Справа № 2956                                                   Головуючий
44                                                        Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12
квітня 2007 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного
суду

Дніпропетровської
області в складі:

головуючого                                 Тамакулової
В.О.,

суддів                                             Котушенко
С.П., Лисичної Н.М.

при
секретарі                                Чергенець
С.О.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в М.Дніпропетровську цивільну справу за
апеляційною

скаргою
ОСОБА_1 на рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від

21
грудня 2006 року за його позовом до Вербуватівської сільської ради, Юр'ївського
районного відділу

земельних
ресурсів та ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту про право

власності
на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку і
зустрічним позовом

ОСОБА_2
про визнання права користування земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИЛА:

У
вересні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вербуватівської
сільської ради,

Юр'ївського
районного відділу земельних ресурсів та ОСОБА_2 про визнання
недійсним державного

акту про
право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну
ділянку

мотивуючи
це тим, що після смерті матері в ІНФОРМАЦІЯ_1 році він та його брати ОСОБА_3,
та ОСОБА_4

успадкували
по 1/3 частині домоволодіння по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2
року ОСОБА_3, помер і його частину домоволодіння успадкував ОСОБА_2, а 13 литопада
2005 року ОСОБА_4 подарував йому - позивачу свою частину домоволодіння.

Дане
домоволодіння розташоване на земельній ділянці розміром 0,2500 га. При укладенні

договору
дарування він дізнався, що ОСОБА_3, при житті незаконно приватизував всю
земельну ділянку і

на його
ім'я Вербуватівською сільською радою та Юр'ївським районним відділом земельних
ресурсів 29

липня
2004 року виданий державний акт про право власності на земельну ділянку, в
якому помилково

зазначено
місце знаходження ділянки АДРЕСА_2.

Посилаючись
на порушення своїх прав, позивач просив визнати вказаний державний акт

недійсним
та визнати за ним право власності на частину земельної ділянки площею 0,1666 га
по АДРЕСА_1.

ОСОБА_2
звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання права користування
земельною

ділянкою,
посилаючись на те, що після смерті бабусі ОСОБА_1, ОСОБА_3, та ОСОБА_4
успадкували по

1/3
частині домоволодіння. На кожного з них прийшлось по 0,1770 га земельної
ділянки. Позивач в 1999

році
приватизував свою частину земельної ділянки, збудував на ній будинок, де мешкає
до теперішнього

часу.
Іншою частиною земельної ділянки площею 0,3400 га користувався його батько -
ОСОБА_5

оскільки
ОСОБА_4 відмовився від своєї частки на його користь, і в 2004 році приватизував
її, за згодою

обох
братів.

Після
смерті батька він успадкував належне йому майно і отримав на своє ім'я державні
акти про

право
власності на вказану земельну ділянку. Оскільки на цій земельній ділянці
знаходиться

домоволодіння,
23 частини якого належить позивачу, ОСОБА_2 просив визнати за позивачем право

земельного
сервітуту на 0,0346 га, що знаходяться під будівлями, на весь період його
володіння

зазначеною
частиною будинку, з укладенням відповідної угоди.

Рішенням
Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2006 року в

задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

В
апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду як
постановленого з

порушенням
норм матеріального права і про повернення справи на новий розгляд.

Перевіривши
матеріали справи, законність та обгрунтованість рішення суду, колегія суддів

вважає
апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до статей 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і

обгрунтованим.

Рішення
є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального

законодавства
і всебічно перевіривши обставини справи, на які сторони посилаються як на
підставу своїх

вимог і
заперечень, вирішив справу    відповідно
до норм матеріального права, що підлягають

застосуванню
до цих правовідносин. Суд обґрунтовує рішення лише на тих доказах, які були
досліджені в судовому засіданні.

Аналіз
тексту рішення суду першої інстанції свідчить про те, що воно не відповідає
вимогам

вищезазначених
норм ЦПК, оскільки в ньому немає відомостей щодо встановлених судом фактів із

наведенням
доказів, якими вони підтверджуються.

Прийнявши
до розгляду позов ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту про право

власності
на земельну ділянку, виданого 29 липня 2004 року ОСОБА_3, суд не звернув уваги
на те, що

вказаний
акт в матеріалах справи відсутній та не витребував його.

З
матеріалів справи вбачається, що судовий розгляд справи було проведено
поверхово, пояснення

ОСОБА_1
в судовому засіданні по заявленим ним позовним вимогам не давав і доказів по
ним суд не

досліджував.

Пояснення
представника Юр'ївського районного відділу земельних ресурсів зводилися до

твердження,
що державні акти, видані ОСОБА_2 на законних підставах. Проте, вказані акти не
були

предметом
спору, оскільки позивач просив визнати недійсним державний акт про право
власності на

земельну
ділянку, виданий ОСОБА_3, але по заявлених позовних вимогах вказаний
представник

відповідача
пояснень не давав.

В
рішенні суд посилався на те, що ОСОБА_1 змінив заявлені позовні вимоги, просив
визнати за

ним
право власності на земельну ділянку під будинком АДРЕСА_1 та двору у розмірі
3,46

акрів та
дав пояснення, вказавши на доводи в обґрунтування своїх вимог як і в поданій
позовній заяві.

Проте, в
протоколах судових засідань відсутні пояснення позивача про зміну позовних
вимог і письмова

заява
про це в матеріалах справи відсутня.

Позовні
вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту про право власності  на ,

земельну
ділянку не були предметом розгляду в суді і рішенням по ним не ухвалене, хоча з
матеріалів

справи
не вбачається щоб позивач від них відмовився і відмова була прийнята судом відповідно
до п.3

ч.І
ст.205 ЦПК України.

Ухвалюючи
рішення, як на підставу для відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання

права
власності на земельну ділянку, суд посилався на те, що ним пропущено строк
позовної давності.

При
цьому суд залишив поза увагою роз'яснення, дані в п.6 постанови Пленуму
Верховного Суду

України
№11 від 29 грудня 1976 року «Про судове рішення» зі змінами внесеними згідно з
постановами

Пленуму
Верховного Суду України №13 від 25 грудня 1992 року та №15 від 25 травня 1998
року згідно

якому,
встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини,
суд у

рішенні
зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не
доведений.

Тобто
положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть
застосовуватись

лише у
тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного
права і факт його

порушення
або оспорювання. Якщо при розгляді справи встановлено, що у позивача немає
суб'єктивного

права,
про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось,
суд повинен

відмовити
в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю
матеріально-

правової
вимоги.

Оскільки
зв'ялені ОСОБА_1 вимоги не були розглянуті судом по суті, рішення підлягає

скасуванню
з направленням справи на новий розгляд відповідно до п.5 ст.311 ЦПК України.

Керуючись
ст.ст. 303, 307, 311 п.5, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2006 року

скасувати,
справу передати на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.