Справа № 22- Ц-0567/2007                                       Головуючий
у 1 інстанції    Пархоменко
Категорія   24                                                              Доповідач
у 2 інстанції        Голуб С. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2007
року колегія судців судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого                                  Мережко М. В.

судців:                                            Голуб
С. А.,     Коцюрби О.П.

при
секретарі                                Якимець
Ю.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 6 листопада 2006 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  треті особи -Ірпінська
державна нотаріальна контора,  приватний
нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4
про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом,  договору довічного утримання,  договору купівлі-продажу недійсними та
визнання права власності на спадкове майно

та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
Бучанської селищної ради Київської області про визнання заповіту недійсним;

ВСТАНОВИЛА:

В липні
2005року позивач пред"явив в суді названий позов посилаючись на те,  що його батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6  були власниками квартири АДРЕСА_1

29 жовтня 1997
року вони склали заповіт на ім"я позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5.
помер. Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому частку квартири АДРЕСА_1 та грошові
вклади в ощадному банку. Після смерті батька позивач прийняв спадщину,  оскільки мав вільний доступ до квартири і
разом з матір"ю ніс витрати по утриманню квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_2року
ОСОБА_6  померла. Після її смерті позивач
дізнався,  що ОСОБА_6  оформила спадщину після смерті ОСОБА_5 на
себе і 9 квітня 2004 року уклала з відповідачкою ОСОБА_2договір довічного
утримання. 12 листопада 2004 року ОСОБА_2 продала спірну квартиру ОСОБА_3

Позивач
просив встановити факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_5; визнати
свідоцтво про право на спадщину від 12
березня 2004 року
видане ОСОБА_6  Ірпінською
держнотконторою за № 2-900 замість загубленого,
договір доЬічного утримання від 9 квітня 2004 року № 1-815,  оформлений в Ірпінській

державній нотаріальній конторі,  договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,  укладений 12 листопада 2004
року між ОСОБА_3  та
ОСОБА_2недійсними; визнати за ним право власності на Уа частину квартири АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 та на Уа частини цієї ж
квартири після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2року
ОСОБА_6. ; визнати за ним право власності на грошові вклади НОМЕР_1,  НОМЕР_2,
НОМЕР_3,  НОМЕР_4 на
ім"я ОСОБА_6.  та НОМЕР_5 та НОМЕР_6 на ім"я
ОСОБА_5 в ощадному банку №
7853/03 с. Буча в порядку спадкування за законом.

Відповідачка
ОСОБА_2 пред"явила в суді зустрічний позов до ОСОБА_1 в якому посилалась
на те,  що в ході розгляду справи
позивачем ОСОБА_1 були пред"явлені заповіти ОСОБА_5 та ОСОБА_6.  від 29
жовтня 1997 року,  якими вони заповідали йому все своє майно.
Про ці заповіти відповідачка не знала до часу їх пред"явлення в судовому
засіданні. Заповіти були посвідчені у Бучанській селищній раді,  хоча на той час в с. Буча здійснювала
нотаріальну діяльність приватний нотаріус ОСОБА_7 Просила суд визнати їх
недійсними з тих підстав,  що вони
посвідчені не тим органом,  якому законом
„Про нотаріат" надані повноваження на вчинення нотаріальних дій.

Рішенням
Ірпінського міського суду від 6
листопада 2006 року в
позові ОСОБА_1 відмовлено,  позов
ОСОБА_1задоволено.

Не
погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку з
підставі порушення судом при його ухваленні норм матеріального та процесуального
права. Зокрема апелянт зазначає,  що
висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає,  що в судовому засіданні безспірно було
встановлено,  що він прийняв спадщину
після смерті ОСОБА_5,  про що підтвердили
свідки ОСОБА_8,  ОСОБА_9,  ОСОБА_10.,
ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12 та
ОСОБА_13,  але суд ці показання не
врахував при винесені рішення.

