РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19
вересня 2007р.                                                                              м.  Івано-Франківськ

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської
області в складі:

головуючого                                                      Соколовського
В.М. ,

суддів                                                                  Горблянського
Я.Д.,  Матківського Р.Й.,

секретаря                                                            Самуляк
О.М. ,

з
участю:                                                             апелянта
ОСОБА_1,  його адвоката

ОСОБА_2,  позивачки ОСОБА_3

розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору про поділ подружнього майна та відшкодування моральних
збитків за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського
суду від 29 серпня 2007 року, -

встановила:

Рішенням
Івано-Франківського міського суду від 29 серпня 2007 року позов задоволено
частково. Визнано недійсним договір про розподіл майна подружжя,  укладений 26 липня 2004 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1,  посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_4 і
зареєстрований у реєстрі №238-Д.

В задоволенні
вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 вказав,  що рішення суду є
неправильним.

З 1994р.
по 1998 рік він займався підприємницькою діяльністю в Чехії,  куди у 1996 році приїхала позивачка зі своїм
сином і проживали разом з ним.  Висновок
суду,  що позивачка з ним займалася
спільно підприємницькою діяльністю,  є
надуманим,  оскільки не стверджується
жодними доказами. Безпідставними є посилання суду на те,  що підставою для укладення даного правочину
були переконання чоловіка позивачки на необхідності отримання кредиту для
розширення бізнесу та внесення майна у якості застави. Також бездоказовими є
посилання суду на те,  що перераховані
26.07.2004р. на ім"я ОСОБА_3 128тис. грн. є відшкодуванням частки
позивачки у торгово-побутовому центрі,
оскільки такий висновок зроблено тільки на показах позивачки,  а не матеріалах справи.

Невірно
суд тлумачить вимоги  ст. 230 ЦК України,  оскільки,
якщо ним допущено обман,  то слід
було стягувати і моральну шкоду,  а суд у
її стягненні відмовив,  за недоведеністю
її заподіяння.

Просив скасувати
оскаржуване рішення як незаконне.

Справа №
22-ц-946/2007р.                           Головуючий
у 1 інстанції Островський Л.Є.

Категорія
34                                                   Доповідач
Соколовський В.М.

В судовому засіданні
апелянт ОСОБА_1 та його адвокат ОСОБА_2 підтримали вимоги скарги з вище
наведених мотивів,  просили задовольнити
апеляційну скаргу,  скасувавши рішення
суду першої інстанції і відмовивши у позові ОСОБА_3

Позивачка
ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги не визнала,
вважає рішення суду законним і обґрунтованим,  а скаргу - безпідставною,  в якій просила відмовити,  залишивши рішення без змін.

Вислухавши
доповідача,  пояснення сторін,  перевіривши матеріали справи,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає до задоволення
з наступних підстав.

Судом
встановлено,  що 26.07.2004 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про розподіл майна подружжя,  посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4 і
зареєстрованого у реєстрі №238-Д. Згідно договору у власність ОСОБА_1 перейшов
будинок в АДРЕСА_1,  вартістю
125342грн.,  та транспортний засіб -
автомобіль марки „MERCEDES-BENZ-220",  1995
року випуску,  вартістю 44587грн.,  а в користь ОСОБА_3 - 1/3 частина
квартири,  яка належала ОСОБА_1,  по АДРЕСА_2,
вартістю 13073грн.

При
цьому,  як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом,  сторони з 1990 по
2005 рік перебували у шлюбі. За час спільного проживання ними було побудовано
будинок в АДРЕСА_1,  та придбано
автомобіль марки „MERCEDES-BENZ-220",  1995 року випуску.

Крім
того,  вони разом із сином позивачки були
співвласниками квартири по АДРЕСА_2,  яку
ОСОБА_3 отримала до одруження,  прописала
в неї ОСОБА_1 та складом сім"ї з 3-ох осіб приватизували її.

Сторони
тривалий час перебували на роботі за кордоном,
разом займались підприємницькою діяльністю,  мали у власності торгово-побутовий центр у
АДРЕСА_3,  який відчужили 16.07.2004 року
за 319074грн.

Згідно
свідоцтва про смерть,  син позивачки
ОСОБА_5  помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 27
років.

Статтею
60 СК України визначено,  що майно,  набуте подружжям за час шлюбу,  належить дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно від того,
що один з них не мав з поважної причини (навчання,  ведення домашнього господарства,  догляд за дітьми,  хвороба тощо) самостійного заробітку
(доходу),  а згідно  ст. 70 цього ж Кодексу передбачено,  що в разі поділу майна,  що є об"єктом права спільної сумісної
власності подружжя,  частки майна дружини
та чоловіка є рівними,  якщо інше не
визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Постановляючи
рішення про визнання недійсним договору про розподіл майна подружжя між ОСОБА_1
та ОСОБА_3,  суд першої інстанції виходив
з того,  що квартира по АДРЕСА_2 не могла
бути предметом поділу як спільне майно подружжя,  оскільки,
належала на праві спільної сумісної власності по 1/3 частині
позивачці,  відповідачу та сину позивачки,  який згоди на поділ не давав. Підставою ж
укладення вказаного правочину суд визначив як переконання чоловіка позивачки на
необхідності отримання кредиту для розширення бізнесу та внесення в якості
застави майна,  тому позивачка погодилась
укласти правочин на вкрай невигідних для себе умовах з метою забезпечення
укладення кредитної угоди та покращення матеріального становища сім'ї.
Однак,  відповідач після укладення
оспорюваного правочину подав до суду позов про розлучення з позивачкою і
рішенням суду їх було розлучено,  що
свідчить про недійсність договору про поділ майна подружжя.

