АПЕЛЯЦІЙНИЙ    СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ    ОБЛАСТІ
Справа
№22-3907/2007 рік                                      Головуючий
в 1-й інстанції Кір'як А.В.
Категорія   36                                                          Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня
2007року.                                                            м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області   у складі:

головуючого    судді - Рудь В.В.

суддів                    - Осіяна О.М., Ремеза В.А.,

при
секретарі              - Качур Л.В.,

розглянувши
апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 12 березня 2007 року за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення надлишково утриманої суми аліментів, -

встановила:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 12 березня 2007 року відмовлено ОСОБА_1 у
стягненні із відповідачки надлишково утриманої суми аліментів на повнолітнього
сина у розмірі 5 735,58 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення
суду першої інстанції, оскільки суд не прийняв до уваги ряд обставин, а саме
те, що відповідачка не повідомила державного виконавця та його про припинення
навчання сина у липні 2004 року. Пояснення свідків відносно того, що він знав
про припинення навчання сина не є достовірними. Суд неправильно застосував норми
матеріального права, оскільки право на утримання повнолітньої дитини
припиняється у разі припинення навчання відповідно до ч.2 ст.199 СК України.
Застосування судом ст. 1215 ЦК
України безпідставне, тому що він виплачував аліменти не добровільно, а у примусовому
порядку на підставі рішення суду.

Перевіривши законність та обгрунтованність рішення суду першої інстанції у
межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати із наступних
підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив із того, що на підставі рішення Дніпровського
районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 березня
2004 року із позивача на користь відповідачки стягнуті аліменти на утримання
повнолітнього сина ОСОБА_3
на період його навчання у Дніпродзержинському державному технічному
університеті у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку щомісячно. Син
позивача був відрахований із числа студентів університету на підставі наказу
від 08 липня 2004 року. Позивач сплачував аліменти до серпня 2006 року включно.

Посилаючись на пояснення сторін, третьої особи та свідків
допитаних у судовому засіданні, суд вказав на те, що позивач знав про
припинення навчання сина, але не звертався до державного виконавця і
продовжував сплачувати аліменти. А тому застосувавши норми ст.199 СК України,
ст.ст. 1212-1215 ЦК України,
ст.ст.11-1,74 Закону України «Про виконавче провадження» суд відмовив позивачу
у задоволенні позову.

Але із такими
висновками суду погодитись не можна.

Як вбачається із матеріалів справи на підставі рішення
Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від
22 березня 2004 року із позивача на користь відповідачки стягнуті аліменти на
утримання повнолітнього сина ОСОБА_3на
період його навчання у Дніпродзержинському державному технічному
університеті у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку щомісячно. Виплата
аліментів проводилась на підставі виконавчого листа, тобто у примусовому
порядку.

Оскільки син позивача був відрахований із числа студентів університету на
підставі наказу від 08 липня 2004 року, то відповідно до ч.2 ст. 199 СК України
право на утримання припиняється у разі припинення навчання, тобто із липня 2004
року. Відповідно до вимог ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню
безпідставно набуті аліменти, якщо їх виплата проведена фізичною особою
добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з
боку набувача.

Із наданих сторонами доказів не вбачається підстав для відмови у
задоволенні позову та звільнення відповідачки від обов'язку повернення
безпідставно набутого майна.

Доводи відповідачки про те, що позивач знав про
припинення навчання сина у 2004 році та продовжував сплачувати аліменти, не
можуть бути прийняті до уваги оскільки у цьому випадку вони не є підставою для
відмови у позові, тому що стягнення аліментів із ОСОБА_1 проводилось за
виконавчим листом, а не добровільно.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про скасування рішення суду
першої інстанції є обґрунтованими, у зв'язку із неправильним застосуванням
судом норм матеріального права.

Позов ОСОБА_1 слід задовольнити, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана
повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли
підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За період із липня 2004 року по серпень 2006 року включно із ОСОБА_1 були
безпідставно стягнуті аліменти на користь позивачки на загальну суму 5 735,58
гривень, що підтверджено довідкою підприємства, де працює позивач (а.с.23).
Проти такої суми отриманих аліментів не заперечувала і відповідачка. А тому
саме цю суму аліментів отриманих відповідачкою і слід стягнути на користь
позивача.

Також відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України із відповідачки на користь
позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати у розмірі, пропорційно
задоволеним позовним вимогам - 57,36 гривень.

Керуючись ст.ст. 1212,1215 ЦК
України, ст.199 ч.2 СК України, ст. 88,307, 309,316 ЦПК України, колегія
суддів, -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 12 березня 2007 року скасувати.

Позов ОСОБА_1
задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 735 гривень 58 копійок надлишково
утриманої суми аліментів та судові витрати у розмірі 57 гривень 36 копійок, а
всього 5792 гривні 94 копійки.

Рішення може
бути оскаржене до Верховного Суду України протягом двох місяців з моменту його
проголошення.