Справа № 22- 911                                        Головуюча
в 1 інстанції - Остапчук
Категорія№ 40                                              Доповідач-
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25
вересня 2007 року                                                                          м.
Рівне

Колегія суддів судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Рівненської

області у складі: головуючого  судді              -                            Василевича B.C.

суддів                   -     Гордійчук C.O.,
ШимківаС.С.

з участю
секретаря судового засідання    -                                  Колесової
Л.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу
за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненські
торгівельні мережі" на рішення Рівненського районного суду від 05 червня
2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівненські торгівельні мережі" про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди, -

встановила:

Рішенням Рівненського районного суду від 05 червня 2007 року задоволено
позовну заяву ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненські
торгівельні мережі" про поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді продавця продовольчих товарів у ТзОВ
"Рівненські торгівельні мережі" з 04 грудня 2006 року та скасовано
наказ № 60 від 01 грудня 2006 року про її звільнення з роботи.

Визнано протиправним та скасовано п. 2 наказу № 17 від 23 квітня 2007 року
про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з
роботи з 22 грудня 2006 року у зв"язку з прогулом за п. 4 ст. 40 КЗпП
України.

Стягнуто з ТзОВ "Рівненські торгівельні мережі" на користь
ОСОБА_1 компенсацію за вимушений прогул у сумі 1736 грн. 76 коп. та 8000 грн.
моральної шкоди.

Не погодившись із рішенням суду, ТзОВ "Рівненські торгівельні
мережі" подало на нього апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом
неповно з"ясовано обставини, які мають значення для справи, допущено
порушення норм матеріального та процесуального права.

На їхню думку у суду не було правових підстав для поновлення позивачки на
роботі з 04 грудня 2006 року шляхом скасування наказу № 60 від 01 грудня 2006
року, який на день розгляду справи втратив чинність, оскільки він був
скасований самим відповідачем наказом № 17 від 23 квітня 2007 року.

ОСОБА_1 подала позовну заяву до суду 23 березня 2007
року, пропустивши трьохмісячний строк для звернення до суду за вирішенням
трудового спору так як до роботи вона повинна була приступити 22 грудня 2006
року після закінчення тимчасової непрацездатності.

Суд не дав
належної оцінки їхнім доводам
при прийнятті рішення по справі, поклавши в основу рішення тільки доводи
позивачки.

Вважають, що ними не пропущено строку на накладення на позивачку
дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи за вчинення прогулу та
не допущено порушення накладення такого стягнення.

Судом помилково тлумачено норму ч. З ст. 184 КЗпП
України, як таку, що забороняє звільняти з роботи вагітних жінок з ініціативи
власника або уповноваженого органу.

Також судом не з"ясовано наявність підстав для відшкодування моральної
шкоди, не обгрунтовано її розмір.

Просять скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про
відмову ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить
до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив
з того, що при звільненні позивачки з роботи відповідачем було допущено
порушення норм трудового законодавства, зокрема ст.ст. 38, 40 ч. 1 п. 4, 40 ч.
З, 148, 149, 184 ч. З КЗпП України про що у рішенні наведені відповідні мотиви.

З таким висновком місцевого суду колегія суддів апеляційного суду
погоджується.

Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових стосунках з
відповідачем з 01 квітня 2006 року. Згідно наказу № 17 вона була прийнята на
посаду продавця продовольчих товарів.

Наказом № 60 від 01 грудня 2006 року, у період тимчасової непрацездатності,
ОСОБА_1 була звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України
з 04 грудня 2006 року. Письмової заяви про звільнення з роботи за власним бажанням
вона не подавала, що відповідачем не заперечується (а.с. 45).

У ході розгляду справи відповідач наказом № 17 від 23 квітня 2007 року
скасував наказ № 60 від 01 грудня 2006 року та звільнив позивачку із займаної
посади з 22 грудня 2006 року за допущений прогул без поважних причин.

Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених
законодавством.

Частиною 3 ст. 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його
тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також
у період перебування працівника у відпустці.

У відповідності з вимогами ч. З ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних
жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка була
звільнена з роботи в період її тимчасової непрацездатності, оскільки з 22
листопада по 21 грудня 2006 року вона знаходилася на стаціонарному лікуванні в
пологовому будинку № 2

м. Рівне, що
підтверджується листками непрацездатності від 06 та 21 грудня 2006 року (а.с.
6).

На переконання апеляційного суду у відповідача не було
законних підстав для видачі наказу № 17 від 23 квітня 2007 року. Крім цього,
ним допущено порушення вимог ст. 148, 149 КЗпП України, які полягають у пропущены строку для
застосування дисциплінарного стягнення та порушено порядок його застосування.
Відповідачу достеменно було відомо про існування наказу № 60 від 01 грудня 2006
року про звільнення позивачки з роботи з 04 грудня того ж року, так само і про
те, що вона не ходить з цього часу на роботу.

Позивачкою не пропущено строку звернення до суду за захистом порушених
прав, так як трудову книжку вона отримала 05 березня а копію наказу про
звільнення - 06 березня 2007 року.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями
(бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній
формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а
також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від
відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання
заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати
місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов правильного
висновку про доведеність вини відповідача в заподіянні моральної шкоди
позивачці.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995
року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен
визначити залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та
справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 8000
грн., місцевий суд не в повному обсязі врахував зазначене вище роз"яснення
Пленуму.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням характеру й обсягу моральних
страждань, яких позивачка зазнала у зв"язку з протиправними діями
відповідача, а також виходячи із засад розумності, виваженості та
справедливості на її користь за заподіяну моральну шкоду має бути стягнуто 1000
грн..

За таких обставин рішення Рівненського районного суду в частині визначення
розміру моральної шкоди підлягає зміні з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК
України.

Решта доводів апеляційної скарги не можуть вплинути на
законність прийнятого судового рішення, оскільки вони не спростовують
зазначених вище висновків суду.

Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України, на підставі ст.ст. 23,
1166,1167 ЦК України,
колегія суддів, -

вирішила   :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю
"Рівненські торгівельні мережі" задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду від 05 червня 2007 року змінити,
зменчивши розмір моральної шкоди, яка стягнута з товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівненські торгівельні мережі" в користь ОСОБА_1 до
1000 (однієї тисячі) грн..

В решті рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно.
Воно може бути оскаржене безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня його проголошення.