Справа № 22ц-1325/2007                                          І
оловуючий у Іін ст.  - Крапивний В.І.
Доповідач    Литвиненко І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13
вересня 2007 року                                                                                                  м.  Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі

головуючого-
судді              ЛИТВИНЕНКО І.В.

суддів:                                    СМАГЛЮК P.I.,  БОБРОВОЇ І.О.

при
секретарі                        Рябчук СМ. ,
Вареник О.М.

з участю                                представника
позивача ОСОБА_2.,

представника
відділу освіти ОсипенкоЛ.М. ,
представника управління Пенсійного фонду в Корюківському районі Іваненко
СІ.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Корюківського районного суду від 5 липня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1
до відділу освіти Корюківської рай держадміністрації,  управління Пенсійного Фонду України в
Корюківському районі,  відділення Держказначейства
в Корюківському районі про стягнення заборгованості по компенсаційним
виплатам,  середнього заробітку за час
затримки розрахунку,  моральної шкоди,  індексації і компенсації виплат,  зобов'язання провести відповідні
відрахування,  подання необхідних
документів про перерахунок пенсії і відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні
2006 року ОСОБА_1,  як вчитель-ленсіонер
з листопада 2000 року,  звернулась з
позовом до відділу освіти Корюківської рай держадміністрації про стягнення заборгованості
по надбавкам за вислугу років та допомоги на оздоровлення,  передбачені
ст.  57 Закону України „Про
освіту",  за період з 1997-2000 роки
у сумі 970 гри 38 коп,  надбавку за
вислугу років в період щорічних відпусток за 1997-2000 роки,  надбавку за вислугу років за час перебування
на лікарняному в період січень-квітень 1997 року. Крім того,  позивачка просила стягнути індексацію та
компенсацію по заборгованим сумам,  середній
заробіток за затримку виплати сум при звільненні за весь час затримки по день
фактичного розрахунку,  моральну шкоду за
невиплату компенсаційних сум у розмірі 1000 гри

та
моральну шкоду у розмірі
100 трн,  спричинену неявкою
відповідача у судове засідання.

Під час
розгляду справи ОСОБА_1 збільшила свої позовні вимоги і просила зобов'язати
відділ освіти Корюківської райдержадміністрації виконати нарахування,  утримання та відрахування внесків до Фондів
загальнообов'язкового державного соціального та пенсійного страхування на
заборговані їй суми відповідно до чинного законодавства що дало б їй право на
більш повне матеріальне забезпечення та соціальні послуги за
загальнообов'язковим державним соціальним та пенсійним страхуванням.  Крім того,
просила зобов'язати відділ освіти Корюківської райдержадміністрації
подати до регіональною відділення пенсійного фонду документацію,  необхідну для перерахунку пенсії з
урахуванням заборгованих їй сум і стягнути з відповідача матеріальну
шкоду,  заподіяну видачею недостовірних
документів для нарахування пенсії в 2000 році у розмірі,  який буде встановлений після перерахунку
пенсії.

Рішенням
суду у задоволенні вимог відмовлено повністю. Суд виходив з того,  що виплати за
ст. 57 Закону України визнані кредиторською заборгованістю Державного
бюджету України,  порядок їх виплат
регулюється Законом України „Про реструктуризацію заборгованості з виплат,  передбачених статтею 57 Закону України „Про
освіту" педагогічним,
науково-педагогічним та іншим категоріям працівників навчальних
закладів" і тому вони стягненню не підлягають. Крім того,  суд,  пославшись
на Закон України „Про реструктуризацію заборгованості з виплат,  передбачених статтею 57 Закону України „Про
освіту" педагогічним,
науково-педагогічним та іншим категоріям працівників навчальних
закладів",  відмовив у стягнення
індексації/компенсації,  надбавки за
вислугу років в період щорічних відпусток за 1997-2000 роки і надбавки за
вислугу років за час перебування на лікарняному в період січень-квітень 1997
року,  вказавши що вони не передбачені
Законом України „Про реструктуризацію заборгованості з виплат,  передбачених статтею 57 Закону України „Про
освіту" педагогічним,
науково-педагогічним та іншим категоріям працівників навчальних
закладів". Що стосується відмови суду у зобов'язанні відділу освіти
виконати нарахування,  утримання та відрахування
внесків до Фондів загальнообов'язкового державного соціального та пенсійного
страхування на заборговані їй суми відповідно до чинного законодавства,  то суд обгрунтував свою відмову тим,  що позивачка є пенсіонеркою,  а відрахування і нарахування робляться лише
працюючим особам.  Суд також вказав у
рішенні на пропуск позивачкою строку на звернення до суду та необхідність
розгляду вимог до органів Пенсійного фонду України і Держказначейства у
адміністративному судочинстві,  оскільки
ухвалою судді від 11.06.2007 року ці органи були залучені до участі у справі в
якості співвідповідачів.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду через порушення судом
норм матеріального і процесуального права,
невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове
рішення,  яким задовольнити її вимоги. В
обгрунтування своїх доводів,  апелянт
вказує на те,  що суд прийшов до хибного
висновку про те,  що оскільки
заборгованість по надбавкам за вислугу років та допомоги на оздоровлення,  передбачені
ст. 57 Закону України „Про освіту",
визнані кредиторською заборгованістю Державного бюджету України,  то

