Справа № 22-2011/07 р.                                            Головуюча
у 1-й інстанції - Дячишин В.Ф.
справи - 40                                         Доповідач
в апеляційній інстанції - Цяцяк Р.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06
серпня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Гриновця Б.М. ,

суддів
ЦяцякаР.П. і Шандри М. М. ,

при секретарі
Раб О.В.,

за участю ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2
та

представника ТзОВ „Проект Україна",

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.  Львові
цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського
районного суду м.  Львова від 05 червня
2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним
рішенням ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його позову до ТзОВ „Проект
Україна",  третя особа - директор
ТзОВ „Проект Україна" ОСОБА_3,  про
визнання незаконним звільнення згаданого позивача з посади заступника директора
з технічних питань ТзОВ „Проект Україна" згідно наказу від 26.06.2006 року
№ 17 і поновлення його на посаді заступника директора ТзОВ „Проект
Україна" та стягнення з ТзОВ „Проект Україна" в його користь
середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди у розмірі 5
000 грн.

В
апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити
нове,  яким задовольнити його позовні
вимоги,  покликаючись на неповне
з'ясування судом обставин,  що мають
значення для справи,  недоведеність
обставин,  що мають значення для
справи,  які суд вважав
встановленими,  невідповідність висновків
суду обставинам справи та на порушення норм матеріального права.

Апелянт
вважає,  що суд не дав належної оцінки:

· тому,  що його було звільнено з роботи з порушенням
вимог  ст.  49-2 КЗпП України,  а саме

· з
порушенням двомісячного терміну попередження про наступне вивільнення:
звільнено з роботи 26.06.2006 року,  хоча
попереджено про наступне вивільнення 28.04.2006 року;

· копії
наказу № 17 про його звільнення з роботи,
поданому відповідачем і датованого 28.06.2006,  оскільки запис у трудовій книжці свідчить про
те,  що його звільнено з роботи на
підставі наказу № 17 від 26.06.2006 року;

· розбіжностям
у матеріалах,  поданих до суду самим
відповідачем,  а саме - розбіжностям у
розмірах заробітної плати позивача вказаних у довідці поданій до суду та
зазначених у платіжних відомостях по виплаті заробітної плати за період
січень-червень 2006 року,  з яких,  також,
вбачається,  що при звільненні позивача
з підстав,  зазначених у п.1  ст. 40 КЗпП України,  йому не було виплачено вихідну допомогу у
розмірі не менше середнього місячного заробітку,  як це передбачено  ст.  44
КЗпП України;

· тому,  що відповідачем було порушено вимоги п.5  ст.  20
Закону України „Про зайнятість населення" - не повідомлено про вивільнення
працівників державну службу зайнятості.

іакож
вважає,  що судом не оуло з ясовано,  чи дійсно у відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,  зокрема
- скорочення чисельності або штату працівників,

та чи додержано
відповідачем норм законодавства ,  що
регулює вивільнення працівників.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення позивача і
його представника на підтримання апеляційної скарги та заперечення її доводів
зі сторони представника відповідача,
перевіривши матеріали справи та законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених у суді першої інстанції,  колегія суддів дійшла висновку,  що апеляційна скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

У п. 19
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про
практику розгляду судами трудових спорів" міститься роз'яснення про
те,  що при розгляді трудових
спорів,  пов'язаних зі звільненням за
п.1  ст. 40 КЗпП,  суди зобов'язані з'ясувати,  чи дійсно у відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,  зокрема
-скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або
уповноваженим ним органом норм законодавства,
що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в
організації виробництва і праці та про те,
що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що відповідач
не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу,  чи не користувався працівник переважним
правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне
вивільнення.

Приходячи
до висновку про те,  що відповідачем були
повністю дотримані вимоги  ст. 40 КЗпП
України,  які передбачають розірвання
трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у
випадку зміни в організації виробництва і праці,  скорочення чисельності або штату
працівників,  суд першої інстанції
покликається на те,  що позивача було
звільнено з займаної ним посади заступника директора згідно наказу від
28.06.2006 року № 17 і вказаному звільненню передувало попередження позивача
про наступне вивільнення від 28.04.2006 року,
а також на те,  що факт
реорганізації підприємства підтверджується „різницею між штатними розписами на
2006 рік та аналогічними розписами від 01.08.2006 року,  01.07.2006 року і 02.05.2005 року,  з яких вбачається,  що на початку року на підприємстві працювало
12 чоловік,  однак після проведення
реорганізації залишилося 7 працівників".

Однак,  колегія суддів приходить до висновку,  що з вище наведеними висновками суду першої
інстанції погодитись не можна.

Як
вбачається з матеріалів справи,  позивача
було звільнено з роботи наказом від 26.06.2006 року № 17 за п.1  ст. 40 КЗпП України - „у зв'язку з
скороченням штату працівників" (а.с.
3).

В
трудовій книжці позивача також міститься покликання на наказ № 17 від
26.06.2006 року (а.с.  55).

В той же
час,  суд першої інстанції прийняв до
уваги лише наказ № 17 датований 28.06.2006 року,  поданий до суду відповідачем по справі (ах.
33),  і не дав належної оцінки вище
згаданому запису в трудовій книжці позивача,
зробленому самим відповідачем.

Реорганізація підприємства є формою припинення юридичної особи,  яка здійснюється шляхом приєднання,  злиття,
виділення,  поділу чи перетворення
цієї юридичної особи. З урахуванням наведеного,
матеріали справи не містять будь-яких доказів реорганізації ТзОВ „Проект
Україна",  а відтак покликання,  яке міститься,  як у наказі № 5а від 03.04.2006 року (а.с.  59),
так і у рішенні суду,  на
„реорганізацію підприємства" не грунтується на фактичних обставинах
справи.

