АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц - 282 / 2007                                 Головуючий в 1 інстанції - Боженко Л.В.
- 39/40                                                  Доповідач   -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 травня 2007 року                     Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Апеляційного
суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого    -
Глущенко Н.Г.

суддів                                                - Григорченка
Е.І.,  Прозорової М. Л.

при
секретарі   - Білоконь Н.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

Пологового
будинку Управління охорони здоров'я Павлоградської міської ради
Дніпропетровської області на рішення Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 27
червня 2006 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
Пологового будинку Управління охорони здоров'я Павлоградської міської ради
Дніпропетровської області про визнання наказів незаконними,  зміну формулювання записів внесених до
трудової книжки та відшкодування моральної шкоди,  -

ВСТАНОВИЛА:

В
листопаді 2006 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовною заявою до Пологового будинку Управління охорони здоров'я
Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про визнання наказів
незаконними,  зміну формулювання записів
внесених до трудової книжки та відшкодування моральної шкоди.

В
обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1
посилалась на те,  що 01.03.1991 року вона була
прийнята відповідачем на роботу -
на посаду акушерки жіночої консультації Пологового будинку м.  Павлограда по переводу з Павлоградської
міської лікарні № 1.

На
підставі її - позивачки заяви від 01.03.1991 року та наказу № 1 від 01.03.1991
року відповідачем було надано їй відпустку без збереження заробітної плати по
догляду за дитиною - донькою ОСОБА_2,  ІНФОРМАЦІЯ_1
народження,  до досягнення нею трьох
років,  тобто до 21.01.1992 року. Оскільки
її донька має статус дитини потерпілої від Чорнобильської катастрофи і в
зв'язку з незадовільним станом здоров'я доньки,
яка часто хворіла і потребувала постійного догляду,  відповідач своїм наказом від 22.01.1992
року,  згідно ч.б  ст. 179 КЗпП України,  знову надав їй відпустку без збереження
заробітної плати до досягнення донькою   4 років,  а оскільки стан здоров'я дитини не
покращувався то наказом від

2

20.01.2004
року відповідач надав їй таку ж відпустку,
але вже до досягненню донькою шестирічного віку.

Затим,  згідно її заяви відповідач своїм наказом № 10
від 20.01.1995 року,  керуючись  ст.  30
Закону України "Про статус і соціальний захист громадян,  які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи",  надав відпустку без
збереження заробітної плати по догляду за дитиною потерпілою від Чорнобильської
катастрофи - до досягнення нею 12 років.

У травні
1999 року,  перебуваючи у відповідача на
обліку у зв'язку з іншою вагітністю та пологами,  вона - позивачка випадково дізналася,  що наказом відповідача № 149 від 23.11.1998
року її було звільнено з роботи тоді як згідно наказу № 10 від 20.01.1995 року
вона знаходилася у відпустці по догляду за донькою до досягнення нею 12-річного
віку. Вона звернулася до відповідача з проханням поновити її в трудових
правах,  так як була вагітна і не в змозі
отримувати соціальні виплати по народженню дитини,  але відповідач їй відмовив.

Так як
вона себе недобре почувала,  готувалася
до пологів,  та одночасно доглядала за хворими
донькою і чоловіком,  потерпілими від
Чорнобильської катастрофи,  то подавати
заяву до суду не мала ні можливості ,  ні часу і звернулася лише до прокуратури з надією,  що її порушені трудові права будуть
відновлені.

Відповідач
же на вимогу прокуратури не відновив її порушені права,  а лише більш заплутав ситуацію з її
звільненням з роботи.

Так,  наказом №
76 від 25.05.1999 року
відповідач частково змінив наказ №149
від 23.11.1998 року
щодо її звільнення,  а саме: скасував п.3
наказу № 149 та
зобов'язав внести запис до її трудової книжки,
наступного змісту "
Звільнити по догляду за дитиною потерпілою від Чорнобильської катастрофи до
12 років п.13  ст.  30 Закону " Про
Чорнобиль" з 23.11.1998
року",  тобто звільнення було
проведено заднім числом без її згоди (
заяву про звільнення відповідачу вона ніколи не надавала) та без згоди
профспілки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила
сина ОСОБА_3 і звернулася до відповідача з заявою про виплату декретних та
надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення сином трьох років,  але їй відповідачем було відмовлено з тих
підстав,  вона не є працівником
пологового будинку.

Весною 2005 року вона знову
звернулася до прокуратури та Державної інспекції праці щодо захисту її
порушених прав,  але відповідач на
звернення зазначених органів,  щодо
усунення порушень її прав не реагував,  а
тому вона змушена була звернутись в листопаді 2005 року до суду з даним позовом.

