УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30
травня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим у складі:

головуючого,  судді
М'ясоєдової Т.М. ,  суддів   Дралло І.Г.,

Берзіньш B.C.,
при секретарі
Петренко Т.В.,  з участю:
представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Головного Управління Державного казначейства України в АР Крим про
відшкодування моральної шкоди,  заподіяної
незаконними діями суду за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрального
районного суду м.  Сімферополя АР Крим
від 19 січня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до Головного Управління Державного казначейства
України в АР Крим про відшкодування моральної шкоди,  заподіяної незаконними діями суду в сумі
33300 грн. Позовні вимоги мотивовані тим,
що 20.10.2005 року суддею Ленінського районного суду АР Крим Красіковим
СІ. по справі про адміністративне правопорушення була прийнята постанова,  якою його було визнано винним у скоєнні
адміністративного правопорушення,
передбаченого  ст.  173 КпАП України і накладено стягнення у
вигляді штрафу в сумі 119 грн. Вказана постанова суду ним була оскаржена до
Голови Апеляційного суду АР Крим та відповідно до його постанови від 13 грудня
2005 року,  провадження по
адміністративній справі відносно нього було закрито за відсутністю складу
правопорушення. Посилаючись на вимоги Закону України „Про порядок відшкодування
шкоди,  заподіяної громадянину
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства,  прокуратури
і суду",   ст.  ст.
1167,  1174,  1176 ЦК України та  ст.  З
Конституції України,  позивач
вважає,  що вказаними вище неправомірними
діями Ленінського районного суду АР Крим,
як органу держави йому було завдано значної моральної шкоди,  яку він оцінює в 33300 грн. і просить
стягнути з відповідача.

Рішенням
Центрального районного суду м.
Сімферополя від 19 січня 2007 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено. Судові витрати по справі віднесені на рахунок держави.

Не
погодившись з вказаним рішенням суду,
ОСОБА_2. подав апеляційну скаргу,
в якій ставиться питання про скасування рішення суду. Апеляційна скарга
мотивована тим,  що рішення суду ухвалене
з порушенням норм матеріального і процесуального права,  судом не повно з'ясовані обставини справи і
не дано належної оцінки доказам по справі.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача,  пояснення
представника відповідача ОСОБА_1,
дослідивши матеріали цивільної справи та справи №3-4493/2005 про
адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2,
обговоривши доводи апеляційної скарги позивача,  судова колегія вважає,  що апеляційна скарга задоволенню не підлягає
з наступних підстав.

Ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення
моральної шкоди,  місцевий суд виходив з
того,  що позовні вимоги щодо розміру
спричиненої позивачу моральної шкоди не доведені,  а тому задоволенню не підлягають.

З такими
висновками суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції,  оскільки вважає їх правильними та заснованими
на законі.

Справа
№22ц-2898/07              Головуючий суду
першої інстанції      Осіпов Ю.В

Доповідач                                                                                             М'ясосдова
Т.М

2

Відповідно
до частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода,  завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями,  діями чи
бездіяльністю,  відшкодовується особою,  яка її завдала,  за наявності її вини,  крім випадків,  встановлених частиною другою цієї статті. Зі
змісту наведеної норми права випливає,
що основною умовою відшкодування моральної шкоди є наявність вини
особи,  яка завдала шкоду.

Згідно
частини 1 статті 1176 наведеного кодексу шкода,
завдана фізичній особі внаслідок незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт,  відшкодовується державою у повному обсязі
незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання,  попереднього (досудового) слідства,  прокуратури або суду.

Статтями
1,  2 Закону України „Про порядок
відшкодування шкоди,  заподіяної
громадянину незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства,  прокуратури
і суду" встановлено,  що підлягає
відшкодуванню шкода,  завдана
громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи
витравних робіт,  незаконної конфіскації
майна,  незаконного накладення штрафу у
випадках закриття справи про адміністративне правопорушення. Відшкодування
такої шкоди проводиться за рахунок державного бюджету України.