Крім
того,  апелянт вважає,  що у суду не було підстав визнавати
недійсними заповіти в тій частині,  в
якій заповідачі скасовували свої попередні заповіти складені ними 15 лютого 1995 року,  оскільки вони у встановленому порядку
скасували свої попередні заповіти так як оформляли їх в цій же селищній раді.
Також апелянт вважає,  що ОСОБА_2 не є
належним позивачем по оскарженню заповітів,
оскільки вона не входила в коло спадкоємців за законом після смерті
ОСОБА_5 та ОСОБА_6.  і подала свій позов
поза межами строку позовної давності.

Апелянт
посилається на ч.2  ст.  1257 ЦК України і вважає,  що суд міг визнати заповіт недійсним лише в
тому випадку,  якщо було б встановлено що
волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Оскільки в
судовому засіданні не було встановлено таких обставин,  то у суду і не було підстав для визнання
заповітів недійсними.

Просить
рішення суду скасувати,  а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судова
колегія,  заслухавши доповідь
судді-доповідача,  пояснення сторін по
справі,  обговоривши доводи апелянта,  викладені в апеляційній скарзі,  вважає що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Суд
першої інстанції встановив,  що 29 жовтня 1997 року ОСОБА_5. та
ОСОБА_6  в Бучанській селищній раді
склали заповіт,  яким заповідали все
належне їм майно ОСОБА_1

Після
смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1
року спадщину,  яка складалась із 14 частини квартири
АДРЕСА_1 та
грошових вкладів,  які знаходились на
зберіганні в Ірпінському відділенні Ощадного банку прийняла його дружина
ОСОБА_6  Інші спадкоємці спадщину не
приймали.

13
жовтня 2001 року Ірпінською державною нотаріальною конторою ОСОБА_6  було видано свідоцтво про право на спадщину
за законом після смерті ОСОБА_5 на 14
частину вказаної вище квартири.

12 березня 204 року
ОСОБА_6  був виданий дублікат вказаного
свідоцтва про право на спадщину.

9 квітня 2004 року між
ОСОБА_6  та ОСОБА_2 був укладений договір
довічного утримання,  посвідчений в
Ірпінській державній нотаріальній конторі.

ІНФОРМАЦІЯ_2року ОСОБА_6
померла. Із заявами про прийняття спадщини до Ірпінської державної нотаріальної
контори звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2

12 листопада 2004
року ОСОБА_2 продала квартиру ОСОБА_3

Відмовляючи
в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того,  що позивач не прийняв спадщину після смерті
ОСОБА_5,  оскільки до нотаріальної
контори із заявою про прийняття спадщини він не звертався,  в квартирі не проживав. В судовому засіданні
не добуто доказів того,  що він прийняв
спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном.  Оскільки ОСОБА_6  у встановленому законом порядку прийняла
спадщину після смерті свого чоловіка,  на
час укладання договору довічного утримання була власницею всієї спірної
квартири,  була дієздатною суд прийшов до
висновку,  що договір довічного утримання
укладений нею з ОСОБА_2відповідав її волі,
обов'язки по договору ОСОБА_2виконувались,  а тому не було підстав визнавати його
недійсним.

Судова
колегія погоджується з такими висновками суду виходячи із наступного.

Відповідно
до  ст.
549 ЦК
України в редакції 1963 року
вважається,  що спадкоємець прийняв
спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим
майном,  якщо він подав до державної
нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Суд
першої інстанції встановив,  що позивач
не вступив в управління та володіння спадковим майном,  оскільки належних доказів цього позивачем не
було надано.

Посилання
апелянта в апеляційній скарзі на те,  що
свідки ОСОБА_8,  ОСОБА_9,
ОСОБА_10.,  ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12 та ОСОБА_13

підтвердили
факт фактичного вступу позивача в управління та володіння спадковим
майном,  спростовуються протоколом
судового засідання,  в якому на аркушах
справи 98-100,  102-106,
112-115,  116-120,  121-124,
138-145 зафіксовані пояснення названих свідків. Жоден із свідків
не дав суду показань,  які б
підтверджували даний факт.

