Справа
№ 22-ц-676/2007р.                      Головуючий у 1-й
інстанції Рунов Г.Ю.
№ 13                                         суддя-доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007
року липня 26 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Сумської області в складі:

Головуючого -
Попруги С. В.

суддів                              - Гагіна М.
В.,  Кононенко О.Ю.

з участю
секретаря судового засідання - Рой
Я.М.

та
осіб,  які приймають участь у справі
ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2,  його представника ОСОБА_3 ,  представника ОСОБА_4 -ОСОБА_5,  ОСОБА_6,
його представника - адвоката ОСОБА_7,
розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщені апеляційного суду
цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на рішення Ковпаківського районного
суду м.  Суми Сумської області від 06
квітня 2007 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  ОСОБА_4 про визнання договору міни
недійсним,  за позовною заявою
ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до ОСОБА_4,  ОСОБА_8 про визнання договору міни
недійсним,  за позовною заявою
ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до ОСОБА_4,  ОСОБА_6 про визнання договору міни
недійсним,  про визнання договору
дарування недійсним та усунення перешкод у користуванні і проживанні в будинку,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Ковпаківського районного суду м.  Суми
від 06 квітня 2007 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до ОСОБА_4,  ОСОБА_6 про визнання недійсним укладеного між
ОСОБА_2 і ОСОБА_4 договору міни від 06 червня 2006 року про визнання недійсним
укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 договору дарування від 06 липня 2006 року про
усунення перешкод в користуванні і проживанні в будинку.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2
просять скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи апеляційної скарги: недоведеність відповідачкою ОСОБА_4
обставин,  що мають значення для
справи,  які суд вважав
встановленими,  невідповідність висновків
суду обставинам справи,  порушення та
неправильне застосування норм матеріального права.

В
судовому засіданні ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 та
його представник ОСОБА_3  підтримали
доводи апеляційної скарги,  а представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_5,  ОСОБА_6 та його
представник - адвокат ОСОБА_7 заперечували проти доводів апеляційної скарги,  вважаючи рішення суду законним і
обґрунтованим.

Судом
першої інстанції встановлено,  що 06 червня
2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір міни,  за яким ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_2
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в обмін на 11/25 часток житлового будинку з
відповідною часткою надвірних будівель,
належних ОСОБА_2 У власність ОСОБА_4 надійшло 11/25 часток житлового
будинку з відповідною частиною надвірних будівель під АДРЕСА_2 на земельній
ділянці площею 646 кв.м.

Обмін
майном здійснено з доплатою грошових коштів з боку ОСОБА_4,  яка доплатила ОСОБА_2 50 000 грн.,  які ОСОБА_2 одержав під час підписання даного
договору міни.

Згідно
правовстановлюючих документів вищезгадане нерухоме майно належало на праві
власності лише сторонам названого договору міни. Спірне нерухоме майно було
реально передано кожній із сторін. Зміст спірного договору міни не суперечить
цивільному законодавству. Сторони,  які
його уклали мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасників цього договору було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Договір
міни вчинено у письмовій формі та посвідчено приватним нотаріусом Сумського
міського нотаріального округу ОСОБА_9

Даний
договір міни не порушує прав та законних інтересів повнолітньої дочки ОСОБА_2 -
ОСОБА_1 ,  а також неповнолітнього внука
ОСОБА_2 - ОСОБА_10

06 липня
2007 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_6 належну їй вищезгадану частину житлового
будинку.

Договір
дарування посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального
округу ОСОБА_11

Цей договір відповідає вимогам,
передбаченим  ст.  ст.
203,  717,  718,
719 ЦК України.

За таких
обставин,  відсутні підстави для
задоволення позовів ОСОБА_1  та ОСОБА_2

Перевіривши
законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог,  заявлених у
суді першої інстанції,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Висновки
суду про відповідність закону вищезгаданого договору міни,  укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_2,  договору дарування,  укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 ґрунтуються
на правильно встановлених обставинах справи і підтверджуються належними
доказами. Протилежного ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2
не довели.

До
спірних правовідносин суд вірно застосував норми матеріального права,  що їх врегульовують.

Доводи
апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Так,  згідно ч.1
ст.  316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею,  незалежно від волі інших осіб.

Власникові
належать права володіння,  користування
та розпоряджання своїм майном (ч.1
ст.  317 ЦК України).

Згідно
частин 1, 2  ст.  319 ЦК
України власник володіє,
користується,  розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Власник
має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії,  які не суперечать закону.