Як
вбачається зі змісту чинного трудового законодавства,  скороченню чисельності або штату працівників
повинно передувати внесення відповідних змін до штатного розпису працівників
підприємства.

В той же
час,  вище згаданим наказом від
03.04.2006 року № 5а було затверджено новий штатний розпис,  згідно якого „станом на 02.05.2006 року"
в штаті працівників ТзОВ „Проект Україна" зберігалась посада заступника
директора (а.с.  59,  60),
яка була скорочена лише з 01.07.2006 року - наказом від 01.07.2006 року
№ 18 (ах. 61),  а відтак у відповідача
станом на 28.04.2006 року не було правових підстав для попередження позивача
про наступне його вивільнення „в зв'язку з скороченням штату працівників"
(а.с.  4) і,  відповідно,
для його звільнення у подальшому (26.06.2006 року) з цих же підстав
(а.с.  3).

Частиною
2  ст. 49-2 КЗпП України
встановлено,  що одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби
зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його
професії,  спеціальності,  кваліфікації та розміру оплати праці.

Дана вимога
закону відповідачем виконана не була (а.с.
40).

Як
пояснив в судовому засіданні представник відповідача,  скорочення штату працівників мало місце у
зв'язку з тим,  що „з червня 2006 року з
напрямку діяльності ТзОВ „Проект Україна" було виключено торгівлю
опалювальною технікою та її сервісне обслуговування" (а.с.  72).

В той же
час,   ст.  ст.
41,  59 Закону України „Про
господарські товариства" встановлено,
що питання визначення основних напрямків діяльності товариства належить
до компетенції загальних зборів учасників товариства.

Як
пояснив в судовому засіданні позивач (апелянт),
він належить до числа учасників (засновників) товариства і рішень з
приводу зміни напрямків діяльності товариства збори учасників товариства не
приймали - представник відповідача жодних спростувань з цього приводу до суду
не подав.

На думку
колегії суддів,  все вище наведене
свідчить,  що твердження відповідача про
те,  що у його діяльності мали місце
зміни в організації виробництва і праці,
зокрема -скорочення чисельності і штату працівників,  є бездоказовим і носить надуманий характер;
при цьому відповідачем не було додержано
норм законодавства,  що регулюють
вивільнення працівника

Таким
чином,  проаналізувавши матеріали справи
та оцінюючи їх в сукупності,  колегія
суддів приходить до висновку,  що
звільнення позивача з роботи за п.1  ст.
40 КЗпП України є неправомірним,  а тому
його слід поновити на роботі.

Однак в
ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач (апелянт) подав до
суду заяву про те,  що оскільки трудовий
конфлікт обумовлений особистим конфліктом,
який виник у нього з директором ТзОВ „Проект Україна"ОСОБА_3
(рідним братом позивача),  то він не
бачить можливості подальшої роботи в товаристві,  а тому просить визнати датою звільнення його
з посади 06.08.2007 року - день розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів (з огляду на правові позиції Верховного Суду України -
„Трудове право",  п.19) вважає,  що задоволення вище згаданої заяви позивача
не суперечитиме закону,  а тому,  враховуючи прохання позивача про те,  що у зв'язку з допущеними щодо нього
порушеннями законодавства про працю він не бажає продовжувати трудові відносини
з ТзОВ „Проект Україна",  приходить
до висновку про можливість задоволення позову шляхом змінити дати звільнення
позивача з 26.06.2006 року на дату 06.08.2007 року (день ухвалення даного
рішення),  а також формулювання причин
звільнення з п.1  ст. 40 КЗпП України
на  ст. 38 КЗпП України - „з ініціативи
працівника".

ст.  235 КЗпП України
встановлено,  що при винесенні рішення
про поновлення на роботі орган,  який
розглядає трудовий спір,  одночасно
приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Як
вбачається з довідки відповідача про заробітну плату позивача (а.с.  31),
середній заробіток позивача за 1 (один) робочий день становив 42 грн. 33
коп.,  а звільнений з роботи він був з 26
червня 2006 року.

Тому з
відповідача слід стягнути в користь позивача його середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 27 червня 2006 року по 06 серпня 2007 року
включно в сумі 11 937 грн. 06 коп.3 розрахунку:

42 грн. 33 коп.
/ за 1 робочий день х 282 робочих дні = 11 937 грн. 06 коп.

Колегія
суддів також вважає,  що поновлення на
роботі позивача (шляхом зміни дати та формулювання причин звільнення) і
стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного
прогулу самі по собі є достатніми факторами відшкодування моральної шкоди,  а тому приходить до висновку,  що у позовній вимозі про стягнення з
відповідача моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. позивачу слід відмовити.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307 ч.1 п.2,
309 ч.1 п.п.1,  2,  3,
4,  314 ч.2,  316 ЦПК України,   ст.
ст.  232, 235 КЗпП України,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Франківського районного суду м.  Львова
від 05 червня 2007 року скасувати та ухвалити нове,  якою позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Визнати
незаконним звільнення з роботи ОСОБА_1 за п.1
ст. 40 КЗпП України та змінити дату його звільнення з 26.06.2006 року на
дату 06.08.2007 року (день ухвалення даного рішення),  а також формулювання причин звільнення з
п.1  ст. 40 КЗпП України на  ст. 38 КЗпП України - „з ініціативи
працівника".

Стягнути
з ТзОВ „Проект Україна" в користь ОСОБА_1 його середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 27 червня 2006 року по 06 серпня 2007 року в сумі 11 937
грн. 06 коп. та в дохід держави 25 грн. 50 коп. судового збору і 30 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В решті позовних
вимог - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту
його проголошення,  але

може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги

безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох
місяців з дня набрання рішенням

законної сили.