Справа №22-ц-373 / 2007 р.                        Головуючий
у 1-й інстанції - Шунько Г.О.
-11                                                 Суддя-доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня
2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого -
Білецького О.М.

суддів -
Криворотенка В.І., Гагіна М.В.

з участю
секретаря судового засідання - Рой
Я.М.

та осіб,
які прийняли участь у справі - позивача і його представника - адвоката ОСОБА_1,
представників відповідача - Картавцева В.І та Ломаки Ю.М.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області
апеляційну скаргу Колективного малого підприємства «Моноліт» на рішення
Роменського міського суду Сумської області від 26 серпня 2003 року у  справі
за  позовом  ОСОБА_2
до  Колективного  малого підприємства «Моноліт» про
відповідальність за порушення зобов'язань та відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

З вказаним
позовом Романенко 0.0 звернувся до суду 29 липня 2002 року.

Вимоги
мотивував тим, що 1 вересня 1993 року уклав з відповідачем договір про дольову
участь у будівництві житлового будинку №16 по вул.Маяковського в м.Ромни і
виконуючи свої зобов'язання за цим договором до кінця 1995 року інвестував у
будівництво крб., що еквівалентно 19819,68 доларів США. Однак КМП
«Моноліт» у визначений договором строк до кінця ІУ кварталу 2005 року
будівництво не завершило, будинок в експлуатацію не ввело, квартиру №22 у його
власність не передало.

Фактично
відповідач здав цей будинок в експлуатацію 30 березня 1999 року, а квартиру
передав у власність іншій особі, тим самим порушивши строк виконання
зобов'язання та позбавивши його житла.

Вказував,
що відповідач не повернув йому протягом десяти днів, як це передбачено
договором, інвестовані в будівництво кошти, що призвело до їх знецінення та
завдало йому матеріальних збитків і немайнових втрат.

Уточнивши
вимоги, просив стягнути з КМП «Моноліт» на свою користь:

118700 грн. 64
коп. збитків від втрати внесених коштів з урахуванням індексу інфляції;

16336   грн.
41   коп.   неустойки
за  прострочку   виконання
зобов'язання   по

завершенню
будівництва та введення будинку в експлуатацію;

·
3043 грн. 28 коп. відсотків за прострочку виконання
грошового зобов'язання;

·
76723 грн. 20 коп. на відшкодування моральної шкоди;

·
понесені по справі витрати за проведення експертиз - 3349
грн. і за допомогу адвоката - 1500 грн.

Рішенням
Роменського міського суду Сумської області від 26 серпня 2003 року позовні
вимоги задоволено частково.

Стягнуто
з КМП „Моноліт" на користь ОСОБА_2 вкладені ним у будівництво внески із
врахуванням індексу інфляції в розмірі 118700 грн. 64 коп. і 3043 грн. 28 коп.
за прострочку виконання грошового зобов'язання, 76723 грн. 20 коп. на
відшкодування

моральної   шкоди,
завданої   невиконанням
грошових   зобов'язань,   а
також   понесені витрати на
проведення експертизи - 3349 гри. і по оплаті допомоги адвоката -1000 грн.

В задоволенні
решти вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим
рішенням від 5 вересня 2003 року стягнуто із КМП «Моноліт» на користь держави
державне мито у розмірі 1268 грн. 50 коп.

В
апеляційній скарзі КМП „Моноліт", посилаючись на невідповідність висновків
суду фактичним обставинам, неправильне застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду
першої інстанції від 26 серпня 2003 року та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

У
засіданні суду апеляційної інстанції представники відповідача визнали наявність
з 9 січня 2000 року невиконаного зобов'язання перед ОСОБА_2 у розмірі фактично
внесених ним коштів та їх знецінення з вказаної дати.

Позивач
та його представник вважають апеляційну скаргу необгрунтованою та просять її
відхилити.

Заслухавши
пояснення і заперечення, дослідивши матеріали, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції та
доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду зміні у частині
вирішення позовних вимог про відшкодування збитків, стягнення коштів за
прострочку виконання зобов'язань та судових витрат і скасуванню в частині
вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з таких підстав.

Як
встановлено судом першої інстанції, 1 вересня 1993 року між ОСОБА_2 та МП «Моноліт» був
укладений договір про дольову участь у будівництві житлового будинку. В лютому
1994 року цей договір було переукладено.