При
здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею
715 ЦК України
передбачено,  що за договором міни
(бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність
один товар в обмін на інший товар.

Кожна із
сторін договору міни є продавцем того товару,
який він передає в обмін,  і
покупцем товару,  який він одержує
взамін.

Договором
може бути встановлена доплата за товар більшої вартості,  що обмінюється на товар меншої вартості.

Право власності
на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань
щодо передання майна обома сторонами,
якщо інше не встановлено договором або законом.

Договором
може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги).

Законом
можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.

Відповідно
до  ст.
12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей  при вчиненні правочинів щодо нерухомого
майна.

Неприпустимо
зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при
вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та
піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами,  які їх
замінюють,   житлових  прав  і
охоронюваних законом інтересів дітей.

Для
здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна,  право власності на яке або право користування
яким мають діти,  потрібна попередня
згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування
несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом
інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям
нерухомого майна.

В цій
нормі Закону названі наступні суб'єкти правовідносин: держава,  діти,
батьки та особи,  які їх
замінюють,  органи опіки і піклування
(посадові особи цих органів). Інші родичі дітей,  зокрема діди,
до суб'єктів вищезгаданих правовідносин не відносяться.

Крім
того,  відповідними нормами цивільного,  сімейного та житлового законодавства
передбачений обов'язок саме батьків та осіб,
які їх замінюють утримувати та матеріально забезпечувати,  в тому числі житлом неповнолітніх дітей.
Закон не передбачає,  за наявності
дієздатних батьків,  осіб,  що замінюють батьків,  обов'язок для діда забезпечувати житловим
приміщенням неповнолітнього внука,  і не
обмежує в даному випадку права ОСОБА_2 розпоряджатись своєю часткою будинку.

Отже
спірним договором міни майнові та житлові права внука ОСОБА_2 - ОСОБА_10,  ІНФОРМАЦІЯ_1 народження не порушені,  а доводи апеляційної скарги в цій частині не
дають підстав для перегляду судового рішення.

За таких обставин,  положення
ст.  ст.  71,
224 ЦК України,   ст.  12
вищезгаданого Закону на які
посилаються апелянти,  спірні
правовідносини не врегульовують.

Згідно  ст.
230 ЦК України,  на яку посилаються апелянти,  як на підставу для скасування рішення та
задоволення позову,  якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин,  які мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу),  такий
правочин визнається судом недійсним.

Обман
має місце,  якщо сторона заперечує
наявність обставин,  які можуть
перешкодити вчиненню правочину,  або якщо
вона замовчує їх існування.

Сторона,  яка застосувала обман,  зобов'язана відшкодувати другій стороні
збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду,
що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Якщо
одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо
обставин,  які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом недійсним.

Обман
має місце,  якщо сторона заперечує
наявність обставин,  які можуть
перешкодити вчиненню правочину,  або якщо
вона замовчує їх існування.

Сторона,  яка застосувала обман,  зобов'язана відшкодувати другій стороні
збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду,
що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно
ч. 1  ст.
229 ЦК України
якщо особа,  яка вчинила правочин,  помилилася щодо обставин,  які мають істотне значення,  такий правочин може бути визнаний судом
недійсним.

Істотне
значення має помилка щодо природи правочину,
прав та обов'язків сторін,  таких
властивостей і якостей речі,  які значно
знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.  Помилка щодо мотивів правочину не має
істотного значення,  крім випадків,  встановлених законом.

За
змістом названих норм надання нотаріусу самим ОСОБА_2,  під час укладення договору міни домової
книги,  в якій лише він значився
зареєстрованим,  не є тією
обставиною,  про яку йдеться у
вищезгаданих законах.

За
встановлених обставин,  наявність в
паспорті позивачки даних про
реєстрацію   в   будинку
АДРЕСА_2,    тоді   як   у

правовстановлюючих документах спірна частка будинку значиться під №2,  не має юридичного значення.

Компетентними
правоохоронними органами не встановлено факт підроблення документів,  на підставі яких було укладено спірний
договір міни.

Доводи
апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,  яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

За таких
обставин,  коли оскаржуване рішення суду
першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права,  підстави для його зміни чи скасування
відсутні.

Керуючись  ст.
ст.  291,  303,
304,  307,  308,
313-315,  319 ЦПК України,  колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1,  ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Ковпаківського районного суду м.  Суми
від 06 квітня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двох місяців безпосередньо до Верховного Суду
України.