АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21"травня
2007року                                                                              М.
Хмельницький

Колегія судців
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Хмельницької області

в складі:
головуючої - судді Кізюн О.Ю.

суддів:Самчука
П.П..,  Ващенко С. Є. при секретарі Липко
А.Ю. з участю: позивача ОСОБА_1,  його
представника ОСОБА_2 представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4
розглянула    у    відкритому    судовому
засіданні   справу   № 22ц - 281 за   апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Хмельницького
міськрайонного суду від 19 серпня 2004 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3,  ОСОБА_5 про визнання права власності на
частину квартири та визнання недійсним договору дарування.

Заслухавши
доповідача,  пояснення апелянта,  його представника та представника
відповідачки ОСОБА_3,  перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної скарги,

встановила:

В липні
2004 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 і просив
визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати
недійсним договір дарування зазначеної частини квартири,  укладений 28 серпня 2000 року між ОСОБА_3
таОСОБА_5

В
обґрунтування заявленого позову посилався на те,  що з 07.02.1997 року по 28.03.1998 року та з
13.08.2000 року по 11.03.2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3
Перше розірвання шлюбу було здійснено з метою отримання нової квартири,  тому шлюбно-сімейні відносини вони з
відповідачкою не припиняли,  проживали
разом,  вели спільне господарство. В цей
період спільного проживання 21.04.1999 року ними за спільні кошти було придбано
2/3 частини квартири АДРЕСА_1,  право
власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_3

Оскільки
28.08.2000 року ОСОБА_3 без його відома та згоди подарувала спірну частину
квартири,  яка є їхньою спільною сумісною
власністю, ОСОБА_5,  тому просив суд
задоволити його позовні вимоги.

Рішенням
Хмельницького міськрайонного суду від 19 серпня 2004 року в позові Тимцясь
Михайла Володимировича до ОСОБА_3,
ОСОБА_5 про визнання права власності на частину квартири та визнання
недійсним договору дарування відмовлено.

В своїй
апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним та
необгрунтованим,  просить його скасувати
та ухвалити нове рішення,  яким
задоволити його позовні вимоги в повному обсязі. Вважає,  що суд не дослідив в повному обсязі матеріали
справи та не дав ніякої правової оцінки поданим доказам щодо їхнього з ОСОБА_3

Головуючий
у першій інстанції - Навроцький В. А.                              Справа
№22ц-281

Доповідач
-Кізюн О.Ю.                                                                             Категорія
№2, 5, 11, 13

спільного проживання
у фактичних шлюбних відносинах,  зокрема
показам свідків ОСОБА_1,  ОСОБА_6,  ОСОБА_7,  довідці
ДП „Цептор" від 1998 року про придбання ОСОБА_3 посуду вказаної
фірми,  який вона включила в розподіл як
спільно нажите під час шлюбу майно. Крім того,  судом неправильно дана оцінка встановленим
обставинам справи та невірно застосовано норми матеріального права,  зокрема не застосовано п.1  ст. 17 ЗУ
„Про власність".

Перевіривши
законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги
та вимог,  заявлених в суді першої
інстанції,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає відхиленню з
наступних мотивів.

Встановлено
і ці обставини ніким не оспорюються,  що
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.02.1997 року по
28.03.1998 року та з 13.08.2000 року по 11.03.2004 року. Згідно свідоцтва від
21.04.1999 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального
округу посвідчено право приватної власності ОСОБА_3 на 2/3 частини будинку
АДРЕСА_1 на підставі акту від 20 квітня 1999 року про визнання торгів
такими,  що не відбулися та передачі
домоволодіння,  належного ОСОБА_8,  в рахунок погашення боргу,  затвердженого суддею Хмельницького міського
суду від 21 квітня 1999 року.

На
обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 в суді першої інстанції та в засідання
апеляційного суду вказував,  що після
розірвання шлюбу з ОСОБА_3 в березні 1998 року вони продовжували спільно
проживати,  спільно займались
підприємницькою діяльністю і на розвиток цієї діяльності він разом з ОСОБА_3
передали чоловікові ОСОБА_8 для придбання ним швейних машинок спільні кошти в
розмірі 10 000 доларів США,  а ОСОБА_8
про отримання цих грошей написала розписку. Оскільки швейні машинки ОСОБА_9 не
закупив і отримані кошти не повернув,
тому цей борг було погашено шляхом передачі йому та ОСОБА_3 2/3 частини
будинку АДРЕСА_1,  однак право власності
на це житло було зареєстровано на ім'я ОСОБА_3 В підтвердження цих доводів
посилався на покази свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_6

Ці
доводи позивача суд першої інстанції правильно не взяв до уваги,  оскільки вони спростовуються наступним.

Заперечуючи
проти позову,  ОСОБА_3 вказувала,  що право власності на спірну квартиру вона
набула виключно за свої особисті кошти,
і що ОСОБА_1 ніяких грошових коштів на це не надавав.

Заперечення
відповідачки об'єктивно узгоджуються з матеріалами справи.

Так,  з матеріалів справи видно,  що акт від 20 квітня 1999 року про визнання
торгів такими,  що не відбулися та
передачі ОСОБА_3 2/3 частини будинку АДРЕСА_1,
належного ОСОБА_8,  було складено
на підставі виконавчого листа,  виданого
на виконання рішення Хмельницького міського суду від 08.02.1999 року,  яким стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь
ОСОБА_3 100 000 грн. Зі змісту рішення суду від 08.02.1999 року
вбачається,  що 100 тисяч гривень сім'я
ОСОБА_9их взяла в борг у ОСОБА_3 в листопаді 1998 року,  тобто після розірвання шлюбу між сторонами.

В
засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 визнав,
що 100 000 гривен по курсу валюти не відповідає 10 000 доларів США,
а є значно більшою сумою.

Наведені
обставини спростовують доводи апелянта про його участь у придбанні спірної
квартири за спільні кошти сторін.

З огляду
на викладене та відповідно до положень ч.1
ст.  17 Закону України „Про
власність" у суду першої інстанції не було підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1,  а тому ухвалене
ним судове рішення слід визнати законним та обґрунтованим.

Керуючись  ст.
ст. 3ОЗ,  307,  308,
313,  315,  317,
319 ЦПК України,  колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1   відхилити. Рішення
Хмельницького міськрайонного суду від 19 серпня 2004 року      залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  однак може бути оскаржена в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею
законної сили.