РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2007
року колегія судців судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим в складі:

Головуючого,
судді: Курської А.Г.

Суддів:                                           Горбань
В .В.

Шаповалової
О.А.

При
секретарі:                                Іванові
O.K.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, відділу громадянства, імміграції фізичних
осіб Центрального РВ СГУ
ГУ МВС України в Криму про визнання такими, що втратили право
користування жилим приміщенням в квартирі власника та зняття з реєстрації, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Центрального районного
суду М.Сімферополя АР Крим від 28.03.2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

04.05.2006
року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі
власника та зняття з реєстрації.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 В 1989 році син
позивачки одружився з ОСОБА_2, яка вселилась та була прописана за вищевказаною
адресою. В подальшому в квартирі також були зареєстровані їх діти:ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 В 1997 році шлюб між її сином та ОСОБА_1 було розірвано. На даний час
син одружився вдруге і проживає в іншому місці. До березня 2005 року ОСОБА_1 та
її діти проживали в її квартирі, але 14.03.2005 року вони вивезли усі речі та
виїхали з квартири і більше в квартиру не вселялись. Місце проживання
відповідачів на теперішній час їй не відомо. Позивачка просила визнати
відповідачів такими, що втратили право на проживання в квартирі АДРЕСА_1, яка
належить їй на праві власності, на підставі ст.405 ЦК України.

Рішенням
Центрального районного суду М.Сімферополя Ар Крим від 28.03.2007 року позов
задоволено частково. Визнано ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4такими, що втратили право
користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

Відділ
громадянства імміграції і реєстрації фізичних осіб Центрального РВ СГУ ГУ МВС України в
Криму зобов'язано зняти з реєстрації ОСОБА_1, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1

В задоволенні
інших позовних вимог відмовлено.

В
апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4просять його
скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись
на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Доводи апеляційної
скарги полягають в тому, що суд не з'ясував поважності

№22-ц-4392/2007                                    Головуючий у
суді першої інстанції: Малухін В.В.

Доповідач:
Курська А.Г.

причин не проживання відповідачів у спірній квартирі. Крім того, рішенням
суду порушено право на житло неповнолітнього ОСОБА_3

В
запереченнях на апеляційну скаргу позивачкаОСОБА_1 просить її відхилити,
рішення суду залишити без змін.

Судова
колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її адвоката, розглянувши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає їх
обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а рішення суду -скасуванню
з ухваленням нового рішення, оскільки судом при вирішенні спору допущено
порушення норм матеріального і процесуального права.

Згідно з
ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно
до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Суд
першої інстанції при частковому задоволенні позову виходив з того, що
відповідачі не проживають в спірній квартирі з березня 2005 року, у зв'язку з
чим вимоги позивачки, як власника квартири, про визнання їх такими, що втратили
право користування житлом, є обґрунтованими. При цьому суд дійшов висновку, що
право позивачки підлягає захисту на підставі ст.ст.71,72 ЖК України.

Колегія
суддів з такими висновками суду не погоджується і вважає, що суд, встановивши
всі обставини по справі, неправильно визначив правову природу спірних
правовідносин сторін, унаслідок чого застосував до цих правовідносин норми
матеріального права, які в даному випадку не підлягають застосуванню.

Згідно з
положеннями ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири),
які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються
жилими приміщеннями нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх
вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За
згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним
жиле приміщення інших членів сім'ї, на вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником
будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За
матеріалами справи суд встановив, що власником спірної квартири АДРЕСА_1є
позивачка. За її згодою син ОСОБА_5. ще до 1998 року вселив до квартири свою
дружину та двох неповнолітніх дітей - внуків позивачки. В подальшому син
розірвав шлюб з відповідачкою, одружився з іншою жінкою та виселився з
квартири, а колишня дружина з дітьми залишилась проживати в спірній квартирі.

На дані
правовідносини розповсюджуються правила ст.156 ЖК України, які регулюють права
та обов'язки членів сім'ї, які не являються співвласниками жилого будинку (квартири).

Таким
чином, при припиненні сімейних відносин з власником квартири, колишні члени
сім'ї не втрачають право користування займаним жилим приміщенням. Коли власник
жилого будинку (квартири) не згоден, щоб особи, які вибули з його сім'ї,
продовжували користуватися жилим приміщенням безплатно, вони зобов'язані
вносити плату за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги за
правилами, що і наймач ( ст.162 ЖК України), але це не означає, що вони
автоматично стають

наймачами
займаних ними жилих приміщень. Житловий кодекс України не передбачає підстав
вважати їх такими.

