Справа № 22-9822007р.                           Головуючий в 1 інстанцції -
Категорія-27                                                Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

10
квітня 2007 року                            Апеляційний
суд Донецької області в складі:

Головуючого                                  Лоленко А.В.

суддів                                              Шамрило
Л.Г., Бондаренко Л.І.

при секретарі                                  Проляпа О.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області
від 21 листопада 2006 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі і гідності та відшкодування
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні
2006р. ОСОБА_1 звернулася
до суду з даним позовом, зазначивши, що відповідач є вітчимом його дружини і
між ними склалися неприязні стосунки у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 вимагає від
нього та дружини 7800 доларів США, які вони начебто брали у останнього в борг.
15.03.2006 р. відповідач написав листа на ім'я начальника Краснолиманського
загону воєнізованої охорони Державного підприємства „Донецька залізниця"
(далі Краснолиманський загін ВОХР) ОСОБА_3, в якому виклав відомості, що
принижують його честь і гідність. Зокрема в листі вказано, що позивач намагався
душити відповідача, внаслідок чого останній втратив спокій та сон, оскільки
позивач несе службу зі зброєю то від нього можна очікувати чого завгодно;
14.03.2006 р. відповідач бачив як позивач зняв з автомобіля „Таврія", який
стояв біля приміщення Краснолиманського міського суду і яким користується
ОСОБА_2, державний номерний знак, чим позбавив останнього можливості користуватися
автомобілем. Після отримання листа начальник загону відібрав від нього
пояснення, а потім тимчасово позбавив його права на носіння зброї під час
виконання службових обов'язків. Крім того, ОСОБА_2. 04.04.2006 р. подзвонив до
начальника загону ОСОБА_3.
та повідомив, що позивач погрожує йому зброєю. Оскільки факти, про які
повідомляв відповідач, в дійсності не мали місце, позивач вважає, що ці
відомості принижують його честь і гідність та завдали йому моральної шкоди.
Просив суд визнати ці відомості такими, що не відповідають дійсності та
принижують його честь і гідність, зобов'язати відповідача спростувати викладені
у листі відомості на зборах його трудового колективу, стягнути на його користь
на відшкодування моральної шкоди 1700 грн. і судові витрати.

Рішенням
Краснолиманського міського суду Донецької області від 21 листопада 2006 року
позов задоволено частково: визнано, що відомості, викладені ОСОБА_2 в листі від
15.03.2006 р. на ім'я начальника Краснолиманського загону ВОХР ОСОБА_3., про
те, що ОСОБА_1 душив його та 14.03.2006 р. зняв державний номерний знак з
автомобіля „Таврія", не відповідають дійсності та порочать честь і
гідність позивача; відповідача зобов'язано у двомісячний строк з дня набрання
рішенням законної сили спростувати дані відомості на зборах працівників
Краснолиманського загону ВОХР; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на
відшкодування моральної шкоди 200 грн. та на відшкодування судових витрат 249
грн.

Не
погодившись з рішенням суду відповідач ОСОБА_2. приніс апеляційну скаргу, в
якій просив скасувати рішення суду та ухвалити по справі нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм
матеріального права.

В судове
засідання апеляційного суду сторони не явилися, про час і місце розгляду справи
повідомлені належним чином.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, перевіривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що скарга
відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням по
справі нового рішення з таких підстав.

Задовольняючи
частково позовні вимоги ОСОБА_1,
суд першої інстанції виходив з того, що інформація, яка була поширена
відповідачем у листі від 15.03.2006 р. на адресу начальника Краснолиманського
загону ВОХР є недостовірною та такою, що принижує честь і гідність позивача.

Однак з
таким висновком суду погодитись не можна, тому що він не відповідає матеріалам
справи і вимогам закону.

Згідно ст.40
Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні
письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та службових осіб цих органів, що зобов'язані
розглядати звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом
строк.

Порядок
перевірки таких звернень визначений у Законі України від 02.10.1996 р.
№39396-ВР „Про звернення громадян". Ст.5 цього Закону передбачає, що
звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування,
підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності,
об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить
вирішення порушених у зверненнях питань.

Як
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2. 15.03.2006 р. звернувся із заявою до
начальника Краснолиманського загону ВОХР ОСОБА_3., в якій повідомляв про
порушення підлеглим останнього ОСОБА_1 його прав та законних інтересів,
висловлював своє побоювання щодо можливості застосування позивачем відносно нього
неправомірних мір із застосуванням табельної зброї та просив допомоги у захисті
його безпеки (а.с.6). Після надходженням цієї заяви ОСОБА_3 було прийнято
рішення до встановлення обставин зброю позивачу тимчасово не видавати, про що
було дано усне розпорядження начальнику команди. В період з 04.04.2006 р. до
14.08.2006 р. зброя ОСОБА_1
не видавалася, але права носити зброю останній не позбавлявся, (а.с.71).
27.03.2006 р. за №407 ОСОБА_2 направлена відповідь на його заяву за підписом
начальника Краснолиманського загону ВОХР ОСОБА_3, в якій повідомлялося, що за фактами, викладеними у заяві,
з ОСОБА_1 була проведена бесіда, але вирішення посталених в заяві питань не
входить в компетенцію керівництва загону та запропоновано звернутися до органів
МВС і міського суду (а.с.77). Постановою від 20.03.2006 p., затвердженою
начальником Краснолиманського MB УМВС України в Донецькій області, відмовлено у порушенні
кримінальної справи на підставі п.2 ст.6 КПК України за заявою ОСОБА_2 від
16.03.2006 р. відносно зняття 14.03.2006 р. державного номерного знака з
автомобіля „Таврія", зареєстрованого на ім'я ОСОБА_1 (а.с.20).
01.06.2006 р. Краснолиманський міський суд вирішив спір щодо повернення
позивачем і його дружиною грошового боргу ОСОБА_2 та ухвалив рішення, яке було
скасовано 05.09.2006 р. Апеляційним судом Донецької області (а.с.85-88).

Вирішуючи
спір, суд не врахував, що ОСОБА_2. звернувся до керівника Краснолиманського
загону ВОХР, де працює і отримує табельну зброю позивач, не з метою
розповсюдження неправдивої інформації щодо ОСОБА_1, а в цілях забезпечення
своєї безпеки, вважаючи , що з боку позивача його життю та здоров'ю загрожує
небезпека. Відповідач скористався правом, передбаченим ст.40 Конституції
України. Такі звернення для поновлення прав чи захист законних інтересів, які
на думку заявника було порушено, або для поновлення законності не є поширенням
відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію особи, а тому
викладені у зверненні відомості не можуть бути спростовані у відповідності з
вимогами ст.277 ЦК України
в редакції 2003 р.

Оскільки
рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права, воно є
незаконним і підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення згідно
п.4 ст.309 ЦПК України.

У
задоволенні позову ОСОБА_1
слід відмовити у зв'язку з тим, що факт поширення відомостей відповідачем
ОСОБА_2 відсутній , а тому вимоги позивача про захист честі і гідності та
відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

Керуючись ст.ст.
303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, ст.277 ЦК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Краснолиманського міського суду Донецької області від 21 листопада 2006 року
скасувати.

Відмовити
ОСОБА_1 в
задоволенні позову до ОСОБА_2 про захист честі і гідності та відшкодування
моральної шкоди.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржене безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили рішенням апеляційного суду.