суду від
06.03.2007р.,-

встановила:

В травні 2006р. ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3. звернулися в суд
з

позовом до     ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа Долинська районна рада про

визнання
частково недійсними рішення виконкому районної ради від 18.10.1990р. №210,
свідоцтва про право особистої власності на квартиру від 11.03.1991р., договору
дарування від 28.11.2005р. та визнання права часткової власності на квартиру.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в зв"язку з
одруженням в 1977р. з сином відповідачки ОСОБА_7. ОСОБА_1 перейшла проживати в кв. АДРЕСА_1. На час вселення
та прописки в спірну квартиру власником житлового будинку був трест
„Івано-Франківськбуд", основним квартиронаймачем - ОСОБА_4 У вказаній
квартирі також були прописані і проживали їхні діти - позивачі по справі.
07.10.1996р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7.
було розірвано, а 26.09.2002р. останній помер. В 2004р. їм стало відомо, що
рішенням виконкому районної ради №210 від 18.10.1990р. вказану квартиру
передано в особисту власність ОСОБА_7., яка 28.11.2005р. подарувала цю квартиру
ОСОБА_5 Посилаючись на те, що при передачі в особисту власність квартири
відповідачці порушено їхні права як членів сім"ї нарівні з наймачем
користуватись житловим приміщенням, просили визнати вказане рішення та
свідоцтво про право власності частково недійсними. Крім того, оскільки на час
передачі квартири ОСОБА_4 в ній проживало 5 чоловік, то відповідно частка
кожного в ній становила 1/5. В зв"язку зі смертю в 2002р. ОСОБА_7. його
частку успадкували ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3. - кожен по 1/15. З наведених підстав просили визнати за
ОСОБА_1 право власності на

Справа №
22-Ц-756 /2007р.                               Головуючий
у 1 інстанції Андрусів І.М.

Категорія 29                                                         Доповідач
Мелінишин Г.П.

1/5
частину квартири, за ОСОБА_2, ОСОБА_3.
та ОСОБА_4 - по 4/15 частин квартири. Оскільки відповідачка ОСОБА_4 вправі
була відчужувати тільки належну їй частку в праві власності на квартиру, то з
цих підстав просили визнати частково недійсним договір дарування від
28.11.2005р.

В ході розгляду справи позивачі збільшили позовні вимоги та просили визнати
недійсним дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно від
29.08.2005р., оскільки райрада фактично видала нове свідоцтво.

Ухвалою Долинського районного суду від 23.06.2006р. до участі в справі в
якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача залучено
Долинську райдержадміністрацію.

Рішенням Долинського районного суду від 06.03.2007р. в задоволенні позову
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.
відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

На дане рішення представник позивачів ОСОБА_6. подала апеляційну скаргу.
Зазначає, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та
процесуального права. При вирішенні спору суд не врахував, що її та членів
сім"ї право на житло гарантовано Конституцією України. Згідно ст.64 ЖК
України права членів сім"ї наймача на користування і проживання в ньому
встановлено нарівні з наймачем. Наданням у власність квартири АДРЕСА_1 тільки
відповідачці ОСОБА_4 порушені їхні права, причому станом на 1990р. ОСОБА_2 та
ОСОБА_3. були неповнолітніми. Судом не надано належної оцінки, що передача
ОСОБА_4 в особисту власність спірної квартири проведена також і без їхньої
згоди та відома, що підтверджується відповідним актом.

Судом помилково застосовано положення законів СРСР „Про підприємства"
та „Про власність", оскільки ці закони на дані правовідносини не
поширюються.

Твердження суду, що ст. 64 ЖК України регулює тільки
права і обов"язки членів сім"ї щодо користування житлом, а тому
наданням квартири у власність ОСОБА_4 їхні права не були порушені, є надумані.
Як члени сім"ї наймача вони мали право на зміну умов договору житлового
найму, обмін його та інше. Як члени сім"ї власника вони таких прав
позбавлені. Порушенням їхнього права на користування житлом є письмове
повідомлення ОСОБА_5 про виселення з квартири. Поза увагою суду залишився і той
факт, що договір дарування квартири порушує право малолітньої ОСОБА_7. на житло. Крім
того, судом не прийнято до уваги, що всупереч п.6.4. Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно Долинська районна
рада видала дублікат свідоцтва про право власності, тоді як вказані заходи за
дорученням ради повинно було здійснювати БТІ. Вказаний дублікат, крім того, не
відповідає оригіналу свідоцтва, а є по змісту фактично новим свідоцтвом.
Посилаючись на зазначені обставини просила рішення суду скасувати, ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи скарги підтримала з наведених
в ній підстав.

Відповідачка та представник ОСОБА_4 доводів скарги не визнали, посилаючись
на обгрунтованість висновків суду.