Суд
першої інстанції, вирішуючи даний спір на підставі ст.ст.71, 72 ЖК України, не
прийняв до уваги, що ці норми закону регулюють житлові правовідносини, що
випливають із договору найму, і передбачають правові наслідки не проживання в
жилих приміщеннях в будинках державного і громадського житлового фонду.

Крім
того, з матеріалів справи вбачається, що позивачка при пред'явленні позову
посилалась не на норми житлового законодавства, зокрема ст.ст.71, 72, а на
ст.405 ЦК України,
який діє з 01.01.2004 року ( а.с.4,5, 46 зворот). Суд не врахував, що кожна з
цих статей є самостійною підставою для визнання особи такою, що втратила право
на житло, і її застосування залежить від волевиявлення позивача відповідно до
вимог ч.1 ст.11 ЦПК України. Як убачається з матеріалів справи, суд не
уточнював у позивачки підстав заявленого позову у продовж розгляду справи, і на
свій розсуд застосував ст.ст.71, 72 ЖК України, чим порушив норми процесуального
закону, оскільки вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1

Задовольняючи
позовні вимоги про визнання утратившими право на жилу площу відповідачів в
квартирі позивачки і зняття їх з реєстрації в квартирі АДРЕСА_2, суд на
порушення вимог ст.213 ЦПК України без урахування роз'яснень, наданих у п.6
постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року №11 „Про судове
рішення", які є правовим звичаєм у відповідності до ст.7 ЦК України 2003
року, у мотивувальній частині рішення не навів аналізу доказів щодо предмету
спору (квартира АДРЕСА_1 чи квартира АДРЕСА_2), не послався на матеріальний
закон чи інші нормативні акти матеріального права щодо зняття з реєстрації
внуків позивачки та невістки, на підставі яких визначено права та обов'язки
сторін у спірних правовідносинах, керуючись якими суд встановив обставини
справи, права та обов'язки сторін.

Суд,
хоча і послався в рішенні нa норму статті 405 ЦК
України, але не аналізував доказів і не навів мотивів про її застосування
до спірних правовідносин з урахуванням вимог ЦПК України про те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Стаття
405 ЦК України
передбачає право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом, яке
виникає у них на підставі закону. Припинення даного права відбувається у разі
відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З
пояснень відповідачки ОСОБА_1 при розгляді справи у суді першої інстанції
вбачається, що позивачка перешкоджала їй та дітям у користуванні квартирою, у
зв'язку з чим вони були вимушені в 2005 році залишити спірну квартиру. Зараз
вони проживають у своїх знайомих, які тимчасово надали їм притулок, і іншого постійного
житла не мають.

Суд
першої інстанції належним чином не оцінив доводів відповідачки про поважність
причин не проживання її і дітей у спірній квартирі понад один рік, хоча з
протоколів судового засідання вбачається, що вона вимушено залишила житло з метою
уникнення конфліктів з позивачкою після розірвання шлюбу з її сином, який
одружився на іншій жінці.

Наведених
доводів відповідачки позивачка не спростувала, а посилалась лише на те, що вони
добровільно виселились.

В
засіданні апеляційного суду при з'ясуванні доводів апеляційної скарги
відповідачки позивачка дала пояснення, що з сином - батьком її онуків, у неї
нормальні стосунки, і він повернувся до квартири. На день розгляду справи в
суді першої інстанції він проживав з нею в спірній квартирі і проживає в ній
зараз.

Дослідивши
фактичні обставини справи, наявні по справі докази та пояснення свідків, які
були допитані судом першої інстанції, а також пояснення позивачки в

засіданні
апеляційної інстанції про те, що відповідачка вибула на інше постійне місце
проживання добровільно, судова колегія вважає за необхідне в межах своєї
компетенції, виходячи з вимог ч.3 ст.303, ст.307, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
усунути порушення вимог матеріального і процесуального права, допущених судом
першої інстанції шляхом ухвалення нового рішення про відмову в позові,
заявленого з підстав ст.405 ЦК
України, у зв'язку з його недоведеністю.

Керуючись
ст.ст.303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити, рішення Центрального районного
суду М.Сімферополя АР Крим від 28.03.2007 року скасувати та ухвалити нове
рішення.

У
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, відділу громадянства,
імміграції фізичних осіб Центрального РВ СГУ
ГУ МВС України в Криму про визнання такими, що втратили право
користування жилим приміщенням в квартирі власника та зняття з реєстрації
відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня
набрання законної сили до суду касаційної інстанції.