АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29
травня 2007 року                                                                                М.
Хмельницький

Колегія суддів
судової палати у цивільних справа Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Ніколаєвої В.М. ,  суддів: Заїки В.М. ,  Матущака М. С. ,  при секретарі: Доробалюк Л.В.,

з участю:
сторін,  їх представників

розглянула
у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 22ц-1017 за апеляційними
скаргами ОСОБА_1,  ОСОБА_2 на рішення
Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 2 березня 2007 року за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1,  ОСОБА_3,  ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про розірвання договору найму жилого приміщення і виселення та
за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на
частину будинковолодіння .

Заслухавши
доповідача,  пояснення сторін,  їх представників,  перевіривши матеріали справи,  ознайомившись з доводами апеляційних
скарг,  колегія суддів

встановила:

ОСОБА_2,  звертаючись до суду з позовом,  зазначала,
що є власником 9/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1,  на підставі договору дарування від 24 березня
1987 року . За домовленістю з її матір'ю в цій частині будинку поселилися та
проживають ОСОБА_1,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Вона (позивачка) проживає
в м. Воркуті Російської Федерації,  однак
в даний час виникла необхідність переїхати до м. Кам'янець-Подільського. Проте
відповідачі в добровільному порядку звільнити будинок не бажають,  а тому просила виселити їх без надання іншого
житла.

В
судовому засіданні позивачка уточнила позовні вимоги,  просила усунути   перешкоди
у  здійсненні   права
користування  та  розпорядження

Головуючий
у першій інстанції - Швець О.Д.                                       Справа
№ 22-1017

Доповідач
- Ніколаєва В.М.                                                                   Категорія
№ 2,  5,
27

2

належною
їй на праві власності зазначеною часткою домоволодіння шляхом виселення
ОСОБА_1,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з неї.

ОСОБА_1
звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на
частину домоволодіння,  посилаючись на
те,  що вона тривалий час разом з сім'єю
проживає в ньому,  проводила певні
ремонтні роботи,  у зв'язку з чим за
рахунок її коштів вартість будинку суттєво збільшилась.

Рішенням
Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 2 березня 2007 року ОСОБА_2 в
задоволенні позову відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині
відмови у виселенні ОСОБА_1 та членів її сім'ї з частини житлового будинку
АДРЕСА_1 та задовольнити вказані її вимоги,
посилаючись на те,  що висновки
суду про те,  що вони проживали однією
сім'єю не ґрунтуються на матеріалах справи,
суперечать фактичним обставинам.
Вона (ОСОБА_6) і члени сім'ї ОСОБА_1 проживають за різними адресами,  в різних країнах,  не пов'язані спільним побутом,  не мають взаємних обов'язків та прав. Відмовляючи
їй в позові до сім'ї ОСОБА_1,  суд не
прийняв до уваги,  що останні
перешкоджають користуватися належною їй на праві власності частиною будинку.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови в
задоволенні її позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину
спірного будинковолодіння і ухвалити нове рішення про задоволення її позову. На
її думку,  суд не прийняв до уваги та не
дав належної оцінки тим обставинам,  що
за рахунок коштів її сім'ї належна ОСОБА_2 частина будинковолодіння була значно
покращена та збільшилась її вартість.

Апеляційні
скарги задоволенню не підлягають з таких мотивів.

Згідно
ч. 1  ст.
60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень

Судом
встановлено,  що власником 9/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_1 ,  на підставі
договору дарування з 1987 року є ОСОБА_2,
яка з 1993 року постійно проживає в м. Воркуті Російської Федерації.

Доказів,  які б свідчили про те,  що ОСОБА_1,
ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4,  ОСОБА_5 в даний час перешкоджають їй
користуватися вказаною частиною будинковолодіння ,  вона суду не надала. Не знайдені такі і в
судовому засіданні.

Тому суд
обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 в позові.

Звертаючись
в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину
спірного будинковолодіння,  ОСОБА_1
посилалася на те,  що,  проживаючи в цьому будинковолодінні,  проводила в ньому ремонтні роботи,  вартість яких відповідно висновку судової
експертизи становить 48 % до загальної вартості спірної частини
будинковолодіння.

з

Приймаючи до уваги,  що доказів,  які б свідчили про наявність письмової

угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_1про створення спільної

власності на частину будинковолодіння,
враховуючи роз'яснення                        Пленуму

Верховного
Суду України,  викладені в п. 4 Постанови
№ 7 від 4 жовтня 1991 року "Про практику застосування судами
законодавства,  що регулює право
приватної власності громадян на жилий будинок",  з послідуючими змінами,  суд підставно відмовив в задоволенні вказаних
позовних вимог.

Разом з
тим,  колегія суддів вважає необхідним
виключити з мотивувальної частини рішення посилання на ч. 4  ст.
156 ,   ст.  ст.  64
,  157 ЖК України ,  що регулюють правовідносини,  котрі виникають між власником та членами його
сім'ї,  оскільки в судовому засіданні не
здобуті відповідні докази про наявність таких відносин між сторонами.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не містять посилань на
докази,  які б спростовували висновки
суду першої інстанції,  а тому їх не
можна визнати обґрунтованими.

Підстав
для скасування рішення суду в межах позовних вимог сторін та доводів
апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись  ст.
ст.    307, 308, 315, 319  ЦПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні
скарги ОСОБА_1,  ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 2 березня 2007 року залишити без
змін,  виключивши з його мотивувальної
частини посилання на ч. 4  ст.  156 ,
ст.  ст.  64 ,
157 ЖК України.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  проте може бути оскаржена до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.