Справа № 22ц-1519/2007
р.                                          Головуючий
у першій інстанції Коверзнев
цивільна                                                       Доповідач
УХВАЛА

Іменем України

05
жовтня 2007 року                                                                                           м.  Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого:        Коренькової З.Д.

суддів:                    Острянського В.І.,      Заболотного В.М.

при
секретарі:       Вареник О.М.

з
участю:ОСОБА_1.,  представника військової
частини ОСОБА_2,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення
Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 серпня 2007 року по справі за
позовом ОСОБА_1до військової частини А-3120 м. Чернігів про поновлення на
роботі , -

встановив:

На
рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 серпня 2007 року,  яким в задоволенні позовних вимогОСОБА_1. про
визнання наказу командира військової частини А-3120 № 245 від 25 грудня 2006
року незаконним; про поновлення на роботі з 31 грудня 2006 року; про стягнення
з військової частини середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди в розмірі 1000 грн. відмовлено,
позивачка подала апеляційну скаргу,
в якій просить рішення скасувати і постановити нове про задоволення її
вимог.

Доводи
апеляційної скарги зводяться до того,  що
факт реорганізації військового шпиталю № 407 мав місце,  але % частина працюючих залишилася на роботі.
Апелянт вважає,  що вона,  як учасник бойових дій,  відповідно до п.13  ст. 12 Закону „Про статус ветеранів
війни,  гарантії їх соціального
захисту",  має переважне право на
залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у
зв"язку із змінами в організації виробництва і праці. З ініціативи
командира в/ч позивачка була попереджена наказом  від
30.10.2006  року про  реорганізацію
військової

частини,  хоча реально їй стало відомо про кількість
скорочених лише в січні 2007 року. Таким чином,
позивачка вважає наказ незаконним і таким,  що вплинув на видання наказу № 245 від
25.12.2006 року про її звільнення. Будучи обманутою про значне скорочення
штатів,  вона в лютому 2007 року фактично
дізналася про об"єктивні обставини із звільненням та лише тоді отримала
юридичне роз'яснення своїх умов на звернення до суду про поновлення на роботі,  і звернувшись з цього приводу 08.02.2007 року
до суду,  порушила термін,  передбачений
ст.  233 КЗпП України з поважних
причин. Свого особистого волевиявлення на звільнення позивачка немала,  все сталося з ініціативи відповідача та його
неправомірних дій. Суд же,  в даному
випадку,  неповно з"ясував фактичні
обставини справи та упереджено зробив неправильні висновки.

Відмовляючи
в задоволенні позову,  суд першої
інстанції виходив з того,  що ніяких
порушень трудового законодавства військовою частиною при звільненні ОСОБА_1
допущено не було та що позивачка не навела поважності причин пропуску строку на
звернення до суду відповідно до правил
ст.  233 КЗпП України.

Вислухавши
суддю - доповідача,  учасників судового
розгляду,  перевіривши доводи апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає,  що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
виходячи з наступного.

З
матеріалів справи вбачається,  що на
підставі наказу командира військової частини А-3120 № 123 від 30 жовтня 2006
року,  виданого на виконання вимог
Директиви Міністра оборони України від 06.04.2006 року № Д-322/1/04 „Про
проведення додаткових організаційних заходів у Збройних силах України у 2006
році, " позивачку було попереджено про наступне вивільнення з роботи за
скороченням штату (а.с. 21-24),  а на
підставі заяви ОСОБА_1 від 25 грудня 2006 року (а.с. 25) та наказу командира
цієї військової частини від 25 грудня 2006 року № 245, ОСОБА_1 було звільнено з
посади медичної сестри отоларингологічного відділення у зв"язку зі
скороченням штату працівників по п.1  ст.
40 КЗпП України,  з 31 грудня 2006 року
(а.с. 26); що на базі відділення госпіталю з січня 2007 року було створено
отоларингологічний кабінет,  у якому
згідно з штатним розписом значиться посада операційної медичної сестри,  в той час як позивачка займала іншу
посаду,  працюючи у відповідача медичною
сестрою.

Крім
того,  оскаржуване рішення суду було
постановлено з додержанням правил  ст.
252 КЗпП України,  про що свідчить лист
голови Теркому № 5 профспілки працівників ЗСУ від 14 червня 2007 року № 42
(а.с. 38) та з врахуванням того,  що
позивачка без поважних причин пропустила
строк,    встановлений   законом
( ст. 233   КзпП   України)
на

оскарження
в судовому порядку наказу командира військової частини від 25 грудня 2006 року
№ 245 про її звільнення з роботи.

Доводи
апеляційної скарги про те,  що позивачку
було введено в оману командиром військової частини,  що суд розглянув справу у її відсутність та
що вона пропустила строк на оскарження наказу командира військової частини з
поважної причини - не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного
рішення місцевого суду і його висновків не спростовують.

За таких
обставин,  місцевий суд постановив
рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для
його скасування відсутні.

Тому,  керуючись
ст.  ст.  303,
307,  308,  313,
315,  317-319,  325 ЦПК України,  суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1- відхилити.

Рішення
Деснянського районного суду М. Чернігова від 16 серпня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала
набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному
порядку до Верховного Суду України впродовж двох місяців з дня набрання нею
законної сили.