Справа № 22-2346   2007 рік                                          Головуючий
Доповідач: Белка В.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ        УКРАЇНИ

21
червня 2007 року                                                                         м.  Запоріжжя

Колегія
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого:
Бєлки_В.Ю.

Суддів:                                                    Боєвій
В.В.

Осоцького
І.І. При секретарі: Бабенко Т.І. Розглянувши у відкритому судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2007 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Придніпровської залізниці про
поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У березня 2007
року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом.

У позові
зазначала,  що з 24.11.1984 року
працювала старшим приймачем багажу на станції Мелітополь "Придніпровської
залізниці". В липні 2000 року її було переведено на посаду швейцара
пасажирського цеху. 29 січня 2007 року її було звільнено з роботи за згодою
сторін на підставі п. 1  ст.  36 КЗпП України.

Вважає,  що строк звернення до суду з даною позовною
заявою нею не пропущено,  оскільки до
часу розгляду справи у суді їй не видані трудова книжка та наказ про звільнення
з роботи.

Також вважає
звільнення незаконним,  оскільки такої
згоди вона не давала.

Посилаючись
на зазначені обставини,  просила суду
поновити її на роботі швейцаром на станції Мелітополь "Придніпровської
залізниці,  а також стягнути на її
користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17

травня 2007 року у задоволенні позову відмовлено.

У
апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає,  що
необгрунтовано виходив з того,  що строк
на звернення до суду з позовом вона пропустила без поважних причин,  а рішення суду постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення,  яким її позов
задовольнити.

Вислухавши
доповідь судді,  пояснення осіб,  що з'явилися,
вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи,  колегія вважає,  що апеляційна скарга задоволенню не підлягає
з слідуючих підстав.

З
матеріалів справи вбачається,  що згідно
заяви позивача від 26 січня 2007 року її було звільнено з займаної посади наказом
№ 4ОС від 29 січня 2007 року за угодою сторін відповідно п. 1  ст.  36
КЗпП України.

Відмовляючи
у задоволенні позову,  суд обґрунтовано
послався на  ст.  233 КЗпП України,  якою передбачено місячний строк звернення з
позовом до суду,  оскільки як

вбачається з
позовної заяви будучи звільненої з роботи 29 січня 2007 року позивач звернулась
до суду 5 березня 2007 року.

Обґрунтовуючи
пропуск зазначеного строку позивач посилалась на те,  що їй не видали наказ про звільнення та
трудову книжку,  не отримала вона
зазначені документи і на час розгляду справи судом.

Перевіряючи
вказані доводи позивача суд встанови та обгрунтовано зазначив,  що їй відповідачем своєчасно було повідомлено
про звільнення та запропоновано отримати вказані документи,  однак ОСОБА_1 від підпису на наказі про
ознайомлення з ним відмовилась,  як
відмовилась і отримувати трудову книжку,
про свідчать відповідні акти,  складені
відповідачем,  що передбачено
законодавством у даному випадку. Крім того,
висновки суду підтверджуються і діями позивача,  яка і на час розгляду справи судом
відмовляється отримувати як наказ про звільнення так і трудову книжку.

Крім
того,  як вже зазначалось вище,  позивачем було надано відповідачу заяву про
звільнення з роботи за угодою сторін,  на
підставі якої і було здійснено її звільнення.

Доводів,  які б свідчили про порушення відповідачем
законодавства про працю при звільнення позивача з роботи ні у позовній заяві ні
у судовому засідання першої інстанції ні у апеляційній скарзі не наведено.

Посиланні
позивача на відповідь на її звернення дорожної профспілкової організації від 28
лютого 2007 року у якої зазначено про порушення відповідачем при звільнення
позивача з роботи вимог законодавства не може бути підставою для скасування
рішення суду і задоволення вимог позивача,
оскільки при посиланні у відповіді на порушення з боку відповідача
законодавства не зазначено які саме порушення та якого законодавства було
допущено при звільненні.

З
урахуванням викладеного,  колегія підстав
для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає.

Керуючись  ст.
ст.  307,  308,
317 ЦПК України,  колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
а рішення

Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 травня 2007
року по цій

справі залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили негайно і може бути оскаржена до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня її проголошення.