Справа № 33ц-368                                                                  Головуючий
в 1 інстанції - Демкович Ю.Й.
- 25                                                                           Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

іменем    України

16 липня
2007 року.                                                                                                   м.  Луцьк

Колегія
суддів з розгляду цивільних справ у касаційному порядку апеляційного суду
Волинської області в складі:

Лончука
В.Г.,  Расевича С. І.,  Завидовської-Марчук О.Г.,

розглянувши
в попередньому судовому засіданні в місті Луцьку справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
ОСОБА_3,  ОСОБА_4 про визнання договору
застави недійсним,  а виконавчо­го напису
нотаріуса таким,  що не підлягає
виконанню за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міського
суду Тернопільської області від 20 сер­пня 2002 року,  додаткове рішення того ж суду від 18 грудня
2002 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 12 серпня 2003
року,  -

встановила:

У травні
2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2  звернулись в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання договору застави недійсним,
виконавчого напи­су нотаріуса таким,
що не підлягає виконанню.

В
обґрунтування позовних вимог зазначали,
що 17 листопада 1998 року між ОСОБА_2 і
ОСОБА_3  був укладений договір застави
квартири АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 на
недійс­ному спеціальному бланку для вчинення нотаріальних дій,  зареєстрований в реєстрі за № 8488. Просили
визнати цей договір недійсним на підставі
ст.  49 ЦК Української РСР.
Крім того,  про­сили визнати таким,  що не підлягає виконанню,  виконавчий напис нотаріуса від 13 грудня 1999
року,  зареєстрований в реєстрі за №
5689.

Рішенням
Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 серп­ня 2002
року в позові відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Додатковим
рішенням того ж суду від 18 грудня 2002 року постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2  в користь держави недоїмку по сплаті
державного мита в розмірі 339, 58 грн.

Ухвалою
апеляційного суду Тернопільської області від 12 серпня 2003 року рішення
Тернопільського міського суду від 20 серпня 2002 року залишено без змін.

Додаткове
рішення того ж суду від 18 грудня 2002 року змінено в частині стягнення суми
державного мита,  постановлено стягнути з
ОСОБА_2  та ОСОБА_1 солідарно 331,
08 грн. державного мита.

В
обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1
посилається на порушення судами норм матеріального і процесуального
права,  невідповідність висновків суду
обставинам справи,

2

в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень і направлення
справи на новий розгляд.

Колегія
суддів дійшла висновку,  що підстави для
скасування судових рішень відсут­ні,
виходячи з наступного.

Згідно  ст.  49
ЦК Української РСР
угода,  укладена з метою,  що суперечить інтересам держави та
суспільства,  визнається недійсною.

До таких
угод належать ті,  які спрямовані на використання
всупереч закону колекти­вної,  державної
або чиєїсь приватної власності з корисливою метою,  приховування фізичними та юридичними особами
від оподаткування,  використання
майна,  що знаходиться у їх власності або
користуванні,  на шкоду правам,  свободам і гідності громадян,  інтересам суспільства тощо.

Судом
першої інстанції встановлено і це відповідає обставинам справи,  що 17 листо­пада 1998 року приватним
нотаріусом ОСОБА_4 на спеціальному бланку,
який не був зіпсо­ваний,  в
присутності сторін договору був посвідчений договір застави квартири,  та зареєстрова­ний в реєстрі за № 8488.

Відмовляючи
у задоволенні позову,  місцевий суд,  з яким погодився апеляційний суд,  вірно виходив з того,  що даний договір відповідає загальним
вимогам,  додержання яких є обов'язковими
для його чинності,  а тому підстав для
визнання його недійсним,  а виконавчого
напису нотаріуса таким,  що не підлягає
виконанню,  немає.

Обґрунтованим
є висновок суду апеляційної інстанції щодо зміни додаткового рі­шення місцевого
суду в частині стягнення суми державного мита.

Так,  апеляційним судом встановлено,  що при подачі позову позивачі сплатили лише
8, 50 грн. державного мита,  а тому з них
підлягає стягненню солідарно 331, 08 грн. несплаченого державного мита.

Статтею 335
ЦПК України визначено,  що суд касаційної
інстанції не може встанов­лювати або (та) вважати доведеними обставини,  що не були встановлені в рішенні суду чи від­кинуті
ним,  вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,  про
перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено
і це стверджується матеріалами справи,
що судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального і
процесуального права. Відсутні передбачені ч. 1
ст.  338 ЦПК України підстави для
їх обов'язкового скасування.

Керуючись  ст.
ст.  332,  342 ЦПК України,  колегія -

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1
відхилити.

Рішення
Тернопільського міського суду Тернопільської області від 20 серпня 2002
року,  додаткове рішення того ж суду від
18 грудня 2002 року та ухвалу апеляційного суду Тер­нопільської області від 12
серпня 2003 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.