Справа №
22ц-1570/2007 р.                                           Головуючий
цивільна                                                       Бечко
РІШЕННЯ

Іменем     України

15
жовтня 2007 року                                                                                                  м.
Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого:                Шевченка В.М.,

суддів:                           Губар B.C.,                        Горобець
Т.В.,

при
секретарі:        Гавриленко Ю.В.

з участю:
ОСОБА_1, представника ОСОБА_2. - ОСОБА_3,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 26 вересня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя, визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання права власності, -

встановив:

В листопаді 2005 року ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, а саме
житлової квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на V2 частину
зазначеної квартири, посилаючись на те, що у період шлюбу, згідно договору
купівлі-продажу від 05 грудня 2002 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано
однокімнатну житлову квартиру АДРЕСА_1, яка була зареєстрована на відповідача.
Позивачка посилається на статті 60, 69, 70 Сімейного кодексу України, згідно з
якими майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності, і в разі його поділу частки майна дружини та
чоловіка є рівними. Тому, позивачка вважає за можливе

визнати за нею
право приватної власності на 1/2 частину житлової квартири АДРЕСА_1.

В березні 2006 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов, в
якому просив визнати право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1,
як придбану за особисті кошти та усунути перешкоди в користуванні квартирою,
виселивши ОСОБА_1 зі спірної квартири, посилаючись на норми статті 57 СК
України, а саме п. 1.2 - вказане майно, є особистою власністю ОСОБА_2.,
оскільки воно набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 вересня 2006 року
в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, позов ОСОБА_2. задоволено: визнано
квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2.

На рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 вересня 2006
року подана апеляційна скарга ОСОБА_4.
в інтересах ОСОБА_1, в якій вона просить змінити оскаржуване рішення в
частині визнання права власності на житлову квартиру за ОСОБА_2 і ухвалити нове
рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири.

Апелянт казує на те, що відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд
послався на договір про купівлю квартири від 30.11.2002 року, який не
ґрунтується на законні, тому що був укладений на умовах, які протирічать
дійсним обставинам справи та на показання свідка ОСОБА_5, яка є рідною сестрою
відповідача. Виходячи з умов цього договору, ОСОБА_2 в ньому виступав і як
продавець, і як покупець. Така невідповідність при укладенні цього правочину
викликає сумнів в його реальному укладанні, також він не є нотаріально
посвідченим, що вказує на його нікчемність. Висновок суду що оспорювана
квартира не є спільним майном подружжя не відповідає фактичним обставинам
справи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2., суд першої
інстанції виходив з того, що останній отримав в дар від батька 1/2 частину
квартири, яка разом з сестрою - співвласницею була продана, а на отримані гроші
ОСОБА_2 уклав договір про купівлю спірної квартири. Це і підтвердило факт її
придбання за особисті кошти відповідача. На підставі цього суд відмовив у
зустрічному позові ОСОБА_1

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши
доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановлюючи рішення, суд першої інстанції виходив з
того, що спірна квартира хоча і придбана за час шлюбу, однак за особисті кошти
ОСОБА_2., і тому таке майно є його особистою приватною власністю і не може бути
спільною сумісною власністю подружжя.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна,
оскільки факти, що мають значення для справи не підтверджені передбаченими
законом доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 26.09.1997 року по 23.02.2006 року. Згідно договору
купівлі-продажу квартири від 05.12.2002 р.
ОСОБА_2 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Виходячи з положень ст. 57 СК України, допустимих доказів, які б
підтверджували факт придбання ОСОБА_2 спірної квартири за кошти, які належали
йому особисто суду не надано. Посилання суду на купівлю ОСОБА_2 спірної
квартири за кошти проданої 13.09.2002 р. за договором купівлі-продажу належної
йому 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, яка отримана ним в дар від батька, та
посилання на показання його рідної сестри - свідка ОСОБА_5 суперечить
положенням ст. 58, ч.2 ст. 59 ЦГЖ України щодо належності та допустимості
доказів.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію,
відповідно до якої кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуально
користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. І не має
значення на ім'я кого з подружжя оформлено майно набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 10 ЦГЖ України кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів вважає недоведеними ОСОБА_2, що спірну квартиру № 143 було
придбано за кошти, що належали йому особисто, саме внаслідок трансформації
одного об'єкта приватної власності в інший. І тому спірна квартира набута
сторонами за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності.

Оскільки ОСОБА_2 не доведено, що спірну квартиру він
придбав за кошти, що належали йому особисто, така квартира набута за час шлюбу,
є їх спільною сумісною власністю, то рішення суду про визнання за ОСОБА_2 права
особистої приватної власності на квартиру НОМЕР_1, як необгрунтоване і підлягає
скасуванню. І в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині необхідно
відмовити.

Виходячи із фактичних обставин справи і суті спірних
правовідносин та правового статусу спірної квартири, як об'єкту права спільної
сумісної власності, необхідно задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 Виходячи з
принципу рівності часток дружини і чоловіка при поділі майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності та положень ст. 70 СК України, необхідно
визнати за кожною із сторін право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 57, 60,
61, 69, 70 СК України, ст.ст. 303, п.2 ст. 307, п.2 ст. 309, 313-314, 316, 317,
319 ЦПК України, апеляційний суд,

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 вересня 2006 року
скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
визнання права власності -задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним з
них в квартирі АДРЕСА_1

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої
приватної власності відмовити.

Рішення набирає чинності негайно після його ухвалення і
може бути оскаржено до Верховного Суду України в касаційному порядку на протязі
двох місяців після набрання законної сили.