Свідок
ОСОБА_13,  яка є дружиною позивача,  пояснила,
що документи на спірну квартиру зберігались у позивача в зв"язку з
тим,  що ОСОБА_6  боялась їх загубити,  (а.с.  143 звор.) Тобто ці обставини не
підтверджують факту прийняття спадщини позивачем після смерті ОСОБА_5 Крім
того,  ці показання взагалі спростовують
доводи позивача щодо того,  що він не
знав про те,  що матір отримала свідоцтво
про право на спадщину на своє ім"я,
оскільки правовстановлюючі документи на квартиру,  в яких власником квартири була зазначена
ОСОБА_6  знаходились у нього на руках.

Показання
свідків про те,  що позивач заходив до
матері вранці і ввечері,  опікувався нею
не свідчать про вступ в управління або володіння спадковим майном,  оскільки будь-яких дій позивача щодо спадкового
майна,  які б свідчили про прийняття
спадщини в порядку та строки,
передбачені п.І.ч.1 та ч.2
ст.  549 ЦК України
свідки не вказали.

Також в
справі відсутні докази про те,  що на
руках у позивача були ощадні книжки ОСОБА_5

Задовольняючи
позов ОСОБА_1про визнання заповіту недійсним суд першої інстанції виходив з
того,  що на час складання заповіту в с.
Буча здійснювала нотаріальну діяльність приватний нотаріус,  а тому посадова особа селищної ради не була
повноважною посвідчувати заповіт,
відповідно до вимог  ст.  37
Закону України „Про нотаріат".

Проте
погодитися з цим не можна. Відповідно до правил
ст.  37 Закону України
„Про нотаріат" у населених пунктах,
де немає державних нотаріусів,
заповіти посвідчують посадові особи виконавчих комітетів сільських,  селищних,
міських Рад народних депутатів.

Як
встановлено в судовому засіданні в с. Буча здійснював свою діяльність
приватний,  а не державний нотаріус
ОСОБА_7,  а тому посадові особи селищної
ради посвідчили заповіт відповідно до вимог закону.

Згідно
зі  ст.
309 ЦПК
України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам
справи,  неправильне застосування норм
матеріального або процесуального права.

Оскільки
висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і суд
неправильно застосував норми матеріального права рішення суду в частині
задоволення позову ОСОБА_1підлягає зміні .
Судова колегія вважає,  що в
задоволенні позову ОСОБА_1необхідно відмовити з наведених  вище підстав.

Відмовляючи
ОСОБА_1 в задоволенні позову про спадкування грошових заощаджень після смерті
ОСОБА_6,  суд виходив з того,  що заповіт,
на підставі якого позивач просив визнати за ним право власності на
спадкове майно визнаний судом недійсним.

Рішення
суду першої інстанції в частині визнання заповіту недійсним скасоване,  але підстави для задоволення позову ОСОБА_1
про визнання права власності на грошові заощадження після смерті ОСОБА_6.  відсутні виходячи із наступного.

В
Постанові Пленуму Верховного Суду України №
4 від 24 червня 1983 року „Про
практику розгляду судами України справ про спадкування" зазначено ,
що відповідно до гл.7 Закону від 2 вересня 1993 р. „Про
нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається громадянам,  організаціям,
державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців,  які прийняли спадщину у встановленому чинним
законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому
розглядові не підлягають.

Оскільки
позивач вчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_6.  і питання
про право на спадщину може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом
одержання свідоцтва про право на спадщину,
підстав для скасування рішення суду в цій частині і винесення нового
рішення немає.

На
підставі  ст.  37
Закону України „Про нотаріат",
керуючись  ст.  ст. 3ОЗ,
309 ЦПК
України,  колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Ірпінського міського суду Київської області від 6 листопада 2006
року змінити в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання заповітів
недійсними.

В
задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними заповітів,  складених на ім"я ОСОБА_1 ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 29 жовтня 1997 року і посвідчених у виконкомі Бучанської селищної
ради  відмовити.

В іншій частині
рішення суду залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення
апеляційного суду може бути оскаржене протягом двох місяців з дня набрання ним
законної сили в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до
Верховного Суду України.