Справа № 22Ц - 1475/2007 р.          Суддя
1-й інстанції: Давченко Т.
-29                                    Суддя-доповідач
апеляційного суду: Галущенко О.І.
РІШЕННЯ

2007р.,  серпня місяця,  16 дня
Судова колегія  судової палати в
цивільних справах    Миколаївського
апеляційного суду в складі:

головуючого:       Галу щенка О.І.

суддів:   Базовкіної Т.М, Довжук Т.С.

при
секретарі:   Фірсовій Т.В.

за участю:

позивача
-                       ОСОБА_1

відповідача
-      ОСОБА_2

представника -
ОСОБА_3

третьої особи -
ОСОБА_4

розглянувши  у відкритому судовому засіданні   в м.
Миколаєві цивільну справу за

апеляційною
скаргою

ОСОБА_2
на рішення Корабельного районного суду
М. Миколаєва   від 15.01.2007
р.,   у справі за позовом

ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням та вселення до
нього,

встановила:

03.03.2006
р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання права користування
житловим приміщенням та вселення до нього.

Позивач
зазначав,  що він є сином відповідача і
членом його родини.

В той же
час,  батько перешкоджає його проживанню
в побудованому ним спільно з його матір'ю-ОСОБА_4 житловому будинку АДРЕСА_1.

Посилаючись
на ці обставини,  позивач просив про
задоволення позову.

Рішенням
Корабельного районного суду м.  Миколаєва
від 15.01.2007 р. постановлено про задоволення позовних вимог.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення та ухвалення
нового рішення про відмову у задоволенні позову посилаючись на
необґрунтованість висновків суду та порушення норм матеріального і
процесуального права.

Апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи
оскаржуване рішення суд виходив з доведеності того факту,  що позивач проживав у спірному будинку як
член сім'ї відповідача з 1987 p.,  а тому має право користування ним нарівні з власником
будинку.

Але з
такими висновками суду погодитись неможливо,
оскільки вони суперечать дійсним обставинам справи,  наданим доказам та не відповідають вимогам
закону.

Згідно з
вимогами  ст.  156 ЖК України,  особа має право користування житловим
приміщенням,  яке належить на праві
власності іншій особі,  якщо вона є
членом її сім'ї.

Коло
членів сім'ї власника будинку визначається за правилами ч. 2  ст.  64
ЖК України.

Зокрема,  діти власника будинку є членами його
сім'ї,  якщо вони проживають разом з ним.

В той же
час,  обов'язковою умовою виникнення у
останніх права користування житловим будинком є їх вселення до будинку з
дозволу його власника.

При
цьому,  як саме право власності на
житловий будинок; повноваження його власника на користування,  розпорядження та володіння будинком,  так і права користування інших членів сім'ї
власника,  у всякому випадку виникають не
раніше прийняття будинку в експлуатацію та його реєстрації у відповідному
органі.

Зазначений
висновок витікає з положень  ст. . 13 Закону України "Про
власність" та змісту  ст. . 380 ЦК України.

Вирішуючи
спір,  суд не звернув уваги на ці вимоги
закону і при дослідженні доказів зосередився лише на тих,  якими позивач доводив лише сам факт
проживання.

В той же
час,  суд не врахував,  що у справі відсутні докази,  які свідчать про те,  що власник недобудованого будинку надавав
згоду на вселення сина до цієї споруди та,
що той на цій підставі став членом його сім'ї.

Встановлене
свідчить про те,  що суд неповно з'ясував
суттєві обставини спору,  внаслідок чого
його висновки не можна вважати обґрунтованими та такими,  що відповідають вимогам закону.

За таких
обставин,  рішення підлягає скасуванню на
підставі п.п. 1,  З ч.1  ст.
309 ЦПК України,  з ухваленням
нового рішення.

Ухвалюючи
нове рішення,  судова колегія виходить з
таких установлених фактів та вимог закону.

Згідно з
вимогами  ст.  156,
ч. 2  ст.  64 ЖК України,  діти власника будинку є членами його
сім'ї,  якщо вони проживають разом з
ним,  а їх вселення мало місце з дозволу
власника.

Позивач
є сином відповідача,  але у шлюбі з його
матір'ю відповідач не перебував.

Відповідач
є забудовником земельної ділянки по АДРЕСА_1 для зведення житлового будинку.

На час
вирішення спору будинок не добудовано і в експлуатацію не прийнято.

Відповідач
упорядкував дві кімнати і зареєстрував своє проживання за цією адресою у 1989 p.,
але доказів того,
що він давав позивачу дозвіл на вселення та проживання за цією
адресою,  в матеріалах справи немає.

Листування,  відповідні довідки та копії договорів із
зазначенням адреси позивача,  не можуть
бути розцінені як докази того,  що він
вселився до будинку з дозволу відповідача,
оскільки адреса місця проживання позивача в цих документах зазначена ним
самим,  без погодження з відповідачем чи
реєструючим органом.

Більш
того,  факт проживання позивача за
спірною адресою всупереч волі власника будинку підтверджується доказами,  які свідчать про систематичні конфлікти,  на грунті яких позивач завдавав відповідачу
тілесні ушкодження,  в тому числі
середньої тяжкості,  про що порушено
кримінальну справу.

Встановлене
свідчить про те,  що позивач проживав у
спірному будинку без дозволу відповідача,
а тому не набув статусу члена його сім'ї та не довів належними доказами
наявність обставин,  з якими закон
пов'язує набуття права користування житловим приміщенням членами сім'ї власника
житлового приміщення.

За таких обставин в
задоволенні позову про визнання
права користування
житловим будинком АДРЕСА_1 та вселенні до нього,  позивачеві слід відмовити.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
309,  316 ЦПК України,  судова колегія

вирішила.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Корабельного районного   суду м.  Миколаєва
від 15.01.2007 р. - скасувати.

Постановити нове
рішення.

ОСОБА_1
в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим
приміщенням та вселення до нього - відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення,  але з цього часу на протязі двох місяців може
бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.