її
звернення за нормами трудового законодавства про стягнення заборгованості
невиплаченої при звільненні ,  є
безпідставними. Апелянт,  посилаючись
на  ст. 43 Конституції України,   ст. 22 Закону України „Про оплату
праці",   ст.  14 Закону України „Про освіту",  практику Європейського Суду,  наполягає на тому ,  що вона має право на своєчасне одержання
винагороди за працю і це право вона має право захищати через суд,  не дивлячись на Закон України „Про
реструктуризацію заборгованості з виплат,
передбачених статтею 57 Закону України „Про освіту" педагогічним,  науково-педагогічним та іншим категоріям
працівників навчальних закладів". Також ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не
погоджується з твердженням суду про те,
що кредиторська заборгованість є одноразовою виплатою і не підлягає
індексації/компенсації,  вона вважає ці
висновки суду необгрунтованими та вказує на те,
що на час утворення заборгованості діяло законодавство,  яке передбачало проведення
індексації/компенсації заборгованості по заробітній платі,  зокрема „ Порядок проведення індексації
грошових доходів громадян" та „Положення про порядок компенсації
працівникам втрати частини зарплати у зв'язку з порушенням термінів її
виплати",  затверджених

постановами
KM України,  а тому її
вимоги підлягають задоволенню. Крім того,
апелянт вказує на те,  що вона не
пропустила строки звернення до суду так як відділ освіти до цього часу з нею не
розрахувався повністю і тому вона має право на стягнення середнього заробітку
за весь час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Крім
того,  ОСОБА_1 звертає увагу суду на
те,  що відповідно до  ст.
ст.  74,  129 КЗпП України заробітна плата зберігається
на час відпустки і не повинен був утримуватись прибутковий податок із
виплачених заборгованих сум за правилами,
які діяли на момент утворення заборгованості. Що стосується відмови суду
у перерахунку лікарняного та нарахування страхових внесків до Фонду соціального
страхування,  то апелянт вказує на
те,  що суд невірно послався на
посилається на Закон України „Про реструктуризацію заборгованості з виплат,  передбачених статтею 57 Закону України „Про
освіту" педагогічним,
науково-педагогічним та іншим категоріям працівників навчальних
закладів",  оскільки ці питання
регулюються  ст. 21 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою
втратою працездатності та витратами,
зумовленими народженням та похованням".

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення учасників
судового розгляду,  дослідивши матеріали
справи,  апеляційний суд приходить до
висновку ,  що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню,  рішення суду
скасуванню,  а в задоволенні позову слід
відмовити виходячи з наступного.

Як
вбачається з матеріалів справи,
позивачка просить стягнути з відділу освіти Корюківської
райдержадміністрації заборгованість по надбавкам за вислугу років та допомозі
на оздоровлення,  надбавки за вислугу
років в період щорічних відпусток та перебування на лікарняних за період з 1997
року по день звільнення,  т.т. по
05.11.2000 рік,  середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку,
компенсації та індексації невиплачених сум.

Суд
першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того,  що позивачкою пропущений строк для звернення
до суду з такими вимогами та відповідно до Закону України „Про реструктуризацію
заборгованості з виплат,  передбачених
статтею 57 Закону України „Про освіту" педагогічним,  науково-

педагогічним
та іншим категоріям працівників навчальних закладів" невиплачені суми
визнані державним боргом,  позивачка
отримує нараховані їй суми,  виплати за
період відпустки,  лікарняного,  компенсації і індексації не передбачені
зазначеним законом,  атому підстав для
задоволення позову не має.