Оскільки
раніше вона невзмозі була звернутися до суду за захистом порушених прав і
пропустила строк для пред'явлення позову з поважних причин ( донька і син від
дня народження перебувають на обліку,  як
діти потерпілі від Чорнобильської катастрофи,
крім того її чоловік є інвалідом 2
групи,  має статус постраждалого від
Чорнобильської катастрофи,  переніс
інсульти в лютому 1997 року,  грудні 2000
року та червні 2001 року),  то позивачка просила суд поновити їй строк на
звернення до суду з позовом та визнати незаконними і скасувати накази
пологового будинку про її звільнення №
149 від 23.11.1998 року та № 76 від 25.05.1999 року,  зобов'язавши пологовий будинок внести до її
трудової книжки записи про надання соціальної відпустки без збереження
заробітної плати по догляду за дітьми -донькою
ОСОБА_2,  ІНФОРМАЦІЯ_1 народження,  та сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження,  до досягнення кожним із них 12-річного віку
згідно  ст.   ст.
179, 181 КЗпП України та п. 13
ст.  30 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,  які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" відповідно до поданих нею
заяв. Також позивачка просила стягнути з відповідача на її користь 5000 грн. у
відшкодування моральної шкоди і судові витрати по справі / а. с. 2-5 /. Відповідач позов
не визнав.

3

Рішенням
Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.06.2006 року суд визнав
незаконними накази пологового будинку про звільнення ОСОБА_1 з роботи № 149 від 23.11.1998 року та № 76 від 25.05.1999 року. Суд
зобов'язав пологовий будинок внести до трудової книжки ОСОБА_1 записи
відповідно до наданих нею заяв про надання соціальної відпустки без збереження
заробітної плати по догляду за дітьми,
донькою ОСОБА_2,  ІНФОРМАЦІЯ_1
народження,  та сином ОСОБА_3,  ІНФОРМАЦІЯ_2
народження,  до досягнення кожним окремо 12-річного
віку,  згідно  ст.
ст.  179, 181 КЗпП України та
п.13  ст.
30 Закону
України "Про статус і соціальний захист громадян,  які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи". Також рішенням суду стягнено з пологового будинку на користь ОСОБА_1 1000 грн. у
відшкодування моральної шкоди та поновлено позивачці строк позовної давності / а. с.  76-78
/.

В
апеляційній,  скарзі пологовий будинок
ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про
відмову позивачці в її позовних вимогах,
оскільки рішення постановлене з порушенням норм матеріального та
процесуального закону / а.
с.  79-83 /.

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги
та заявлених вимог,  колегія суддів
приходить до висновку,  що апеляційна
скарга підлягає задоволенню,  а рішення суду
скасуванню з ухваленням нового рішення відповідно до п. п. 3, 4 ч.1  ст.
309 ЦПК України з наступних підстав.

Задовольняючи
позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того,  що відповідно до  ст.  38 КЗпП України - розірвання
трудового договору можливе лише за письмовою заявою працівника,  яку позивачка не писала. Крім того,  на момент звільнення з роботи позивачка
відповідно до наказу № 10-к від
20.01.1995 року
знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до 14 років.

За таких
обставин,  суд першої інстанції прийшов
до висновку,  що відповідно до  ст.
ст.  38,  179 КЗпП України та  ст. 30 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян,  які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають задоволенню в повному обсязі,
а пропущений строк позовної давності - поновленню,  так як він пропущений нею з поважних причин.

Однак,  з такими висновками суду погодитись
неможна,  оскільки вони не відповідають
дійсним обставинам справи,  а також
діючому матеріальному та процесуальному закону.

Так,  згідно ч. 6  ст.  179
КЗпП України - у
разі,  якщо дитина потребує домашнього
догляду,  жінці в обов'язковому порядку
надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю визначеною у
медичному висновку,  але не більше як до
досягнення дитиною шестирічного віку.

Тобто
відпустка може бути надана жінці лише до досягнення дитиною шестирічного
віку,  а не 12-річного віку,  як просила позивачка,  і суд своїм рішенням від 27.06.2006 року задовольнив
ці вимоги в порушення діючого трудового законодавства.

Крім
того,  задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині
позовних вимог,  суд не прийняв до
уваги,  що п. 13  ст.  30
Закону України "Про статус і соціальний захист громадян,  які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"
- не передбачає надання жінці відпустки по догляду за дитиною до 12 років,  а передбачає зарахування до стажу роботи
одному з батьків часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею віку 12
років.