Представник
Долинської районної ради доводи апеляційної скарги визнав.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, думку адвоката, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в
задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_3.
та ОСОБА_2 суд виходив з того, що виконком Долинської районної ради на
підставі наказу тресту „Івано-Франківськбуд" та відповідно до положень
законів СРСР „Про підприємства в СРСР" та „Про власність в СРСР"
вправі був надавати безоплатно в особисту власність спірну квартиру
відповідачці ОСОБА_4 і при цьому житлові права позивачів не порушувалися.

А відповідно правомірно видано ОСОБА_4 правовстановлюючі документи та проведено
відчуження квартири без порушення діючого законодавства.

Такий висновок
суду не відповідає дійсним обставинам справи і є необгрунтованим.

Відповідно до ст.10 Закону СРСР „Про підприємства в СРСР" та ст. 1
Закону СРСР „Про власність в СРСР", що діяли на момент виникнення спірних
правовідносин, підприємство має право продавати, здавати в оренду громадянам
засоби виробництва та інші матеріальні цінності. Безоплатна передача і надання
підприємством матеріальних цінностей громадянам здійснюється з дозволу власника
або уповноваженого ним органу у випадках, не заборонених законодавчими актами
СРСР, союзних і автономних республік. Разом з тим, здійснення права власності
не повинне порушувати права та інтереси громадян, які охороняються законом.

З матеріалів справи вбачається, що в 1961р. на сім"ю ОСОБА_8. в складі
7 чоловік надано трьохкімнатну кв. АДРЕСА_1. Будинок, в якому знаходилась
квартира, належав тресту „Івано-Франківськбуд". В звязку зі смертю в
1979р. ОСОБА_8. ОСОБА_4 стала основним квартиронаймачем. Членами її сім"ї
в зв"язку з одруженням сина ОСОБА_7. стали, крім нього, ОСОБА_1, ОСОБА_2
та ОСОБА_3.

Як передбачено ст.64 ЖК України члени сім"ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі
обов"язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

З матеріалів справи видно, що оскаржуваним рішенням виконкому від
18.10.1990р. спірну квартиру передано в особисту власність ОСОБА_4 без відома
та згоди інших членів сім"ї.

Колегія суддів вважає, що така передача житла в особисту власність
основного квартиронаймача вчинена з порушенням положень вищезазначеного
законодавства, що діяло на той час, і порушила права на це житло інших членів
сім'ї', зокрема позивачів, оскільки законом не передбачались безоплатна передача
житла тільки його наймачам.

Враховуючи, що вимоги про визнання недійсними свідоцтва, дублікату
свідоцтва та договору дарування спірної квартири є похідними і
взаємопов'язаними з позовом щодо визнання недійсним рішення виконкому, то вони
відповідно також підлягають до задоволення.

Оскільки вище наведених вимог закону суд не врахував і його висновки не
відповідають дійсним обставинам справи, рішення в цій частині не може
залишатися в силі, а підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про
задоволення в цій частині позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Твердження відповідачки ОСОБА_5 про те, що позивачі пропустили строк
звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови в позові, будь-якими
об"єктивними доказами не підтверджені і не заслуговують на увагу. Судом
встановлено, що позивачі про порушення свого права дізналися тільки в 2004р. і
звернулися до суду з даним позовом в межах строку позовної давності.

Що стосується рішення суду в частині визнання права часткової власності на
спірну квартиру, то колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення
в цій частині. Відмовляючи в задоволенні цих вимог суд правильно виходив з
того, що положення закону України „Про приватизацію державного житлового
фонду", який набрав чинності 19.06.1992р. не мають зворотньої сили і не
можуть застосовуватися до даних правовідносин. Доводи апеляційної скарги в цій
частині правильності висновків суду не спростовують.

Розподіл судових
витрат слід змінити відповідно до ст.88 ЦПК України.

На підставі ст. 64 ЖК України, ст.10 Закону СРСР „Про підприємства в
СРСР" ст.1 Закону СРСР „Про власність в СРСР", керуючись ст. ст. 218,
307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду від 6 березня 2007р. скасувати частково.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3. задовольнити
частково.

Визнати частково недійсними рішення виконкому Долинської
районної ради народних депутатів №210 від 18.10.1990р., свідоцтво про право
особистої власності ОСОБА_4 на кв.АДРЕСА_1 від 11.03.1991р., дублікат свідоцтва
про право власності на нерухоме майно від 29.08.2005р. та договір дарування
кв.АДРЕСА_1 від 25.10.2005р.

В решті рішення
суду залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 203грн. 25коп. судових
витрат.

Рішення набирає
законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з часу
набрання ним законної сили.