Справа № 22-1014                                                                   Головуючий в 1 інстанції:
УХВАЛА

іменем України

1 жовтня
2007 року                                                                                 м.  Рівне

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області
в складі:

головуючого
- судді:                     Оніпко  О.В.

суддів:                                             Мельника
Ю.М. ,  Ковалевича С. П.,

при
секретарі                                  Томашевській
І.М.

розглянула
у відкритому судовому засіданні в м.
Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 16 квітня 2007 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання ордеру на
житлове приміщення недійсним та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом
виселення і зустрічним позовом ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів» і
профспілкового комітету ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів» до ОСОБА_4
та ОСОБА_5 про визнання такими ,  що
втратили право користування житловим приміщенням.

Заслухавши
доповідача,  пояснення сторін,  перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги,  колегія суддів

встановила:

Рішенням
Рівненського міського суду від 16 квітня 2007 року позов ОСОБА_4 задоволено
повністю: ордер ,  що був виданий ОСОБА_2
13 березня 2003 року на кімнату АДРЕСА_1 визнано недійсним та було постановлено
виселити ОСОБА_2,  ОСОБА_1,  неповнолітнього ОСОБА_6 та ОСОБА_3 із
вказаної кімнати без надання іншого житлового приміщення.

У
задоволенні зустрічного позову ВАТ РЗТА про визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5такими
,  що втратили право користування спірним
житлом відмовлено.

Не
погодившись із таким рішенням суду ,
ОСОБА_2,  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали на нього
апеляційну скаргу в якій зазначили,  що
суд першої інстанції не з'ясував усіх обставин,
що мають істотне значення для правильного вирішення справи,  а висновки суду не відповідають фактичним
обставинам справи,  що призвело до
неправильного вирішення справи.

Вважають,  що суд 1 інстанції не встановив факту
правомірності проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5у спірному житлі ,  оскільки вони не надали доказів,  що вселились у це житло на підставі ордера .
Окрім того,  стверджують,  що ОСОБА_4 та ОСОБА_5в добровільному порядку
виселились із спірного житла ,  оскільки
отримали ордер на інше житло - кімнату № 24 у цьому ж гуртожитку і зареєструвались
у ньому.

Також
стверджують,  що суд не врахував ,  що кімната № 173 була об»єднана із кімнатою №
174 і в результаті об»єднання була утворена кімната № 194 ,  а тому суд незаконно виселив відповідачів
із  кімнати №194.

На вказаних
підставах просили рішення суду 1 інстанції скасувати і ухвалити нове
рішення,  яким відмовити ОСОБА_4 у
задоволенні його позову.

Апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково,
виходячи з таких підстав.

Задовольняючи
позовні вимоги ,  суд 1 інстанції виходив
із того,  що ордер на житлове приміщення
в гуртожитку ОСОБА_2 могло бути видане лише на вільну кімнату,  а в спірній кімнаті проживала сім»я
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Колегія
суддів вважає,  що дана справа була
вирішена з порушенням норм процесуального права,  які потягнули за собою неправильне вирішення
спору.

Визнавши
ордер ,  що був виданий ОСОБА_2 на
кімнату АДРЕСА_1 недійсним ,  суд
одночасно постановив рішення щодо виселення ОСОБА_2,  ОСОБА_1,
ОСОБА_3  та ОСОБА_6 із цієї
кімнати без надання іншого житлового приміщення.

Проте,  із таким висновком суду колегія суддів не
погоджується.

Відповідно
до  ст.
117 ЖК України в разі визнання ордера на житлове приміщення недійсним (
окрім випадку вчинення неправомірних дій осіб ,
які отримали ордер),  особи,  вказані в ордері підлягають виселенню із
наданням іншого житлового приміщення або приміщення ,  яке вони раніше займали.

Згідно
роз»яснень,  які містяться в п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі
питання ,  що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу України» слідує,  що у тому разі ,  коли позов пред»явлено особами ,  права яких порушено видачею ордера і на яких не
може бути покладено обов»язок по наданню відповідачам жилого приміщення ,  то до участі в справі має бути притягнутий
виконком або відповідний орган ,  що
здійснює управління житловим фондом.
Якщо ,  незважаючи на
попередження,  притягнутий до участі у
справі орган не вирішив питання про надання відповідачам приміщення,  суд вирішує позов по суті і при його задоволенні
покладає на цей орган обов»язок надати відповідачам те жиле приміщення ,  яке вони раніше займали ,  або інше ,
яке за змістом ч.2  ст.  117 ЖК України має відповідати за розміром і
благоустроєм наданому за ордером.

10 липня
2003 року сесія Рівненської міської ради прийняла рішення про передачу
житлового будинку АДРЕСА_1 із балансу ВАТ РЗТА у комунальну власність.

Із
зазначеного слідує,  що правом надання
житла в будинку АДРЕСА_1 наділений виконавчий комітет Рівненської міської
ради,  а тому цей орган мав бути
залученим судом до участі в справі в якості співвідповідача.

Суд 1
інстанції в порушення вимог ст.  33 ЦПК
України не залучив виконавчий комітет Рівненської міської ради до участі в
справі в якості співвідповідача.

Із       зазначеного слідує,  що місцевий суд вирішив питання про права та
обов»язки

виконавчого комітету,  який не брав
участі в справі в якості відповідача.

Відповідно
до п.4 ч.1  ст.  311 ЦПК України слідує,  що в тому разі,  коли суд вирішив питання про права та
обов»язки осіб,  які не брали участі у
справі ,  то таке рішення суду підлягає
скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Окрім
того,  колегія суддів встановила,  що 10 жовтня 2005 року ОСОБА_4 звернувся в
суд із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні
спірною кімнатою в гуртожитку (а.с.
2-3).

14      грудня 2005 року ОСОБА_4
збільшив позовні вимоги і на ряду з позовною

вимогою про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням просив
визнати

ордер ,  що був виданий ОСОБА_2 на
кімнату АДРЕСА_1 недійсним.  ( а.с.  13).

14
грудня 2005 року ухвалою Рівненського міського суду позовні вимоги ОСОБА_4 про
визнання ордеру недійсним виділено із цивільної справи для розгляду в порядку
адмінстративного судочинства.( а.с.  15).

Не вирішивши
питання про об»єднаня вказаних справ,
суд 16 квітня 2007 року постановив рішення щодо позовної вимоги про
усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та щодо позовної вимоги
про визнання ордеру недійсним ,  не
зважаючи на те,  що ця позовна вимога
була виділена судом для розгляду в порядку адміністративного судочинства,  і не являвся предметом розгляду справи в
порядку цивільного судочинства.

Відповідно
до  ст.  11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб ,  які беруть участь у справі.

Із
зазначеного слідує,  що суд 1 інстанції
вирішив спір ,  який не був предметом
судового розгляду,  тобто суд вийшов за
межі позовних вимог позивачів,  чим
порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Оскільки
рішення суду 1 інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права
,  що відповідно до вимог  ст.
311 ЦПК України є обов»язковою підставою для скасування рішення
суду,  то оскаржуване рішення підлягає
скасуванню із направленням справи на новий розгляд.

Керуючись
п. 5 ч. 1  ст.  307,
п. 4 ч. 1  ст.  311 ,
ст.  314,  315 ЦПК України,  колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду
від 16 квітня 2007 року задовільнити частково.

Рішення
Рівненського міського суду від 16 квітня 2007 року скасувати ,  а справу направити на новий розгляд до того ж
суду іншим складом суду.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею
законної сили.