Згідно з
положеннями  ст.  57 Цивільного процесуального кодексу України,  доказами є будь-які фактичні дані,  на підставі яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин,  що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін,  та інших
обставин,  які мають значення для
вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін,  третіх осіб,
їхніх представників,  допитаних як
свідків,  показань свідків,  письмових доказів,  речових доказів,  зокрема звуко- і відеозаписів,  висновків експертів.

За
змістом наведеного Закону зобов'язання в/наслідок заподіяння шкоди відносяться
до числа деліктних зобов'язань і виконують,
перш за все поновлювальну (компенсаторну) функцію,  забезпечуючи відшкодування потерпілому шкоди,  яка в нього виникла. Загальні умови
відповідальності за спричинення шкоди сформульовані в статті 1166 чинного
Цивільного кодексу України.

Як
слідує із цієї норми,  такими умовами є:
наявність шкоди; протиправність дій особи,
яка завдала шкоду; причинний зв'язок між протиправними діями
правопорушника і заподіяною шкодою; вина особи,
яка завдала шкоду.

Кожна
сторона відповідно до ч.3  ст.  10 Цивільного процесуального кодексу України
повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень,  крім випадків,  встановлених цим Кодексом.

Згідно
статті 1176 Цивільного кодексу України і статті 3 Закону України „Про порядок
відшкодування шкоди,  заподіяної
громадянину незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства,  прокуратури
і суду" в наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянину
відшкодовується (повертається): заробіток і інші гроші,  які він втратив внаслідок незаконних дій;
майно (в тому числі гроші,  грошові
вклади і відсотки від них,  цінні папери
і відсотки за ними,  частина у статутному
фонді господарського товариства,
учасником якого був громадянин і прибуток,  який він не отримав відповідно цієї
частки,  інші цінності); конфісковане і
звернене на користь держави судом,
вилучене органами дізнання,
досудового слідства,
органами,  які здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,  а також
майно,  на яке накладений арешт;
штрафи,  стягнуті у виконання вироку
суду,  судові витрати і інші
витрати,  сплачені громадянином; суми
сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги; моральна
шкода. Наведений перелік є вичерпним і поширювальному тлумаченню не підлягає.

Положення
про застосування Закону України „Про порядок відшкодування шкоди,  заподіяної громадянину незаконними діями
органів дізнання,  досудового слідства,  прокуратури і суду",  затвердженого наказом Міністерства
юстиції,  Генеральної прокуратури і
Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41 визначений порядок
його застосування.

Так,  відшкодування громадянину шкоди у
випадках,  передбачених пунктами 1,  3,  4
статті 3 Закону України,  „Про порядок
відшкодування шкоди,  заподіяної
громадянину незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства,  прокуратури
і суду" проводиться

за рахунок державного
бюджету.

Як
вбачається з матеріалів справи 20.10.2005 року суддею Ленінського районного
суду АР Крим Красіковим СІ. по справі №3-44/2005 про адміністративне
правопорушення була прийнята постанова,
якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного
правопорушення,  передбаченого  ст.
173 КпАП України та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 119 грн.
за те,  що він 17.10.2005 року о 17
годині 30 хвилин знаходячись у стані алкогольного сп'яніння в приміщенні ВДВС
Ленінського РУЮ вчинив дрібне хуліганство,
а саме: виражався грубою нецензурною лайкою до начальника ВДВС Капустіна
М. М.  на зауваження не реагував
(а.с.  22 справи про адміністративне
правопорушення).

Вказану
постанову Ленінського районного суду АР Крим від 20.10.2005 рокуОСОБА_2
оскаржив у встановленому законом порядку до Голови Апеляційного суду АР Крим
постановою якого від 13.12.2005 року вказана постанова Ленінського районного
суду АР Крим була скасована і провадження по адміністративній справі відносно
ОСОБА_2 закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення
(а.с.  9).

