Справа № 2-775/2002 р.
№ 2-26/2003 р.                                                                                                                                 № 2-11/2004 р.
№ 2-2/2005 р.
№ 2-12006
№ 2-1/2007 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2007 року                           Кіровоградський
районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого - судді Пономаренко
В.Г.,

при секретарі - Павловська І.В., Васильєва Т.М.,   Сарап Т.М., Мартинюк Є.М., Банникова І.В.,

за участю сторін, представників сторін,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті
Кіровограді справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, про поділ спільно нажитого
майна,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2002 року ОСОБА_1 звернулася   до суду з позовом  до ОСОБА_2
про поділ спільного майна : житлового будинку з господарськими
будівлями  по АДРЕСА_1На обґрунтування
вимог позивачка посилалася на те, що з березня 1973 року по лютий 1989
року  перебувала з  відповідачем у зареєстрованому шлюбі,
який  був розірваний за її
ініціативою.  Розірвання шлюбу було
обумовлено бажанням зберегти жилу площу однокімнатної АДРЕСА_2, яку отримала її
престаріла мати ОСОБА_3, 1912 року народження. З цією метою в 1989 році було
здійснено  обмін  квартир, в результаті якого відповідач
формально виписався з жилої площі двокімнатної АДРЕСА_3, в якій проживали вона
з відповідачем та їх син, 1975 року народження,
і прописався у квартирі ОСОБА_3.. Після розірвання шлюбу вони з
відповідачем продовжували жити однією сім”єю. В 1994 році ними по АДРЕСА_1було
розпочато будівництво житлового будинку на земельній ділянці, виділеній на ім'я
відповідача, в будівництві якого вона безпосередньо приймала участь, вкладала
власні кошти, кошти матері, які остання отримала від реалізації цінних речей, а
також фізичну працю, готувала обіди для будівельників, виконувала внутрішні
оздоблювальні роботи в будинку. 20.06.1997 року вони з відповідачем  повторно зареєстрували шлюб  і у вересні 1998 року разом із її матір”ю
вселилися в недобудований будинок. Після вселення вони продовжували  роботи в будинку, побудували господарські
будівлі, літню кухню. Зазначене дає їй підстави   вважати, що вона має право на Ѕ частину
спірного житлового будинку.  На даний час
сімейні відносини між ними припинено, шлюб розірваний. Згоди про поділ будинку
вони між собою не дійшли.

Посилаючись на вказане, на підставі
ст. 22 Кодексу про шлюб і сім'ю, просила
визнати спірний житловий будинок
спільною власністю її і відповідача і визнати за нею право власності на
12 частину спірного будинку. (а.с.2-3, 14, 25-27)

Після змін, уточнень і доповнень,
які  вносила до позову у  процесі розгляду справи (а.с. 105, 246-24т.1,
а.с.169-170 т.2) позивач  просила визнати
спірний житловий будинок  спільною
сумісною власністю її і відповідача,
визнати за нею право власності на 12 частину спірного будинку і належну
їй частку виділити в натурі.

У судовому засіданні позивач
підтримала позовні вимоги, дала докладні пояснення по обставинам, зазначеним у
позові і уточнивши варіанти поділу, просила в порядку       поділу виділити їй в натурі частину
будинку по  варіанту технічної експертизи
від 29.10.2007 року.

Відповідач  позовні
вимоги не визнав.  Не заперечуючи  права позивачки на частку у спільній
власності, а саме: будівлях господарського призначення спірного домоволодіння,   які придбані ними, як подружжям, за час
перебування у повторному шлюбі з  червня
1997 року, розмір якої визначений ним в 3000 дол. США і грошову компенсацію за
яку він їй готовий сплатити, відповідач стверджував, що будівництво спірного
будинку  було розпочато ним в 1994
році  і до реєстрації повторного шлюбу з
позивачкою, що мало місце в червні 1997 року,
провадилось  на виділеній йому
земельній ділянці  без будь-якої участі
позивачки, з  якою  шлюбні відносини, за її ж  ініціативою,
були припинені в 1989 році. З 1994 року за рахунок його власних коштів і
зусиль  на час поновлення з
позивачкою  шлюбних стосунків і
реєстрації повторного шлюбу    ним були
виконані основні роботи по будівництву житлового будинку.  З часу поновлення  між ними шлюбних стосунків, що мало місце в
червні 1997 року, вони  стали
проживати  однією сім'єю і вже разом
побудували господарські споруди, в”їзд до гаражу,  погріб, зливну яму, ворота, спорудили
огородження земельної ділянки. Посилаючись на те, що  участь позивачки  в будівництві спірного домоволодіння, як
грошовими коштами так  і власною працею є
незначною і  спірне майно  не є їх спільною сумісною власністю, просив  у
позові про визнання права власності на
Ѕ спірного будинку  і виділ цієї
частки в натурі  відмовити, а за  належну їй частку  в спірному майні  стягнути грошову компенсацію.