Тобто,  в разі,
якщо дитина потребує домашнього догляду і після досягнення нею
шестирічного віку,  то жінка підлягає
звільненню з роботи згідно  ст.  38 КЗпП України з зазначенням тієї
обставини,  що вона звільняється з роботи
за власним бажанням по досягненню дитиною віку 12 років. Якщо жінка не звертається
до адміністрації з відповідною заявою і не приступає до виконання своїх
обов'язків,  то

4

вона  підлягає
звільненню з ініціативи
власника  або  уповноваженого  ним
органу відповідно до вимог п. 4
ч.1  ст.  40
КЗпП України чи інших норм зазначеного Кодексу. За таких обставин у суду
першої інстанції не було підстав для ухвалення рішення про внесення записів до
трудової книжки позивачки відносно надання їй відпустки по догляду за сином та
донькою до досягнення кожним із них 12
років.

Ухвалюючи
рішення по справі суд не прийняв до уваги вище зазначені норми матеріального
закону та дійсні обставини справи,  що і
привело до невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильному
застосуванню норм матеріального права,  а
в результаті і ухвалення незаконного та необгрунтованого рішення по справі.

Не були
прийняті до уваги вище зазначені норми матеріального закону і
відповідачем,  як при наданні позивачці
відпустки по догляду за дитиною до 14
років згідно наказу №
10-к.від 20.01.1995 року / а. с.  16 /,
так і при звільненні позивачки з роботи згідно наказу № 149 від
23.11.1998 року та внесення змін до вказаного наказу наказом № 76 від
25.05.1999 року щодо зміни запису в трудовій книжці позивачки відносно підстав
звільнення з роботи / а. с.  17, 18 /,  що також привело до винесення наказів,  які не відповідають дійсним обставинам та
трудовому законодавству.

Ухвалюючи
рішення по справі про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та поновлюючи
позивачці строк позовної давності згідно
ст.  257 ЦК України,  суд першої інстанції не прийняв до
уваги,  що в даному випадку між сторонами
склалися трудові відносини,  які
регулюються нормами трудового законодавства,
зокрема КЗпП України,  а не ЦК України.

Так,   ст.  233 КЗпП України - передбачає,  що працівник може звернутися до суду з заявою
про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня,  коли він дізнався або повинен був дізнатися
про порушення свого права,  а у справах про
звільнення - в
місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Згідно  ст.  234 КЗпП України - у разі пропуску
з поважних причин строків,
установлених  ст.  233 КЗпП України,  суд може поновити ці строки.

З
матеріалів справи вбачається,  що
позивачці стало відомо про її звільнення з роботи ще 25.05.1999 року коли їй
було видано трудову книжку та коли згідно наказу № 76 від 25.05.1999 року
відповідачем було внесено запис до трудової книжки ОСОБА_1 щодо зміни
формулювання причини її звільнення з роботи. Але не зважаючи на дані обставини
позивачка звернулася до суду з позовом лише 22.11.2005 року,  тобто через 6 років 6 місяців.

Посилання
позивачки на те,  що вона пропустила
строк на звернення до суду з позовом за вирішенням трудового спору з поважних
причин,  оскільки мала на руках хворих дитину,  чоловіка та була вагітною,  не можуть бути прийняті до уваги,  так як зазначені підстави є такими що
проходять і починаючи з травня 1999
року у позивачки були всі можливості звернутися до суду з відповідним
позовом,  що вона і робила в 1999 році звертаючись,  як до прокуратури так і до відповідача з
питань порушення її законних прав і зазначені обставини не були перепоною для
таких звернень.

Позивачка
мала можливість поштою чи іншим шляхом направити до суду свою позовну
заяву,  а в разі неможливості самостійно
звернутися до суду з відповідним позовом позивачка не була позбавлена
можливості звернутися до суду через безпосереднє представництво її інтересів в
суді прокурором,  якщо були на те
підстави,  так і через іншого
представника відповідно до вимог чинного законодавства.

Таким
чином,  колегія суддів не знаходить
підстав для поновлення позивачці строку на звернення до суду з позовною заявою
щодо вирішення трудового спору.

2

За таких обставин рішення
суду першої інстанції не може залишатись в силі і підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення щодо відмови позивачці в її позовних вимогах у
зв'язку з пропуском строку на звернення до суду з позовом про вирішення
трудового спору - без
поважних на те причин.

Керуючись  ст.
ст.  303, 307, 309 ЦПК України,  колегія суддів,  -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу Пологового будинку Управління охорони здоров'я Павлоградської міської
ради Дніпропетровської області -
задовольнити.

Рішення
Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2006 року - скасувати.

Відмовити
ОСОБА_1 в її
позовних вимогах до Пологового будинку Управління охорони здоров'я
Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про визнання наказів
незаконними,  зміну формулювання записів
внесених до трудової книжки та відшкодування моральної шкоди.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення,  але може бути оскаржене в касаційному порядку
до Верховного Суду України протягом двох місяців