Справа № 22ц -124407                           Головуючий у 1 інстанції
26                                              Доповідач
апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21
червня 2007 року                                                                      м.  Миколаїв

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області у складі:

головуючого                                               Славгородської
Н.П.,

суддів:                                                          Шолох
З.Л.,  Мурлигіної О.Я.,

при
секретарі судового засідання              Негрун
І.О.,

за участю:

позивача                                                      ОСОБА_1.,

його
представника                                      ОСОБА_2
,

відповідачки                                                 ОСОБА_3,

її
представників                                           ОСОБА_4,  ОСОБА_5,

розглянула у
відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною
скаргою представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5

на рішення
Заводського районного суду м.  Миколаєва
від 10 квітня 2007 року

за позовом
ОСОБА_1  до   ОСОБА_3
,    Третьої державної
Миколаївської нотаріальної контори ( далі - нотаріальна контора) про визнання
частково недійсним свідоцтва про право на спадщину,  визнання права власності на частку спадкового
майна,

та зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

В липні
2005 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 та нотаріальної контори про визнання
частково недійсним свідоцтва про право на спадщину,  визнання права власності на частку спадкового
майна та встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Він
зазначав,  що є спадкоємцем свого батька
ОСОБА_6,  після смерті якого ІНФОРМАЦІЯ_1
залишилася спадщина - частка квартири АДРЕСА_1 Проживаючи в Росії він,  25 січня 1998 року,  поштою направив до нотаріальної контори заяву
про прийняття спадщини,  пізніше
з'ясувавши,  що така заява в нотаріальній
конторі відсутня. Його ж мати ОСОБА_3,
приховавши від нотаріуса дані про його місце проживання,  неправомірно оформила на себе право власності
на всю спадщину після смерті батька.

Посилаючись
на викладене,  він просив визнати
частково недійсним свідоцтво на право власності на 1/2 частку вказаної
квартири,  визнавши за відповідачкою
право власності на 1/8 обов'язкову частку квартири,  а за - на 3/ 8 частки квартири.

В
березні 2006 року позивач доповнив позовні вимоги та просив про встановлення
додаткового строку для прийняття спадщини з 10 липня 2005 року.

В судовому засіданні
позивач посилаючись на те,  що не
пропустив строку на прийняття спадщини,
оскільки своєчасно подав заяву в нотаріальну контору,  підтримав первісні позовні вимоги.

В квітні
2006 року ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом про визнання недійсним
заповіту від 11 квітня 1996 року,  яким
ОСОБА_6 заповів
позивачу належну йому частку у спірній квартирі,  про що вона дізналася лише в серпні 2005
року. Позовні вимоги обґрунтувала тим,
що під час складання заповіту ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій
та не міг керувати ними.

Рішенням
Заводського районного суду м.  Миколаєва
від 10 квітня 2007 року позов ОСОБА_1. задоволено,  а в задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

В
апеляційній скарзі представник відповідачки просить рішення скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1. та задовольнити
позов ОСОБА_3 оскільки вважає,  що
висновки суду суперечать обставинам справи та вимогам матеріального права.

Заслухавши
суддю - доповідача,  пояснення осіб,  які беруть участь у справі,  перевіривши обставини справи в межах доводів
апеляційної скарги,  колегія суддів
вважає,  що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом
встановлено,  що 15 грудня 1994 року
ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 на підставі розпорядження органу приватизації житла № 3161,  придбали у спільну сумісну власність квартиру
АДРЕСА_1. 11 квітня 1996 року вони склали заповіти на свої частки квартири на
користь сина ОСОБА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_6 помер,  а відповідачка 9 червня 2005 року отримала
свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку вказаної
квартири,  яка належала померлому.

Встановивши,  що ОСОБА_3 знала про заповіт чоловіка з
моменту його укладення,  суд обгрунтовано
відмовив в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 з підстав пропуску нею строку
позовної давності.

Доводи
апелянта в цій частині суперечать доказам по справі,  а саме,
заповітам подружжя,  складання
яких співпадають у часі,  а також заяві
відповідачці в нотаріальну контору про прийняття спадщини,  де вона зазначила,  що їй відомо про заповіт чоловіка ( а.с. 6,
57, 83). Посилання апелянта на порушення судом вимог цивільного законодавства
при застосуванні строків позовної давності не можуть бути взяті до уваги,  оскільки вказаний строк відповідачка
пропустила ще до набрання чинності ЦК
України.

Разом з
тим,  з рішенням суду,  ухваленим за позовом ОСОБА_1. погодитися не
можна.

Вирішуючи
в цій частині спір суд виходив з того,
що ОСОБА_6
строк на прийняття спадщини не пропущено.

Однак,  такі висновки суду суперечать доказам по
справі та вимогам матеріального права.

Так,   ст.
549 ЦК УРСР,  що діяла на час відкриття спадщини,  передбачалося,  що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він
фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та (або) якщо
подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

З матеріалів
справи вбачається,  що позивач спадщини
не прийняв.

Його
доводи про те,  що він прийняв спадщину
шляхом подання заяви до державної нотаріальної контори є безпідставними.

Посилання
ОСОБА_1. на поштову квитанцію від 25 січня 1998 року,  як на доказ прийняття спадщини,  не можуть бути взяті до уваги. Так,  надана ним квитанція ( а.с.  4) не є достовірним доказом прийняття
спадщини,  оскільки не містить даних про
особу,  яка відправляла кореспонденцію та
не доводить,  що відправлялася саме
нотаріально посвідчена заява про прийняття спадщини.

Не
надано позивачем і поштового повідомлення про отримання нотаріальною конторою
вказаних ним документів. Навпаки,  з
повідомлення державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної контори від
21 липня 2005 року вбачається,  що така
заява до нотаріальної контори не надходила (а.с.  7).

Копія
запиту нотаріуса від 03 лютого 2003 року в Миколаївське міжміське бюро
технічної інвентаризації ( а.с.  111) не
спростовує висновків колегії суддів щодо неприйняття ОСОБА_1спадщини.

За
такого немає підстав для визнання частково недійсним свідоцтва про право на
спадщину виданого ОСОБА_3 та визнання за позивачем права власності на частку
спірної квартири.

Виходячи
з викладеного колегія суддів вважає,  що
рішення суду,  постановлене за позовом
ОСОБА_1. відповідно до п.п.2, 3  ст.  309 ЦПК України необхідно скасувати з постановлениям нового рішення
про відмову в задоволенні його позову.

Керуючись  ст.
ст. 303,  309,  316 ЦПК України,  колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5. задовольнити частково.

Рішення
Заводського районного суду м.  Миколаєва
від 10 квітня 2007 року в частині позову ОСОБА_1. скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення.

Відмовити
в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори про визнання
частково недійсним свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 та визнання
права власності на частку спадкового майна.

В інший частині
вказане рішення суду залишити без змін.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення,  але протягом двох місяців з цього часу може
бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду України.