Справа №22- 1534 2007р.                                 Головуючий у 1
інстанції: Юрчак Л.Б.
Доповідач:Бермес І.В.
УХВАЛА

Іменем України

11   червня
2007   року   Колегія
суддів   Судової   палати
в   цивільних   справах апеляційного суду Львівської області
в складі:

Головуючого-
Юхименко А.Г.,  Суддів: Шашкіна С. А.,
Бермес І.В.,  При секретарі: Щербата І.М. ,  З участю ОСОБА_1,    -розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від    12 квітня 2007 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до МБУ№1   ВАТ  "Західшляхбуд"  про стягнення середнього заробітку за
несвоєчасний розрахунок при звільненні та моральної шкоди, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням в позові відмовлено за
недоведеністю позовних вимог. Рішення суду оскаржив позивач.

В
апеляційній скарзі покликаються на те,
що рішення суду є не законним та підлягає скасуванню як таке,  що прийняте внаслідок неповного з'ясування
обставин справи та неповного дослідження доказів.

Крім
цього апелянт покликається на те,  що суд
не дав належної оцінки тому,  що
відповідач добровільно визнав власні допущені порушення законодавства про
оплату праці та здійснив перерахунок належних звільненому працівнику сум в
повному обсязі,  як того вимагає ч.
1  ст.
116 КЗпП України,  тобто
заборгованість з оплати праці в сумі 205, 70 грн. суд першої інстанції повинен
був визначати як безспірну суму.

Окрім
того,  судом з порушенням вимог ч. 1  ст.
117 КЗпП України в мотивувальній частині рішення від 12.04.2007р.
наводяться мотиви,  з яких вбачається
відсутність вини відповідача по справі при несвоєчасному проведення розрахунку.
Вимоги,  вищенаведених норм матеріального
права не пов'язують наявність чи відсутність вини підприємства,  установи чи організації в несвоєчасному
проведенні розрахунку з виконанням припису територіального органу
Держнаглядпраці. Інакше кажучи,
безспірні суми підлягали виплаті йому саме в день звільнення
(26.12.2005р. - наказ №172-к)

Винесеними
судом ухвалами від 27.12.2005р. та 22.06.2006р. / а. с.  9,  11
/ жодним чином не спростовуються факти відсутності вини адміністрації
Мостобудівельного управління №1 ВАТ «Західшляхоуд» щодо допущених грубих порушень
законодавства України про працю при його звільненні та їхнього усунення лише
внаслідок втручання територіального органу Держнаглядпраці України (тобто,  відсутність вини відповідача судом
пов'язується виключно з наявністю винесених процесуальних рішень про закриття
провадження в справі,  в той час,  як розгляд спору по суті не проводився).

Просить рішення
суду скасувати і постановити нове рішення про задоволення позову. Вислухавши
доповідача,  пояснення ОСОБА_1 на
підтримання апеляційної скарги,  перевіривши
матеріали справи та    доводи
скарги,     колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Позивач
звернувся з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за
несвоєчасний розрахунок при звільненні,
індексації,  компенсації і
моральної шкоди.

В
обгрунтування позовних вимог позивач покликався на те,  що 15.07.2004 року був прийнятий на посаду
механіка МБУ№1 ВАТ "Західшляхбуд". 26.12.2005 року змушений був
звільнитися з роботи за угодою сторін у зв'язку з ненаданням відпустки згідно
графіку відпусток,  не проведення оплати
праці за роботу у вихідні і святкові дні,
ненадання додаткової відпустки за роботу з ненормованим робочим днем і
погіршенням стану здоров'я. При звільненні відповідач не виплатив йому
заборгованість по заробітній платі за роботу у вихідні і святкові дні,  компенсацію додаткової відпустки за
ненормований робочий день. На неодноразові звернення з даного приводу
відповідач не реагував,  що змусило його
звернутися за захистом своїх прав в інспекцію праці. Після внесеного припису
відповідач

19.10.2006 року виплатив йому заборгованість в сумі 205, 7 грн - зарплату
за роботу у  вихідні і святкові дні і
компенсацію за додаткову відпустку. Вважав,
що у зв'язку вказаними діями відповідача йому спричинена моральна
шкода,  оскільки на протязі тривалого
часу був позбавлений можливості реалізації своїх трудових здібностей- а тому
просив стягнути з останнього моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. Крім цього,  просив стягнути з відповідача на його користь
середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні,  відповідну індексацію і компенсацію.

В
судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги,  покликаючись на викладені в заяві обставини і
просив стягнути з відповідача 6564,  56
грн. компенсації втрати заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її
виплати,  427,  06 грн. компенсації і 342, 26 грн.
індексації.

Однак вказаві
позовні вимоги не знайшли свого підтвердження.