Факт
переказу ОСОБА_1 коштів в сумі 128000грн на рахунок позивачки суд трактував як
відшкодування її частки у торгово-побутовому центрі в с. Хриплин,  а не як

відшкодування їй
частки у спільному майні подружжя при наступному розлученні з
відповідачем.

Однак,   з такими висновками суду першої інстанції
колегія судців погодитись не може.

Як
встановлено в судовому засіданні та про що стверджував відповідач,   в результаті ускладнення стосунків між
сторонами,   вони в червні 2004 року
вирішили розлучитись. Тому в липні того ж року погодили між собою всі суттєві
моменти поділу між собою подружнього майна і отримання позивачкою грошової
компенсації за нерівність часток у майні.

За такими
умовами,   як зазначив відповідач,   він сплатив позивачці 30000 доларів
США,   а перед підписанням договору про
розподіл майна подружжя,   який було
укладено 26.07.2004 року (а.с.  3),   переказав кошти в сумі 128000грн. на рахунок
позивачки,   що також підтверджується
довідкою філії ВАТ КБ „Надра" (а.с.
32) та платіжним дорученням №708/1 від 26.07.2004 року (а.с.  40).

Відповідно
ж договору про розподіл майна подружжя від 26.07.2004 року (а.с.  3),
посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого у реєстрі за №238-Д,   у власність ОСОБА_1 перейшов будинок №25 в
с.  Чукалівка та автомобіль марки „MERCEDES-BENZ-220",   а у власність ОСОБА_3 перейшла 1/3 частина
квартири по АДРЕСА_2. Окрім того,   в
договорі обумовлено,   що кожен із
подружжя відмовляється від своє частки в складі майна на користь того з
подружжя,   за ким закріплено це
майно,   надаючи другій стороні всі
повноваження стосовно володіння,
використання та розпорядження цим майном.   Підписанням даного договору сторони
засвідчили,   що майнових претензій одне
до одного відносно іншого майна,
нажитого подружжям,   не мають.

Фактів
того,   що вище зазначений договір
укладався з ціллю отримання ОСОБА_1 кредиту для розширення бізнесу та внесення
під заставу майна,   в судовому засіданні
не встановлено та не надано позивачкою будь-яких доказів стосовно цього.

Згідно   ст.
63 СК України,   дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження майном,   що належить їм на праві спільної сумісної
власності,   якщо інше не встановлено
домовленістю між ними.

На
підставі   ст.  64 цього Кодексу,   дружина та чоловік мають право на укладення
між собою усіх договорів,   які не
заборонені законом,   як щодо майна,   яке є їхньою особистою приватною
власністю,   так і щодо майна,   яке є об"єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого
з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути
укладений без виділу цієї частки.

Статтею
69,   частиною 2 СК України
передбачено,   що дружина і чоловік мають
право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку,   квартири,
іншого нерухомого майна,   а також
про виділ нерухомого майна дружині,
чоловікові зі складу цього майна подружжя має бути нотаріально
посвідчений.

Статтею
203 ЦК України
визначено загальні вимоги,   додержання
яких є необхідним для чинності правочину; це: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу,   іншим актам
цивільного законодавства,   а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин,   повинна
мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у
формі,   встановленій законом; правочин
має бути спрямований на реальне настання правових наслідків,   що обумовлені ним.

Підставою
недійсності правочину,   відповідно
до   ст.
215,   ч.1 ЦК України,   є недодержання в момент вчинення правочину
стороною (сторонами) вимог,   які
встановлені частинами 1-3,  5 та 6   ст.
203 цього Кодексу.

На
підставі вище наведеного,   колегія
судців приходить до висновку,   що
договір,   укладений між сторонами про
поділ майна подружжя,   відповідав
вимогам цивільного законодавства,
сторони усвідомлювали,   про що
укладали між собою правочин і бажали

настання для
себе юридичних наслідків,  а тому
посилання позивачки на те,  що вона
помилково та під впливом обману заключила
даний договір - є безпідставними та не доведеними в судовому засіданні.

В
зв"язку з такими обставинами по справі,
колегія суддів рахує висновки суду першої інстанції про недійсність
укладеного правочину недоведеними та такими,
що не грунтуються на здобутих по справі доказах і не відповідають
чинному законодавству,  тому рішення
підлягає скасуванню з ухваленням колегією суддів нового рішення про відмову
ОСОБА_3 в задоволенні її позовних вимог за їх безпідставністю.

На
підставі  ст.   ст.
63,  64,  69,
ч.2 СК України,   ст.   ст.
203,  215,  ч.1 ЦК
України,  керуючись  ст.
ст.  307,  309,
313,  314,  316,
317,  218 ЦПК України,  колегія суддів,  -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Івано-Франківського міського суду від 29 серпня 2007 року скасувати і ухвалити
нове рішення.

В
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про
розподіл майна подружжя,  укладеного 26
липня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4
і зареєстрованого в реєстрі за №238-Д,
та про відшкодування моральної шкоди - відмовити за безпідставністю
заявлених вимог.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення,  однак може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили.