Справа
№22ц-2235                                          Головуючий
в І інстанції Черненкова Л.
5                                                              Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17
травня 2007 року                  Колегія
суддів судової палати з цивільних справ

Апеляційного
суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого
-     Калиновського А.Б.

суддів                                -  Кузнецова
В.О.,  Кіктенко Л.М.

при секретарі
-     Журавель Ю.О.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі відповідача
ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.  Дніпропетровська від 09 листопада 2006року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4,  ОСОБА_5,  ОСОБА_1,
ОСОБА_6, ОСОБА_7,  ОСОБА_8,  ОСОБА_9,
ОСОБА_10,  ОСОБА_11,
3-я особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального
округу ОСОБА_12,  про поновлення строку
позовної давності,  про визнання
недійсним договору купівлі - продажу в частині покупця та визнання права
власності на квартиру за договором купівлі - продажу,  -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка
звернулась до суду з вказаним позовом у якому просила поновити строк позовної
давності,  визнати недійсним договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 27.11.1995 року між ОСОБА_7,
яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей і
ОСОБА_3,  та визнати за нею право
власності на цю квартиру,  посилаючись на
те,  що спірна квартира придбана за її
кошти,  а чоловік її дочки завжди
визнавав її право на цю квартиру і не претендував на цю квартиру сам.

Рішенням
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 09 листопада 2006року позов задоволено
частково,  було поновлено строк позовної
давності для звернення позивачки до суду,
визнано частково недійсним договір купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1  укладений 27.11.1995року в
частину покупця квартири ОСОБА_3,
визнано ОСОБА_2 дійсним покупцем.

З даним рішенням
не погодився ОСОБА_1 який звернувся до суду з апеляційною скаргою у який просив
скасувати рішення суду,  постановити нове
рішення,  яким відмовити у задоволенні позову,  через порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,  а
також через невідповідність висновків суду обставинам справи.

2

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги
та заявлених позовних вимог,  колегія
суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити,  рішення суду скасувати,  постановити нове рішення,  яким відмовити ОСОБА_2.  у задоволенні позову,  відповідно до п. 3, 4 ч. 1  ст.
309 ЦПК України,  з наступних
підстав.

Судом першої
інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи,  що 27.11.1995 року позивачка продала належну
їй на праві власності квартируАДРЕСА_2 (а.с.
5 ). Пізніше,  в цей же день
27.11.1995 року між ОСОБА_7,  яка діяла в
своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей і ОСОБА_3 був укладений
договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 ( а.с.  6). ОСОБА_3 є рідною дочкою позивачки та на
час придбання квартири перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13 ,  який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Приймаючи
рішення суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального
права,  а саме на норми діючого ЦК України ( в
редакції 2003 року),  оскільки такі норми
не можуть застосовуватися згідно п.п. 4,
6,  7 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України.
Необхідно було застосовувати норми ЦК
Української РСР ( в редакції 1963 року ),
які діяли на момент укладення спірного договору.

Згідно  ст. . 71 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлений в три роки.

Відповідно
до  ст.
80 ЦК Української
РСР (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд,  арбітраж або третейський суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної давності,
порушене право підлягає захистові.

Поновлюючи строк
позовної давності,  суд першої інстанції
виходив з того,  що позивачка пропустила
цей строк з поважних причин,  урахувавши її
похилий вік та те,  що вона не
усвідомлювала наслідки укладеного правочину. Однак з таким висновком суду
погодитися не можна,  оскільки вік
позивачки не можна визнати поважною причиною . Фактичні обставини укладення
договору свідчать навпаки проте,  що
позивачка усвідомлювала наслідки укладеного правочину. їй достовірно було
відомо проте,  що покупцем в договорі
вказана її дочка,  а не вона. Тому строк
позовної давності необхідно було рахувати з дня укладення договору,  тобто з 27.11.1995 року. Позивачка звернулась
до суду з позовом лише у березні 2004 року,  тобто понад 8 років після укладення договору.
За таких обставин колегія суддів вважає,
що позивачка пропустила строк позовної давності без поважних причин.

За вказаних
обставин рішення суду підлягає скасуванню,
а у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись  ст.
ст.  209,  303, 307, 309 ч.1 п.3,  4,
ст.  313 ЦПК України,  колегія суддів,  -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 09 листопада 2006 року скасувати.

У задоволенні
позову відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до
Верховного Суду України протягом двох місяців.