Апеляційний суд Хмельницької області
УХ ВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„20
" липня   200 7 р.                                                                 м.  Хмельницький

колегія  суддів
судової палати у цивільних
справах апеляційного     суду
Хмельницької області    в складі:

головуючого
судді    Харчука В. М. ,

суддів:                                                                     Гуменюк
Н.І.

Юзюка О.М.

при секретарі         Тимощук
М. В.

з
участю: апелянта ОСОБА_1,  відповідача та
представника відповідачки ОСОБА_2  за
зустрічним позовом ОСОБА_3,  відповідачки ОСОБА_4

розглянула
у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 22ц-889 за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду від 19 березня 2007
року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_1,  ОСОБА_5,  ОСОБА_4 про визнання права власності на
спадкове майно,  та за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3,  ОСОБА_2,  ОСОБА_5,
ОСОБА_4 про визнання заповіту та свідоцтва про право власності частково
недійсними,  визнання права власності на
надвірні будівлі,  заслухавши
доповідача,  пояснення учасників
процесу,  дослідивши матеріали
справи,    судова колегія,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3звернувся
до суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те,  що в АДРЕСА_1
проживав його дід ОСОБА_6,  якому на
праві власності належав жилий будинок з надвірними будівлями за зазначеною
адресою.

На   земельній ділянці за цією ж адресою   ОСОБА_6
побудував новий будинок,  який
спочатку заповів,  а пізніше подарував
своєму синові ОСОБА_1

Заповітом від 27
лютого 2003 року старий будинок з надвірними будівлями дід

заповів
йому- ОСОБА_3_______________________________________________________

Головуючий
у першій інстанції-Кучерява А.В.                                            Справа
№ 22-889

Доповідач
Харчук В. М.                                                                                Категорія
№ 26

10 січня
2005 року ОСОБА_6  помер і після його
смерті відкрилась спадщина за заповітом.
Він прийняв спадщину,  однак
оформити її в нотаріальній конторі не має змоги через спір із ОСОБА_1 щодо
надвірних будівель,  ощадної книжки,  домашнього млинка та січкарні.

Тому позивач
просив визнати за ним право власності на спадкове майно.

Відповідач
ОСОБА_1 позову ОСОБА_3 не визнав,
звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами. Зустрічний позивач
послався на те,  що в господарстві батька
ОСОБА_6  зі згоди останнього ще в 1976
році збудував сарай,  яким весь час
користувався. В господарстві батька також було збудовано новий жилий
будинок,  який подаровано йому за
договором дарування.

Тому
просив ОСОБА_3 в частині визнання
права власності на спадкове майно - сарай відмовити,  визнати за ним право власності на самочинно
збудований сарай.

Відповідачі
ОСОБА_2  та ОСОБА_4 позовні вимоги
ОСОБА_3 визнали,  зустрічного позову
ОСОБА_1 не визнали.

Відповідач
ОСОБА_5 позову ОСОБА_3 не визнав,
позовні вимоги ОСОБА_1 визнав.

Рішенням Дунаєвецького районного суду від 19 березня 2007 року позов
ОСОБА_3 задоволено,  визнано за ним право
власності на спадкове майно з підстав спадкування за заповітом - жилий будинок
з надвірними будівлями загальною площею 39, 1 кв. метрів,  жилою площею 25, 4 кв. метрів,  сарай та огорожу за адресою АДРЕСА_1;
грошовий вклад № 38701 у Дунаєвецькомиу відділенні Ощадного банку України №
3205; домашній млинок та січкарню,  які
належали спадкодавцю ОСОБА_6.

В задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто
із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 51 гривню судових витрат.

В
апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 посилається на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт
вважає,  що суд порушив  ст. 331 ЦК
України та  ст. 213 ЦПК України.

Зокрема,  суд безпідставно не взяв до уваги наданих ним
доказів на підтвердження зустрічного позову: квитанцій на придбання будівельних
матеріалів,  з яких збудований сарай;
показів свідків ОСОБА_7,  ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9,  ОСОБА_10 ,  ОСОБА_11,
ОСОБА_12

Суд
безпідставно взяв до уваги покази свідків зі сторони ОСОБА_3 - його близьких
родичів.