Із
матеріалів цивільної справи та справи про адміністративне правопорушення
вбачається,  що постанова Ленінського
районного суду від 20.10.2005 року позивачем не була виконана,  і штраф в сумі 119 грн. з ОСОБА_2 стягнутий
не був.

Пленум
Верховного Суду України в пункті 5 постанови „Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року (із
змінами) роз'яснив,  що обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями
заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Із
трудової книжки ОСОБА_2 вбачається,  що
він з 18.10.2004 року по 07.12.2005 року працював державним виконавцем у ВДВС
Ленінського РУЮ і був звільнений по п. 1
ст.  40 КЗпП України у зв'язку з
ліквідацією ВДВС Ленінського РУЮ (а.с.
28). При цьомуОСОБА_2 не оскаржив наказ про його звільнення і не надав
доказів того,  що ліквідація ВДВС
Ленінського РУЮ була проведена з порушенням чинного законодавства та його
трудових прав.

Також
позивачем не надано доказів на підтвердження того,  що його захворювання згідно наданих ним
листків непрацездатності пов'язано з вказаними діями Ленінського районного
суду.

Із
ксерокопій пояснень різних осіб,  доданих
ОСОБА_2 до позовної заяви слідує,  що
вони чули про хуліганські дії державного виконавця ОСОБА_2 і після цього
начебто змінили своє ставлення до нього. Колегія суддів не вважає ці пояснення
належними і допустимими доказами відповідно до вимог статей 58,  59 ЦПК України,  оскільки в судовому засіданні в якості
свідків ці особи допитані не були і їх пояснення належним чином не завірені.
Клопотань з приводу допиту цих осіб в якості свідків при розгляді справи в суді
першої та апеляційної інстанціїОСОБА_2 не заявляв.

Заявляючи
позовні вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 33300
грн.,  позивач не зазначив,  з яких міркувань він виходив,  визначаючи розмір відшкодування і в
матеріалах справи відсутні будь-які докази,
що підтверджують зазначені вимоги позивача.

При
визначенні розміру моральної (немайнової) шкоди Європейській суд використовує
принцип,  за яким сам факт визнання
порушення прав є достатнім для справедливої сатисфакції.

Оскільки
постанова місцевого суду від 20.10.2005 року про накладення штрафу на ОСОБА_2
діяла не тривалий час (протягом 54 днів),
штраф за цією постановою з позивача стягнутий не був і позивач не надав
допустимих і достатніх доказів на підтвердження того,  що в результаті неправомірних дій Леншського районного
суду йому заподіяна саме моральна шкода в сумі 33300 грн.,  виходячи із засад розумності виваженості га
справедливості колегія суддів вважає,  що
місцевий суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_2. у задоволенні позовних вимог.

Такі висновки
місцевого суду обгрунтовані,  засновані
на законі і матеріалах справи.

Додаткових
доказів,  які б спростовували
правильність висновків суду першої інстанції апелянтом суду апеляційної
інстанції не надано.

4

Доводи
апелянта,  викладені в апеляційній
скарзі,  по суті не спростовують
висновків суду першої інстанції і не можуть бути прийняті до уваги,  тому що зроблені судом висновки відповідають
фактичним обставинам,  матеріалам справи
та вимогам закону,  в зв'язку з чим
оскаржуване рішення не може бути скасоване чи змінено по суті.

Колегія
суддів вважає,  що при розгляді справи
суд повно,  об'єктивно та всебічно з
дотриманням вимог процесуального права дослідив обставини справи,  дав належну оцінку наданим сторонами
доказам,  тому правових підстав для
скасування рішення з ухваленням нового рішення по справі не встановлено.

З
урахуванням наведеного,  керуючись
статтями 303,  308,  313,
315,  317 Цивільного
процесуального кодексу України,  колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки
Крим,  -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Центрального районного суду м.
Сімферополя АР Крим від 19 січня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути оскаржена у

касаційному порядку до Верховного Суду України у
двохмісячний строк з дня набрання нею

законної
сили.