Згідно
умов договору, відповідач зобов'язувався до 4 кварталу 1995 року побудувати
житловий будинок №16 по вул.Маяковського (на даний час 1-й провулок
Маяковського) у м.Ромни і в місячний термін після вводу будинку в експлуатацію
передати ОСОБА_2 трикімнатну квартиру №22 загальною площею 116,3 кв.м та всі
документи на право власності на це житло.

В
обов'язки ОСОБА_2 за договором входила оплата вартості квартири шляхом
поквартального внесення платежів на вимогу підприємства, загальний розмір яких
повинен був дорівнювати її кінцевій вартості, яка буде визначена по фактичним
затратам після завершення будівництва.

ОСОБА_2,
вносив платежі з 29 вересня 1993 року по 28 грудня 1995 року. Всього на
виконання договору ним передано відповідачу грошей та майна на суму
крб., що становить 13960 грн. 12 коп.

Після
цього позивач вважаючи, що свої зобов'язання виконав у повному обсязі, не
реагував на вимоги КПМ «Моноліт» і припинив внесення коштів на подальшу оплату
вартості будівництва квартири.

У липні
1998 року ОСОБА_2 звертався з позовом до КМП «Моноліт» про спонукання до
виконання договору і відшкодування моральної шкоди, до КМП «Моноліт» і
Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від
наслідків Чорнобильської катастрофи про визнання частково недійсним укладеного
між цими відповідачами 20 червня 1997 року договору про взаємні обов'язки у
частині дольової участі у будівництві квартири №22 та до виконавчого комітету
Роменської міської ради про визнання недійсним ордеру на цю квартиру, виданого
22 березня 1999 року іншій особі.

КМП
«Моноліт» у свою чергу подавав до ОСОБА_2 зустрічний позов
про розірвання
договору.

Рішенням
Роменського міського суду від 5 листопада
1999 року, залишеним без зміни ухвалою судової колегії в цивільних справах
Сумського обласного суду від 29 грудня 1999 року (справа №2-8/2001), у
задоволенні всіх позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за їх безпідставністю, а
зустрічний позов КМП «Моноліт» задоволено.

Розірвано
укладений у лютому 1994 року між ОСОБА_2 та КМП «Моноліт» договір про дольову
участь у будівництві будинку з підстав невиконання з 1 січня 2006 року ОСОБА_2
його умов в частині внесення чергових платежів по оплаті вартості квартири.

Стягнуто з КМП
«Моноліт» на користь ОСОБА_2 32 387 грн. 72 коп.

Постановою
президії Сумського обласного суду від 13 вересня 2000 року названі рішення суду
першої інстанції та ухвалу суду другої інстанції скасовано в частині вимог
ОСОБА_2 про відповідальність за невиконання зобов'язання з направленням справи
в цій частині на новий розгляд.

При
новому розгляді ці позовні вимоги залишено без розгляду ухвалою Роменського міського
суду від 22 січня 2001 року.

Вказані
факти повно і всебічно встановлено судом першої інстанції на підставі належним
чином досліджених доказів, на які суд послався у рішенні.

В той же
час, висновки суду не в повній мірі відповідають цим фактичним обставинам та
грунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Так,
відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням від
5 листопада 1999 року щодо періодів та розміру внесених ОСОБА_2 за договором
коштів, встановлення факту порушення ним умов договору та підстав його
розірвання не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, у якій беруть
участь ті ж самі особи.

Зазначене
рішення набрало законної сили після його перегляду Сумським обласним судом 29
грудня 1999 року, а тому згідно з умовами договору обов'язок повернення
товариством ОСОБА_2 фактично внесених коштів настав по закінченню 10 днів з
цієї дати, тобто з 9 січня 2000 року.

Однак, з
вказаної дати КМП «Моноліт» безпідставно утримує ці кошти.

Неодноразові
пропозиції відповідача про їх виплату, у тому числі від 12 грудня 2000 року,
носили формальний характер і реальними діями, направленими на повернення
ОСОБА_2 внесків, не супроводжувались.

Навіть
після вказівки позивачем особистого розрахункового рахунку з пропозицією
перерахування на нього коштів, внески йому відповідачем ні повністю ні частково
повернуті не були.

Тому
колегія суддів вважає, що відповідно до ст.214 ЦПК УРСР, з відповідача на
користь позивача потрібно стягнути фактично внесену суму з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних з
простроченої суми.