Суд не
дав належної оцінки письмовій заяві ОСОБА_3 від 01.03.2005 року про відмову від
сараю,  якою ОСОБА_3 визнав,  що сарай збудований ним.  Тому,
на думку апелянта,  суд ухвалив
незаконне та необґрунтоване рішення,  яке
він просить скасувати,  у позові ОСОБА_3
відмовити,  а його зустрічний позов
задовольнити повністю.

Судова
колегія приходить до висновку,  що
апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно
до cm.cm.303,  307 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу апелянта,  якщо рішення
суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та
процесуального права на підставі досліджених належних та допустимих доказів.

Судом
встановлено,  що в АДРЕСА_1 у власному
господарстві проживав ОСОБА_6 з дружиною та сином ОСОБА_1.  Його господарство не відносилось до типу
колгоспних дворів.

2

В зазначеному господарстві
знаходився жилий будинок жилою площею 25, 4 кв.

метрів,  загальною площею 39, 1 кв. метрів,  сарай „ Б" та огорожа „№".

Відповідно
до рішення виконкому Дунаєвецької районної ради від 13 серпня 1976 року № 234
ОСОБА_6  в цьому ж господарстві збудував
у 1988 році новий цегляний будинок жилою площею 75, 4 кв. метрів,  загальною площею 152, 9 кв. метрів.

Старий жилий
будинок використовувався,  як літня
кухня.

В листопаді 2001
року з дозволу Січинецької сільської ради ОСОБА_6  літню кухню переобладнав у жилий будинок і
виготовив технічну документацію на нього,
і будинку присвоєно адресу АДРЕСА_1.

27
лютого 2003 року ОСОБА_6  склав
заповіт,  за яким збудований ним новий
житловий будинок заповів синові ОСОБА_1  а
старий жилий будинок,  сарай,  ощадну книжку,  домашній млинок,  січкарню та все інше належне йому майно
заповів внукові ОСОБА_3.

16
грудня 2003 року ОСОБА_6  подарував новий
збудований будинок синові ОСОБА_1 і дав згоду на вилучення з його законного землекористування
0, 05 га землі для обслуговування подарованого будинку синові,  і рішенням сесії Січинецької сільської ради
передано у власність ОСОБА_1 для обслуговування будинку 0, 05 га землі.

Тобто,  фактично господарство ОСОБА_6  розділене на два окремих господарства,  в яких незалежно функціонували два жилих
будинки.

Старий
жилий будинок,  сарай та огорожа
залишались у власності ОСОБА_6

10 січня
2005 року ОСОБА_6  помер і після його
смерті відкрилась спадщина за заповітом на жилий будинок з надвірними будівлями
в селі Січенці,  АДРЕСА_1,  вклад в ощадному банку,  домашній млинок та січкарню.

Спадщину
за заповітом прийняв ОСОБА_3,  однак оформити її в нотаріальній конторі не має
можливості,  так як існує спір з ОСОБА_1
по поводу сараю,  інше завіщане майно
також знаходиться у ОСОБА_1

Наведені
обставини повністю підтверджуються дослідженими доказами: копією рішення
виконкому Дунаєвецької районної Ради депутатів трудящих №234 від 13 серпня 1976
року про дозвіл ОСОБА_6 на будівництво нового жилого будинку та свідоцтвом на
забудову садиби (а.с.  43-44),  заповітом ОСОБА_6 (а.с. З),  довідкою Січинецької сільської ради (а.с. 4),  свідоцтвом про смерть ОСОБА_6  (а.с. 6),
свідоцтвом про право власності(а.с. 10),
договором дарування нового жилого будинку (а.с.  11),
рішенням виконкому Січинецької сільської ради про дозвіл на
переобладнання літньої кухні в жилий будинок (а.с.  15),
рішенням виконкому Січинецької сільської ради про вилучення земельної
ділянки площею 0, 05 га у ОСОБА_6  та
заявою ОСОБА_6 (а.с. 19-20),  довідкою
Січинецької сільської ради (а.с. 28),
рішенням виконкому Січинецької сільської ради №2 від 14 грудня 2005 року
про надання вилученої земельної ділянки для обслуговування подарованого будинку
ОСОБА_1(а.с. 29),  копією постанови
Дунаєвецького районного суду від 29 серпня 2006 року,  що набрала чинності,  про скасування рішення виконкому Січинецької
сільської ради № 25 від 28 липня 2005 року про включення спірного сараю до
господарства ОСОБА_1(а.с. 82-84),
показами свідків,  іншими
матеріалами справи.

