Справа 22ц - № 1190                                                Головуючий
першої інстанції: Патрика
5                                                               Суддя-доповідач
апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
УХВАЛА

Іменем   України

29 травня  2007
року                          колегія
суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного
суду Миколаївської області у складі:

головуючої:
Славгородської Н.П.,

суддів:                                                 Мурлигіної
О.Я.,

Базовкіної Т.М.
,  при секретарі судового засідання:        Бобуйок І.Ф.,

за участю
ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3,  представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 ,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за

апеляційною
скаргою         ОСОБА_1,

ОСОБА_2,  ОСОБА_3 на рішення
Єланецького районного суду Миколаївської області від 22 березня 2007 року,  ухвалене за позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4,  ОСОБА_5 про
визнання договору купівлі-продажу частини житлового будинку дійсним та за
зустрічним позовом ОСОБА_4,  ОСОБА_5 до
ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про виселення,

встановила:

В жовтні
2004 р.
ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору
купівлі-продажу Уг частини будинку.

Позивач
вказував,  що 15 січня 2005 р. придбав у
ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_1. Продаж
домовились здійснити за 2500
доларів СІЛА. На підтвердження досягнутої згоди позивачкою було складено
розписку,  а позивач передав їй також 100 доларів США в рахунок вартості
будинку.

Згодом
позивачу стало відомо,  що ОСОБА_4
належить лише Уг частина будинку,  а
власником ще Уг його частини є ОСОБА_5

Посилаючись
на викладені обставини,  позивач просив
суд визнати дійсним договір купівлі-продажу Уг частини будинку АДРЕСА_1,  укладений між ним та ОСОБА_415 січня 2005 р.,  та визнати за ним право власності на
Уг частину будинку.

В
подальшому позов було змінено,  а саме:
ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 пред'явили позов до ОСОБА_4,  ОСОБА_5
про визнання дійсним договору купівлі-продажу зазначеної частини
будинку,  укладеного між ОСОБА_7,  яка є матір'ю ОСОБА_1,  та ОСОБА_4,
а також про визнання за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування
після смерті ОСОБА_7 на цю частину будинку.

23 листопада 2006 р. ОСОБА_4 та
ОСОБА_5  звернулися до ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
ОСОБА_3 з зустрічним позовом про виселення з будинку по АДРЕСА_1,  зазначаючи,
що відповідачі проживають там без законних підстав.

Рішенням
Єланецького районного суду Миколаївської області від 22 березня 2007 р. позов ОСОБА_4
та ОСОБА_5  задоволено.

Постановлено виселити
ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 з жилого будинку АДРЕСА_1 без надання
іншого житла.

В позові
ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про визнання договору дійсним
відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1,
ОСОБА_2,  ОСОБА_3 посилаються на
те,  що суд не дав належної оцінки
тому,  що між матір'ю позивачки та
ОСОБА_4було укладено письмовий договір купівлі-продажу будинку,  і досягнуто згоду щодо всіх істотних
умов,  але відповідачка відмовилась від
його нотаріального посвідчення,  і
просять рішення суду скасувати,  ухвалити
нове про задоволення їх позову та відмову у зустрічному позові.

Заслухавши
доповідь судді,  пояснення ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4,  дослідивши
матеріали справи,  колегія суддів дійшла
висновку,  що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню із таких підстав.

З
матеріалів справи вбачається,  що жилий
будинок АДРЕСА_1 є
спільною частковою власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Кожному із співвласників належить по І4 його частини (а.с.  11, 12,
50).

15 січня 2005 р. ОСОБА_7,  мати
ОСОБА_1,  передала ОСОБА_4 100 доларів
США авансу в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу вказаного
будинку (цілого) за 2500 доларів США,
про що було відповідачкою складено розписку (а.с.  13).

Після цього
сім'я ОСОБА_7 за згодою відповідачки вселилась у будинок.

Однак у зв'язку
зі смертю ОСОБА_7 угода укладена не була.

В той же
час ОСОБА_4 мала право продавати лише належну їй частину будинку з дотриманням
вимог  ст.  362
ЦК України,  але співвласника будинку
ОСОБА_5  не було повідомлено про намір
такого продажу.

Таким
чином,  не можна вважати,  що ОСОБА_7 та ОСОБА_4досягнуто згоди щодо
усіх істотних умов договору (коли буде укладено договір купівлі-продажу та якої
саме частини будинку) і ця домовленість відповідає вимогам закону.

З
урахуванням викладених обставин та положень
ст.   ст.  203,  220 ЦК України,  ч. 1
ст.
8 ЦК України,  ч.3
ст.  116 ЖК України суд
обгрунтовано відмовив у задоволенні позову Хмельницьких та задовольнив
зустрічний позов про їх виселення з будинку,
тому що вони безпідставно проживають в ньому.

Доводи
апеляційної скарги не спростовують правильність наведених висновків щодо
відсутності встановлених  ст.   ст.  203, 220 ЦК України підстав
для визнання дійсності договору купівлі-продажу,  а тому не заслуговують на увагу.

Керуючись  ст.
ст.  303,
307,  308,  315 ЦПК України,  колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 відхилити,  рішення Єланецького районного суду
Миколаївської області від 22 березня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  але може бути оскаржена в касаційному порядку
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної
сили.