Проте
такі висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. При зверненні до
суду позивачка наголошувала на тому,  що
вона працювала вчителем з 25.08.1990 року по 05.11.2000 року і має право на
виплати,  передбачені  ст. 57 Закону України „Про освіту'7. Саме з
огляду на ці правовідносини,  а не на
Закон України „Про реструктуризацію заборгованості з виплат,  передбачених статтею 57 Закону України „Про
освіту" педагогічним,
науково-педагогічним та іншим категоріям працівників навчальних
закладів" і слід суду було розглядати справу.

ОСОБА_1
звернулась з позовом до суду 07.12.2006 року з вимогами про стягнення
заборгованості по виплатам,  які їй
повинні були виплатити при звільненні 05.11.2000 року,  і ,  відповідно
до  ст. 233 КЗпП України,  яка діяла на той час,  вона дійсно пропустила тримісячний строк
звернення до суду за захистом свого права.

Доводи
апелянта про те,  що строк для звернення
до суду вона не пропустила,  тому що
відповідно до  ст. 233 КЗпП України
працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому
зарплати без обмеження будь-яким строком,
є безпідставними,  оскільки дана
норма закону розповсюджується на правовідносини,  які виникли після 11.07.2001 року. В п.25 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року „Про практику
застосування судами законодавства про оплату праці",  на який звертає увагу апелянт,  вказується на те,  що звернення до суду обчислюється з дня
,  коли працівник дізнався або повинен
був дізнатися про порушення свого права.

Позивачка
ОСОБА_1 в день свого звільнення 05.11.2000 року не отримала повного розрахунку
і саме з цього часу почався перебіг строку за звернення до суду. Оскільки
ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду про стягнення належних виплат
по  ст. 57 Закону України „Про
освіту",  то її вимоги про стягнення
індексації,  компенсації по заборгованим
сумам,  середнього заробітку за час
затримки розрахунку,  моральної шкоди є
безпідставними.

Що
стосується вимог позивачки до відділу освіти Корюківської райдержадміністрації
про зобов'язання виконати нарахування,
утримання та відрахування внесків до Фондів загальнообов'язкового
державного соціального та пенсійного страхування на заборговані їй суми
відповідно до чинного законодавства,  про
зобов'язання подати до регіонального відділення пенсійного фонду
документацію,  необхідну для перерахунку
пенсії з урахуванням заборгованих їй сум і стягнути з відповідача матеріальну
шкоду,  заподіяну видачею недостовірних
документів для нарахування пенсії в 2000 році у розмірі,  який буде встановлений після перерахунку
пенсії,  то вони не грунтуються на нормах
закону і є безпідставними ще і тому,  що
суд відмовляє у позові про стягнення заборгованих сум.

Також не
передбачені чинним законодавством вимоги позивача про стягнення 100 грн
моральної шкоди за неявку відповідача в судове засідання.

Висновки
суду про те,  що вимоги позивачки до
органів Пенсійного фонду України
та    Державного     казначейства    підлягають     розгляду     в
порядку

адміністративного
судочинства взагалі не грунтується на матеріалах справи,  оскільки вимог до органів Пенсійного фонду
України та Державного казначейства ні ОСОБА_1,
ні її представник не заявляли. Крім того,  і посилання суду першої інстанції на
притягнення до участі у справі їх в якості відповідачів за вказівкою
вищестоящого суду не відповідає дійсності,
так як ухвала апеляційного суду від 27.04.2007 року не містить вказівок
на залучення до участі у справі вказаних органів саме в якості відповідачів.

За таких
обставин,  рішення суду ухвалене з
порушенням норм матеріального та процесуального права,  висновки суду не відповідають обставинам
справи,  а тому воно підлягає скасуванню.
Підстав для задоволення позову ОСОБА_1. апеляційний суд не знаходить.

Керуючись  ст. 233 КЗпП України ( в редакції до
11.07.2001 року),   ст. 57 Закону України
„Про освіту",   ст.  ст.
303,  307,  309 ч.1 п. п.3,  4,
ст.  ст.  314,
316,  3 19,  325 ЦПК України,  апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Корюківського районного суду від 5 липня 2007 року скасувати.

У
задоволенні позову ОСОБА_1 до відділу освіти Корюківської
райдержадміністрації,  управління
Пенсійного Фонду України в Корюківському районі,  відділення Держказначейства в Корюківському
районі про стягнення заборгованості по компенсаційним виплатам,  середнього заробітку за час затримки
розрахунку,  моральної шкоди,  індексації і компенсації виплат,  зобов'язання провести відповідні
відрахування,  подання необхідних
документів про перерахунок пенсії і відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання ним законної сили.