Заперечення
представниками відповідача одного з внесків ОСОБА_2, а саме: від 10 червня 1994
року на суму 58562000 крб. (585 грн. 62 коп.) колегія не приймає до уваги,
оскільки вони знаходяться поза межами апеляційної скарги та спростовуються як
вищезазначеним судовим рішенням від 5 листопада 1999 року, так і матеріалами
справи: квитанцією до прибуткового касового ордеру від 10 червня 1994 року,
розрахунками боргу від 22 січня 2001 року, поясненнями на позов від 12 грудня
2000 року і від 14 лютого 2003 року та висновками судових експертиз, які
відповідачам в цій частині не оспорювались.

При
обрахуванні розміру коштів, які належить
стягнути     на     користь
ОСОБА_2 неможливо застосовувати співвідношення українських карбованців
до долара США, оскільки
грошові зобов'язання, як того вимагає ст.169 ЦК УРСР, виражаються в національній валюті, позивачем внески
проводились саме в карбованцях, а для визначення розміру їх знецінення існує
інший механізм.

При
цьому колегія судців застосовує розрахунки визначені висновком додаткової
судово-економічної експертизи Сумського відділення Харківського НДІСЕ
ім.Бокаріуса від 16 червня 2007 року. Відповідно до них: внесені кошти -13960
грн.12 коп., знецінення внаслідок інфляції -14272 грн. 30 коп. і три відсотки
річних - 6259 грн. 11 коп.

Ч.1
ст.204 ЦК УРСР дійсно
передбачає можливість стягнення неустойки у випадку порушення стороною у
договорі зобов'язань. Як вбачається зі ст.209 ЦК УРСР, обов'язковою умовою
такої відповідальності повинна бути наявність вини.

Проте,
однією з причин несвоєчасного завершення будівництва було невнесення коштів
позивачем, а з розірванням договору припинилось зобов'язання КМП «Моноліт» щодо
надання квартири позивачу, а отже вимоги про стягнення неустойки обґрунтовано
відхилені судом першої інстанції як необгрунтовані.

ЗУ «Про захист прав
споживачів» на спірні правовідносини не поширюється, законодавство яке регулює
ці договірні відносини (глава 38 ЦК
УРСР) та умови договору відшкодування моральної шкоди не передбачають.

За таких
обставин невиконання КМП «Моноліт» своїх обов'язків по завершенню будівництва у
визначений договором строк, не може бути підставою для стягнення встановленої
договором неустойки на користь позивача та для відшкодування йому моральної
шкоди.

Тому
оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог
про стягнення неустойки потрібно залишити без зміни, а у частині задоволених
вимог про відшкодування моральної шкоди - скасувати з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Грошові
зобов'язання настали з 9 січня 2000 року, тому визначені ст.71 ЦК УРСР строки звернення
за захистом права позивачем дотримані.

Позивач
судовий збір не сплачував, тому місцевий суд питання відшкодування на користь
держави цих судових витрат вирішив додатковим рішенням, яке не оскаржувалось.

Оскільки
позовні вимоги ОСОБА_2 задовольняються частково на 28% (34491,53 грн. х 100 %
:121743,92 грн. = 28 %) то, відповідно до ст.88 ЦПК України, понесені ним
судові витрати підлягають стягненню на його користь з відповідача, пропорційно
до розміру задоволених позовних вимог.

За
проведення судово-бухгалтерської експертизи: 1700 х 28 % = 476 грн. і на
правову допомогу: 1500 грн. х 28 % = 420 грн., всього - 896 грн.

При відмові у
вимогах про відшкодування моральної шкоди витрати на судово-психологічну
експертизу відшкодуванню не підлягають.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, п.2,3 ч.1 307, п.3,4 ч.1 309, 314,
316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу Колективного малого підприємства «Моноліт» задовольнити частково.

Рішення
Роменського міського суду Сумської області від 26 серпня 2003 року в даній
справі змінити у частині вирішення позовних вимог про відшкодування збитків,
стягнення коштів за прострочку виконання зобов'язань та судових витрат і
скасувати в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Позовні
вимоги ОСОБА_2 про відшкодування збитків, стягнення коштів за прострочку
виконання зобов'язань задовольнити частково.

Стягнути
з Колективного малого підприємства «Моноліт» на користь ОСОБА_2 внесені кошти в
розмірі 13960 грн. 12 коп., інфляційні в розмірі 14272 грн. 30 коп. і три
відсотки річних в розмірі 6259 грн. 11 коп., а всього 34491 грн. 53 коп.

Стягнути
з Колективного малого підприємства «Моноліт» на користь ОСОБА_2 896 грн. на
відшкодування судових витрат.

У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Колективного малого підприємства
«Моноліт» про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В
частині вирішення позовних вимог про стягнення неустойки рішення суду першої
інстанції залишити без зміни.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двох місяців з цього
часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України.