Справа № 22ц - 2304                                                 Головуючий
в 1 інстанції - Решетнік МО.
- 32                                                                        Доповідач   - Кузнецов
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27
серпня 2007 року   Колегія суддів судової
палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого
- судді Кузнецова
В.О.,

суддів                                                -    Гокова П.В.,  Пищиди М. М. ,

при
секретарі   -   Журавель Ю.О.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 26 вересня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про
визнання втратившим право користування житловим приміщенням та зустрічним
позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про вселення,  -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка
ОСОБА_2. вперше звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1. про усунення порушень прав власності в березні 2000
року. В ході розгляду справи неодноразово уточнювала позовні вимоги. Остаточно
сформулювала позовні вимоги у травні 2004 року і прохала прийняти рішення,  яким визнати ОСОБА_1. втративши право користування житлом в АДРЕСА_1.

В
обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те,  що їй на праві приватної власності належить
квартира АДРЕСА_1. Дану квартиру вона придбала у ОСОБА_3. за договором
купівлі-продажу від 16 лютого 2000 року. Після купівлі квартири їй стало
відомо,  що в квартирі значиться в
реєстрації відповідач,  однак останній
фактично на спірній житловій площі не проживає. З моменту продажу квартири
відповідач забрав свої особисті речі та виїхав,
але знятися з реєстраційного обліку добровільно відмовляється,  протягом тривалого часу,  а саме більше шести місяців,  не проживав в ній без поважної причини,  в зв'язку з чим просила визнати його
втративши право користування житловим приміщенням.

ОСОБА_1. звернувся
вперше з позовом до відповідачів у березні 2000 року і прохав визнати за ним
право власності на частку квартири,
визнати договір купівлі - продажу квартири частково недійсним.  Також неодноразово уточнював свої позовні
вимоги.

Ухвалою
суду від 14.09.2001 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення
суми виділено в самостійне провадження. ( т.1 а.с.  150 ). Іншою ухвалою суду від цієї ж дати
було прийнято відмова ОСОБА_1 від позову про визнання договору недійсним і
закрито провадження ( а.с.  151 т.1).

З
зустрічним позовом про вселення ОСОБА_1
звернувся у квітні 2001 року. В обґрунтовання своїх позовних вимог посилається
на те,  що він разом з дружиною 24 квітня
1998 , року придбав квартируАДРЕСА_1,
яку оформили на матір дружини - ОСОБА_4.
Після чого постійно

проживав зі своєю сім'єю
в квартирі,  був в ній
зареєстрований,  зробив ремонт,  оплачував комунальні послуги. В лютому 2000
року його колишня дружина ОСОБА_3. діючи по довіреності від ОСОБА_4.,  коли він знаходився у відряджені,  без його відома розірвала з ним шлюб та
продала квартиру,  чим позбавила його
житла. Просив вселити його в спірну квартиру,
так як іншого житла він не має.

Рішенням
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 26 вересня 2006року позовні вимоги ОСОБА_2. були
повністю задоволені,  ОСОБА_1 визнаний
втратившим право користування житловим приміщенням у спірній квартирі. У
задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_1. про
вселення було відмовлено.

З даним
рішенням не погодився ОСОБА_1. ,  якій подав апеляційну скаргу і прохав
скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення,  яким задовольнити його позовні вимоги,  посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши
законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної
скарги,    заявлених   позовних
вимог,    колегія   суддів
вважає  необхідним  апеляційну
скаргу задовольнити,    рішення
суду     скасувати,  ухвалити нове рішення ,  яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити,  а зустрічний позов задовольнити відповідно до
п.п.3, 4 ч.1  ст.  309 ЦПК,
України,  з наступних підстав.

Суд
першої інстанції,  приймаючи
рішення,  посилався на те,  що ОСОБА_1 не проживає в спірній квартирі без
поважних причин більше шести місяців,  втратив
інтерес до неї,  як до постійного місця
проживання і на підставі  ст.   ст.
71,  163 ЖК України визнав
останнього втративши право користування житловим приміщенням у спірній
квартирі. Однак з такими висновками суду погодитися не можна,  оскільки вони не відповідають фактичним
обставинам справи,  а рішення суду
прийняте з порушенням норм матеріального права.

Встановлено
судом та підтверджується матеріалами справи,
що ОСОБА_2. на праві приватної власності належить квартираАДРЕСА_1. Дану
квартиру вона придбала на підставі договору купівлі-продажу від 16 лютого 2000
року ( т. 1 а.с.  5 ).

Приймаючи
рішення про задоволення первісного позову ,
суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального
права,  які не регулюють спірні
правовідносини.

Статті
71,  72 ЖК України передбачають
збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами та порядок
визнання особи такою,  що втратила право
користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового
фонду,  а не в будинках ( квартирах )
приватного житлового фонду.

ст.  163
ЖК України передбачає збереження жилої площі за тимчасово відсутніми наймачем
та членами його сім'ї.

Однак
зазначена норма також не може бути застосована,
оскільки ОСОБА_1. не є
наймачем спірного житлового приміщення або членом його сім'ї.

Право членов сім'ї власника
житла на користування цим житлом і втрачання такого права передбачено  ст.
405 ЦК України.
Однак ця норма також не може бути застосована,
оскільки спірні правовідносини виникли у 2000 році,  тобто до вступу в дію ЦК України.

Згідно
ч. 1  ст.
156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку ( квартири ),  які проживають разом з ним у будинку (
квартирі ),  що йому належить,  користуються жилим приміщенням нарівні з
власником будинку ( квартири ),  якщо при
їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно
до ч4 цієї ж статті до членів сім'ї власника жилого будинку ( квартири )
належать особи,  зазначені в частині
другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником
будинку ( квартири ) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

ОСОБА_1. набув права
користування спірним житловим приміщенням на законних підставах у травні 1998
року ,  як член сім'ї власника квартири
,  коли був зареєстрований у спірній
квартирі згідно заяви власника квартири ОСОБА_4. ( а.с.  32 т. 2 ). В ході розгляду справи сторони не
надали доказів того,  що при вселенні в
квартиру між Агаповим

К.Є. та
власником квартири була укладена інша угода про порядок користуванням житловим
приміщенням у квартирі. Припинення шлюбних стосунків між дочкою власника
квартири та ОСОБА_1. не позбавляє останнього права користування спірним
житловим приміщенням.

Колегія
суддів вважає,  що суд першої інстанції
помилково прийшов до висновку проте,  що
відповідач за первісним позовом не проживав в спірній квартирі без поважних
причин і втратив інтерес до неї як постійного місця проживання. Таке
ствердження спростовується наявністю самої справи у суді з березня 2000 року
,  саме з цього часу ОСОБА_1. став
звертатися до суду з позовними заявами стосовно спірної квартири.

Згідно
ч.3  ст.
9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення
або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в
порядку,  передбачених законом.

За
вказаних обставин колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає задоволенню,  рішення суду скасуванню,  з ухваленням нового рішення,  яким у задоволенні первісного позову
необхідно відмовити та задовольнити зустрічний позов.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
309ч. 1 п.3, 4,   ст.  313 ЦПК України,  колегія суддів,  -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 26 вересня 2006року скасувати.

У
задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання втратившим право користування житловим приміщенням -відмовити,  а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру
АДРЕСА_1.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до
Верховного Суду України протягом двох місяців.