При
цьому суд прийняв до уваги пояснення представника відповідача,  який пояснив,
що позовні вимоги,  предметом
розгляду яких була невиплата заробітної плати позивачу,  вже розглядались двічі Стрийським
міськрайонним судом.  За результатами
розгляду судом виносились ухвали від 27.12.2005 р. і 22.06.2006 року,  які позивачем не оскаржувались. Оскільки
позивач відмовлявся від вимог щодо стягнення зарплати за роботу у вихідні і
святкові дні,  що відображено в ухвалі
суду від 27.12.2005 року,  то відповідач
і не проводив відповідної виплати. Однак,
після внесення припису інспекцією Держпраці позивачу було виплачено 205,
7 грн. заробітної плати за роботу у вихідні і святкові дні і компенсацію за
додаткову відпустку. У зв'язку з викладеними обставинами,  вини своєї у відповідних невиплатах позивачу
заробітної плати за роботу у вихідні і святкові дні і компенсації за додаткову
відпустку - не вбачав.

Суд при
цьому врахував,  що відповідно до
вимог  ст.  116 КЗпП України,  при звільненні працівника виплата всіх
сум,  що належать йому від
підприємства,  провадиться в день
звільнення,  а згідно  ст.
117 КЗпПУ,  в разі невиплати з
вини власника належних звільненому працівникові сум у строки,  зазначені в
ст.  116 Кодексу,  при відсутності спору про їх розмір
підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного розрахунку.

У
судовому засіданні встановлено,  що
позивач 30.11.2005 року звертався з позовною заявою до відповідача з вимогами
про поновлення на роботі та оплату праці за час вимушеного прогулу,  стягнення з відповідача суми заборгованості з
оплати праці за роботу вихідні і святкові дні,
стягнення моральної шкоди.

27.12.2005
року позивач від позовних вимог відмовився у зв'язку з поновленням на посаді і
виплатою лікарняних листків непрацездатності,
у зв'язку з чим,  судом було
винесено відповідну ухвалу.

При
цьому на той час 26.12.2005 року він вже був звільнений з роботи за угодою
сторін.

Таким
чином у відповідача 27.12.2005 року були підстави вважати,  що коли позивач просив закрити провадження по
справі про поновлення на роботі та інших вимогах,  то в нього не було претензій щодо невиплати
спірних сум.

17.04.2006
року позивач знову звернувся з позовом до відповідача про стягнення з
останнього суми заборгованості за роботу у вихідні і святкові дні і компенсації
за невикористану щорічну відпустку.

22
червня 2006 року ухвалою Стрийського міськрайонного суду провадження в справі
за даним позовом закрито,  оскільки
вказані обставини були предметом спору між тими ж сторонами і позивач
відмовився від заявлених вимог.

Вищевказані
ухвали позивач не оскаржував в апеляційному порядку.

Суд
вірно вказав,  що посилання його на
те,  що йому не було відомо про винесену
ухвалу суду від 22 червня 2006 року суд не приймає до уваги,  оскільки згідно матеріалів справи №2-1507/06
/ а.с.  34 / позивачу було відомо про
зазначену ухвалу.

Згідно
припису територіальної Державної інспекції праці у Львівській області
№13-07-025/1187 від 18.09.06 року,
ОСОБА_1 виплачено кошти за роботу у святкові та у вихідні дні і грошову
компенсацію за додаткову відпустку в розмірі 205, 7 грн.

При
таких обставинах суд прийшов до вірного висновку,  що невиплата позивачу заборогованості за
роботу у вихідні і святкові дні і компенсації за невикористану щорічної
відпустки сталася не з вини відповідача,
у якого були підстави вважати,  що
позивач відмовився від заявлених вимог,
тому суд відмовив у задоволенні позову.

Не
заслуговують на увагу покликання в апеляційній скарзі на те,  що суд не дав належної оцінки тому,  що відповідач добровільно визнав власні
допущені порушення законодавства про оплату праці та здійснив перерахунок
належних звільненому працівнику сум в повному обсязі,  оскільки встановлено,  що такі виплати відповідача вчинив після того
як йому стало відомо про невиплати,  а до
того він вважав,  що жодного боргу немає.

Із розрахунків
представлених відповідачем вбачається,
що на виконання приписів територіальної Державної інспекції праці у
Львівській області позивачу виплачені вказані суми,  включаючи індексацію та компенсацію,  (а.с.
52, 53)

В засіданні
судової колегії апелянт визнав,  що всі
суми вказані відповідачем він отримав.

Тому є
підстави вважати,  що з врахуванням
того,  що позивач не оскаржував вказані
ухвали суду від від 27.12.2005 р. і 22.06.2006 року по попередніх справах,  відповідачу до цього не було відомо про
існування боргу щодо вказаних сум.

Таким чином суд
підставно відмовив в задоволенні позову.

Рішення
суду відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам,  доводи скарги висновків суду не
спростовують,  тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись
ч.1 п.1  СТ. 307,  ч.1
ст. 308,  ч.1.п.1. ст. 314,   ст. 315 ЦПК України,  колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.