Справа № 22ц-642/07                                     Головуючий
в 1 інстанції - Кихтюк P.M.
-33                                                   Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ     СУД       ВОЛИНСЬКОЇ      ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«1»
серпня 2007року.                                                                                          м.
Луцьк.

Колегія   суддів
судової   палати у   цивільних
справах апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого -
судді Сівчука Є.І. суддів - Свистун О.В.,
Подолюка В А.,  при секретарі -
Масляній С.В. з участю відповідача ОСОБА_1

розглянула
у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3,  ОСОБА_1 про усунення
перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування завданих
збитків,  за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_4на рішення Луцького міськрайонного суду від 31
травня 2007 року ,  -

встановила:

Рішенням
Луцького міськрайонного суду від 31 травня 2007 року у задоволенні позову
відмовлено.

В
апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_4. просить скасувати це рішення і
ухвалити нове рішення по суті позовних вимог,
покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального та процесуального права.

Судом
першої інстанції встановлено,  що
ОСОБА_2. став власником 7/15 частини будинку згідно нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу від 05.04.1977 року. Відповідач ОСОБА_3. 10.04.2006
року прийняв в дар 1/5 частину житлового будинку з надвірними спорудами і
18.10.2006 року подарував свою частку ОСОБА_1 18.08.2006 року відповідач
ОСОБА_3. звалив паркан,  дерево,  а також зніс
сарай та гараж,  що належали
ОСОБА_2

Крім
цього відповідачем було збудовано паркан,
який зі слів представника позивача перешкоджає його довірителю в
користуванні земельною ділянкою.

Апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Відповідно
до ч.З ст. 10,  ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається,  як на
підставу своїх вимог та . заперечень.

Згідно
договору купівлі-продажу від 05.04.1977 року у власність позивача перейшли:
коридор площею-2, 4 кв.м.,  ванна кімната-4,
0 кв.м.,  кухня-9, 7 кв.м.,  кімнати площею-10, 2 кв.м. та 14, 5
кв.м.,  погріб під сіньми,  сходи,
сарай,  вбиральня. Однак цим
договором не передбачено перехід до позивача права власності земельної
ділянки,  яка розташована біля його частини
будинку. Цивільне законодавство визначає,
що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Частиною 1 статті 125 Земельного кодексу України встановлено,  що право власності та право постійного
користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або
користувачем документа,  що посвідчує
право власності чи право постійного користування земельною ділянкою,  та його державної реєстрації. Відповідно документом,  який посвідчує ці права є державний акт,  форма якого затверджується Кабінетом
Міністрів України (ст.126 ЦК України)

Як було
встановлено судом першої інстанції земельна ділянка на якій знаходиться будівля
належить Луцькій міській раді. Жодних звернень з боку позивача,  щодо оформлення його права на користування
земельною ділянкою не надходило,  а отже
ніяких правовстановлюючих документів,
які б посвідчували право власності,
або право постійного користування земельною ділянкою позивачу не видавались
і вказана обставина позивачем не оспорювалась,
а отже позивач повністю погодився з таким станом речей.

Крім
цього,  встановлено що гараж,  про який ведеться мова відмічений комунальним
підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації»,  як такий,
що побудований самовільно. Оскільки позивачем будь-яких заходів по
узаконенню самочинного будівництва (гаражу) не проводилося,  то її знесення не можна вважати порушенням
прав власності позивача,  так як згідно
ч. 1 п.2 ст.376 ЦК України
особа,  яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого майна,
не набуває права власності на нього. Таким чином відповідач своїми діями
не порушив прав позивача.

Судом
першої інстанції цілком правомірно були застосовані норми Земельного кодексу України
(в редакції 2001 року),  оскільки спірні
правовідносини між сторонами виникли 18.08.2006 року,  тобто тоді,
коли відповідачем були вчинені певні дії,  які в подальшому стали предметом судового
розгляду.

Виходячи
з викладеного,  об'єктивно дослідивши всі
обставини справи,  надані сторонами
докази та давши їм вірну оцінку,  суд
першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Інші доводи
апеляційної скарги не спростовують висновків суду Рішення постановлено з
додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303,  307,
308,  314,  315 ЦПК України,  колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу представника позивача ОСОБА_4відхилити,
а рішення Луцького міськрайонного суду від 31 травня 2007 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.