АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
22ц- 1796 07                                                              Головуючий
- рядок 34 звіту                                                               Савранський
апеляційній інстанції Демченко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"
24 " вересня 2007 року.                                                                                              м.
Черкаси

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в
складі:

Головуючого:                                             Трюхана
Г.МГ.

Суддів :                                          Демченка
В.А.,  Василенко Л.І.

при
секретарі:                                            Наконечній
М. М.

розглянувши
у ^відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу

ОСОБА_1 на
рішення Корсунь-Шевченківського районного суду

від 23 липня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до

ОСОБА_2   ,   третьої особи -- органу опіки та
піклування  Корсунь-

Шевченківської міської ради про відібрання дитини від бабусі   ,  -

встановила :

ОСОБА_1 у лютому
2007 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2,  третьої особи - Органу опіки і піклування
Корсунь-Шевченківської міської ради про відібрання дитини від бабусі,  його неповнолітнього сина ОСОБА_3,  ІНФОРМАЦІЯ_1 народження,  посилаючись при цьому на те ,  що його колишня дружина - ОСОБА_4,  у травні 2006 року виїхала за кордон,  а неповнолітнього сина залишила на виховання
баби ОСОБА_2 ,  своєї матері,  видавши їй нотаріально завірену довіреність
на виховання сина. Але відповідач ОСОБА_2
перешкоджає йому зустрічатись з сином,
позбавляє його можливостей зустрічей ,
син не відвідує школу і йому невідоме місце знаходження неповнолітнього
сина з 13 жовтня 2006 року,  а тому
просив відібрати неповнолітнього сина - ОСОБА_3 від відповідача.

Рішенням
Корсунь-Шевченківського районного суду від 23 липня 2007 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,
третьої особи - органу опіки і піклування Корсунь-Шевченківської міської
ради про відібрання дитини .

Не погоджуючись
з винесеним рішенням по справі ,  позивач
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вказане рішення ,  в якій посилався на те,  що рішення суду не обґрунтоване ,  є незаконним ,  оскільки винесене при неповному з'ясуванні
обставин справи,  висновки суду не
відповідають обставинам справи ,  - у
зв'язку з чим просив рішення суду першої інстанції скасувати та направити
справу на новий розгляд .

Заслухавши
суддю-доповідача,  учасників
процесу,  вивчивши матеріали справи
,  перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог,  колегія
суддів приходить до висновку про те ,  що
апеляційна скарга підлягає відхиленню зі слідуючих підстав .

При вирішенні
даного позову суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував
обставини справи ,  перевіривши доводи та
заперечення сторін ,  проаналізувавши
зібрані докази та давши їм належну правову оцінку ,  прийняв рішення ,  яке відповідає вимогам матеріального та
процесуального права.

Так,  позивач ОСОБА_1 у своєму позові просив суд
відібрати дитину від відповідача,
оскільки відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з сином і йому
невідоме місце знаходження дитини ,  і
вважає,  що дитина повинна проживати з
батьком при відсутності матері - проте ,
в підтвердження своїх вимог позивачем не було надано доказів які б
підтверджували обставини відмови у побаченні з сином зі сторони відповідача та
факт проживання його неповнолітнього сина у відповідача,  після 13 жовтня 2006 року ,  а тому суд першої інстанції всебічно і повно
оцінив надані сторонами докази по даних обставинах.

При цьому ,  правильно було враховано ,  що відповідно до рішення суду від 12 жовтня
2001 року,  неповнолітній ОСОБА_3  залишений проживати з матір'ю,  і,
фактично ,  спір про місце
проживання неповнолітньої дитини повинен розглядатися між батьками тоді,  коли така дитина тримається біля себе одним з
батьків за допомогою фізичного чи психічного насильства,  що не було встановлено в суді першої
інстанції і позивачем не було надано доказів в обґрунтування своїх доводів.

А відповідно до  ст. .60 ЦПК України ,  кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини ,  на які вона посилається як
на підставу своїх вимог .

Поряд з цим
,  позивачем не було доведено ті
обставини ,  що мати дитини не виконує
належним чином свої материнські обов'язки по вихованню сина ,  а судом першої інстанції дана обставина була
досліджена і оцінена при прийнятті рішення та встановлено ,  що мати -ОСОБА_4 не позбавлена батьківських
прав ,  дитина виховується належним чином
у неї,  а відповідач по справі ОСОБА_2
,  на час розгляду справи не виховує
дитину і неповнолітня дитина проживає окремо від неї з матір'ю.

Посилання
позивача у апеляційній скарзі на те ,  що
судом не встановлені обставини і висновки суду не відповідають фактичним
обставинам ,  не можуть бути прийняті до
уваги ,  оскільки рішення суду
ґрунтується на правильному застосуванні матеріального та процесуального закону
,  і відповідно до  ст. 308 ЦПК України ,  не може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань ,  а тому ,
колегія суддів не вбачає підстав ,
визначених  ст. 311 ЦПК України
,  для скасування рішення суду першої
інстанції та передачі справи на новий судовий розгляд,  які не були також наведені і апелянтом у
скарзі.

Поряд з цим
,  колегія суддів вважає необхідним
відмітити те ,  що п.24 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюбу
та сім*ю України » №16 від 12 червня 1998 року (з послідуючими змінами внесеними
постановою Пленуму ВС України від 30.03.2007 року № 3 ) визначає ,  що суди при вирішенні спору про місце
проживання дитини мають враховувати те ,
хто із батьків проявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї,  особисті якості батьків ,  можливість створення належних умов до
виховання дитини ,  а відповідно до
принципу 6   «Декларації прав дитини »
від 20 листопада 1959 року ,  - дитина
для повного та гармонійного розвитку

його як особистості потребує любові та розуміння ,  і повинна рости ,  коли це можливо ,  на вихованні батьків,  а малолітня дитина не повинна,  крім випадків коли є виняткові обставини ,  бути розлученою з матір'ю .

Відповідно до
статті 9 « Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року » закріплено
принцип ,  щоб дитина не розлучалась з
батьками всупереч їх бажанню,  за
винятком випадків,  коли таке розлучення
необхідне в найкращих інтересах дитини .

За таких
обставин колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги
ОСОБА_1 та залишення суду першої інстанції без зміни.

На підставі
наведеного та керуючись  ст. .303,   ст. .307,   ст. .308,   ст.  313,   ст. 314-316,
ст. .319 ЦПК
України ,  колегія суддів -

ухвали ла:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити .

Рішення
Корсунь-Шевченківського районного суду від 23 липня 2007 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,  третьої
особи - органу опіки і піклування Корсунь-Шевченківської міської ради про
відібрання дитини залишити без змін.

Ухвала вступає в
законну силу з дня проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання законної сили .