Зокрема,  свідки ОСОБА_13 ,  ОСОБА_14,
ОСОБА_15 підтвердили,  що спірний
сарай в господарстві ОСОБА_6 будувався самим господарем,  ОСОБА_1 лише допомагав у будівництві.

З
належного доказу - нотаріально посвідченого договору дарування вбачається,  що ОСОБА_6 був власником старого та
новозбудованого жилого будинку і 16 грудня 2003 року подарував синові ОСОБА_1
лише один будинок без надвірних будівель. Старий жилий будинок,  сарай та огорожа продовжували залишатись у
власності ОСОБА_6  і останній вправі був
цими будівлями розпоряджатись на свій розсуд.

При
житті ОСОБА_6 його син ОСОБА_1 не оспорював в батька права власності на спірний
сарай. Погодився прийняти в дарунок лише жилий будинок.

Відповідачка
ОСОБА_2 - дружина померлого ОСОБА_6 ,
пояснила,  що спірний сарай
збудований нею спільно з чоловіком,  син
лише допомагав у будівництві.

Відповідно
до cm. 132 ЦК УРСР 1963 року,
яка регулювала спірні правовідносини щодо будівництва сараю на момент
його побудови в 1976 році,  приналежністю
є річ,  призначена служити головній речі
і зв'язана з головною річчю спільним господарським призначенням.

Приналежність
завжди наслідує долю головної речі,  якщо
в договорі або законі не зазначено інше.

З досліджених доказів вбачається,  що
власником старого та новозбудованого жилих будинків в АДРЕСА_1 являвся ОСОБА_6.
Сарай в господарстві являється приналежністю головної речі - будинку і
призначений служити цій головній речі,
обслуговувати її.

Новий
жилий будинок за зазначеною адресою перейшов у власність ОСОБА_1 на підставах
договору дарування і цим договором сторонами не визначено,  що разом з новим будинком до нового власника
у власність перейшов спірний сарай. У своїх поясненнях ОСОБА_1 посилається на
те,  що він будував новий жилий будинок і
спірний сарай,  однак ці його пояснення
спростовуються дослідженими доказами,
показами свідків та самим договором дарування. Укладаючи договір
дарування,  ОСОБА_1 визнав,  що будинок збудував батько і є його
власником.  Ні договору дарування,  ні рішень про забудову ОСОБА_1 не оспорював і
не оспорює.

Відповідно
до cm.cm.317,  319,
381,  392,  1233,
1217 ЦК України
спадкоємець за заповітом вправі спадкувати майно спадкодавця,  а також права та обов'язки щодо цього майна.
Право власності спадкоємця на спадкове майно може бути захищене в судовому
порядку у випадку його порушення.

Відповідно
до cm.cm.10,
60 ЦП
К України суд вирішує спір на засадах змагальності. Кожна сторона зобов'язана
доказами довести ті обставини,  на які
вона посилається,  як на підставу своїх
вимог чи заперечень.

Зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на належних та допустимих доказах і
нормах матеріального права.

Цим
обставинам суд першої інстанції дав належну оцінку і ухвалив законне та
обґрунтоване рішення. Підстав до його скасування в межах доводів апеляційної
скарги апелянта не вбачається.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307-308,
313-315,  317,  319 ЦПК України,  судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити,  рішення
Дунаєвецького районного суду від 19 березня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
набирає чинності негайно,  але може бути
оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня її проголошення.