Справа №22-ц-3315-07                             Головуючий у 1  інстанції
Категорія                                                     Доповідач  у 11 інстанції    Оношко Г.М,
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

16   жовтня 2007 року колегія   суддів судової палати в   цивільних справах

Апеляційного
суду Київської області в складі:

головуючого Лащенка В.Д.,

суддів Березовенко     Р.В., Оношко Г.М.,

при секретарі   Бобко О.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.  Києві  цивільну справу за

апеляційною  скаргою
ОСОБА_1на рішення  Києво-

Святошинського    районного суду  від
19 липня   2007   року
у справі   за

позовом     ОСОБА_2,
ОСОБА_3до

ОСОБА_4, ОСОБА_1про визнання

права власності на   частину будинку.

Заслухавши доповідь
судді Апеляційного суду , перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів ,   -

встановила:

У квітні 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду
з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/ 2 частину
будинку. У позові зазначали, що у 1979 році їх сину ОСОБА_4 як працівнику
радгоспу „Тарасівський" була надана земельна ділянка для будівництва
жилого будинку. На прохання сина у 1979 році вони переїхали до нього , щоб
спільними коштами та фізичною працею побудувати будинок, проживали з сином
однією сім"єю. їх домовленість про створення спільної власності на будинок
була зафіксована у договорі від 21 березня 1979 року , згідно з яким вони
зобов'язалися надавати грошову та іншу допомогу в будівництві будинку , а син
зобов'язався оформити договір дарування 1 / 2 частини на їх ім"я. Станом   на
1983 рік   позивачі
витратили   на будівництво будинку

17  600 руб.   своїх   коштів а також приймали посильну фізичну
допомогу

в будівництві
будинку.

У 1983 році будівництво будинку було завершене, вони продовжували проживати
разом з сім"єю сина , але через деякий час через конфлікти та неповагу з
боку невістки ОСОБА_1 вимушені були поселитися у родичів в Росії. Відповідачі
не заперечували проти їх повернення в будинок. Проте у 2006 році позивачі
дізналися , що сім"я відповідачів розпалася, при поділі майна вони не
мають наміру виділяти для позивачів частину будинку, в яку вони могли б
вселитися , а тому просили  .поновити їм
строк для   звернення до суду, визнати за
ними право

власності на 1 / 2 частину АДРЕСА_1, виділивши їм 1 / 2 частину будинку в
натурі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 19 липня 2007 року позовні
вимоги в частині виділу частки в натурі залишено без розгляду.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 19 липня 2007 року позов
ОСОБА_4, та ОСОБА_3 задоволено. Постановлено визнати за позивачами право
власності на 1 /2 частину спірного будинку в рівних частках - по 1 /   4
частині за кожним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду з підстав
порушення норм матеріального і процесуального та ухвалити нове  рішення про відмову в позові.

Перевіривши матеріали справи в порядку ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
дійшла висновку , що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи рішення , суд правильно виходив з того , що наказом по
радгоспу „Тарасівський" від 10 квітня 1979 року та рішення виконкому
Тарасівської сільської ради від 27 квітня 1979 року сину позивачів ОСОБА_4 була
надана земельна ділянка для будівництва жилого будинку по АДРЕСА_1

У зв"язку з вирішенням питання про надання земельної ділянки та
вирішення питання про матеріальну спроможність побудови жилого будинку позивачі
переїхали на проживання до сина, проживали з ним однією сім"єю, між
позивачами та їх сином відповідачем ОСОБА_4 була досягнута домовленість про
спільне будівництво будинку та створення спільної власності на будинок. 21
березня 1979 року між батьками та сином була укладена письмова угода про те ,
що позивачі приймають участь у спільному будівництві будинку своїми коштами та
фізичною працею з метою набуття права власності на 1 / 2 частину будинку , а
відповідач ОСОБА_4 після закінчення будівництва будинку передасть їм у
власність    1 / 2 частину шляхом
дарування.

Зазначена угода була в подальшому посвідчена головою Тарасівської
сільської.ради та зареєстрована в Тарасівській сільській раді.

07 квітня 1979
року відповідачі зареєстрували шлюб. В
період   з     1979
року по 1983   рік за рахунок   кошті
позивачів та відповідачів та їх
праці будівництво будинку було завершене.

Після   завершення      будівництва   будинку
позивачі                            продовжували

проживати в будинку однією сім"єю з відповідачами до 1986 року.
Свідоцтво про право власності на спірний будинок на ім"я забудовника
ОСОБА_4 було видане 24 грудня 2003 року на підставі рішення виконкому
Тарасівської сільської ради   від    21 листопада 2003 року.

Згідно з роз"ясненями , що містяться в п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року „ Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок „
право власності на жилий будинок , збудований громадянином на відведеній йому в
установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з
часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

З урахуванням наведених обставин справи та вимог закону суд дійшов
правильного висновку про доведеність вимог позивачів про створення ними спільно
з відповідачами спільної власності на будинок на підставі домовленості про
створення спільної власності на будинок з часткою позивачів у спільному майні
1/2, обґрунтовано поновив позивачам строк на звернення до суду та ухвалив
законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Доводи     апеляційної  скарги
щодо     недоведеності                                  досягнення

домовленості про створення спільної власності на будинок та участі
позивачів у його будівництві не заслуговують на увагу , оскільки спростовуються
матеріалами справи : наданим позивачами договором від 21 березня 1979 року ,
показаннями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про укладення даного договору , а також
документами про затрати позивачів коштів на будівництво будинку - квитанціями
на придбання будівельних матеріалів та договорами на виконання будівельних
робіт, які беззаперечно свідчать про придания
позивачами значної кількості будівельних матеріалів та оплату ними основних
робіт: кладки стін, влаштування покрівлі, обладнання опалення , установка вікон
, дверей та інш./а.с. 29 -45/

Доводи позивачів про-їх участь коштами та працею в будівництві будинку на
досягнення домовленості про створення спільної власності на будинок., апелянтом
не спростовані.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків
суду , викладених у рішенні.

Порушень норм матеріального та процесуального права , що
призвели до неправильного вирішення справи , не встановлено .

Суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального   та
процесуального   права ,   підстав
для   його скасування

немає.

Керуючись ст.
ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів , -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення  Києво-Святошинського районного суду від   19липня 2007 року Залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного  Суду України протягом двох місяців.