Свідок
ОСОБА_4 показала, що зі сторонами перебувала в нормальних стосунках. З матір”ю
ОСОБА_1. вона мешкала в одному будинку, спілкувалася з нею і знала від неї, що
сторони почали будівництво будинку і вона продала свої два килими, обручки,
ланцюжок і виручені від продажу кошти пішли на будівництво. Одного разу, коли
прийшла до матері позивачки, та писала список речей і сказала, що це піде дітям
на будівництво. Бачила у матері позивачки золотий годинник і намисто. Сторони
проживали у двокімнатній квартирі. Від матері позивачки, розмова про що між
ними відбулася в 1989 році чи в 1990 році , знала про те, що шлюб між сторонами
було розірвано,  але це було фіктивно,
так як стосунки між ними не змінилися.
Коли  йшло будівництво, позивачка
готувала в себе дома їжу, а відповідач відвозив каструлі з їжею на будівництво,
кормив робітників, що там працювали.
Бачила як ОСОБА_1 у новому будинку клеїла шпалери, фарбувала.

Свідок
ОСОБА_5 показала, що  зі сторонами
знайома з 1989 року, була їх сусідкою. Стосунки між сторонами завжди були
нормальними.  Знала про те, що вони
будують будинок, жити в який переїхали в 1997 році. Забрали вони з собою також
і матір позивачки.  До переїзду в новий
будинок сторони разом проживали в АДРЕСА_3 а в АДРЕСА_2жила мати позивачки. У
цій же квартирі з 1989 року, поки не провели телефон, жили разом і сторони, а
поті перейшли в квартиру № 115. Вона відвідувала матір позивачки коли вони
заселилися в новий будинок, жили вони в кімнатах на першому поверсі
будинку.  Мати позивачки показувала їй
складений нею список речей, де були зазначені
килими, шуба, намисто, золотий годинник., які, з її слів були продані і
отримані від їх продажу кошти вона
віддала сторонам  на будівництво
будинку, допомагала їм. Зі слів матері позивачки їй було відомо, що у
відповідача були якісь неприємності на роботі і він попросив її скласти такий
список. Також з її ж слів було відомо, що сторони тимчасово якийсь час
перебували у фіктивному розводі. Їй відомо, що сторони ходили разом на
будівництво будинку. Коли  приїздила до
нового

будинку сторін,
бачила, як позивачка там  мазала,
готувала їжу.

Свідок
ОСОБА_6. суду пояснила, що зі сторонами знайома з 1991 року. Знала їх весь час
як подружжя. Їй відомо, що в 1994 році
сторони взяли земельну ділянку, на якій планували побудувати житловий
будинок,  для цього вирили котлован.  Від матері позивачки  чула, що грошей на будівництво у сторін не
хватає, треба їм допомагати. Мати позивачки пропонувала їй купити 12 срібних
ложок, хотіла продати шубу, обручки.  В
1995 році  були вигнані стіни будинку,
внутрішні роботи  ще не виконувалися.  Їй було відомо зі слів матері позивачки, що
сторони  розірвали шлюб, але це було
зроблено для того, щоб зберегти квартиру. Останні роки мати позивачки проживала
разом зі сторонами в двокімнатній квартирі а потім разом з ними переїхала в
новий будинок.  У 1998 році  навідувала матір позивачки  і бачила, що в будинку  оздоблювальні роботи були виконані в двох
кімнатах, у одній жили сторони а в другій мати позивачки.  В 2001 році була запрошена на ювілей
позивачки. На той час вже  були
побудовані і господарські споруди.

Свідок
ОСОБА_7  суду показала, що добре знайома
зі сторонами і весь період спілкування з ними знала їх як подружжя. Між ними
завжди були добрі стосунки, і вони завжди були разом.  З їх слів знала, що вони будують
будинок.  Будинок будували для себе  і коли побудували, то разом і переїхали туди
жити, забрали також і матір позивачки. В період будівництва позивачка не
працювала. Кошти заробляла тим, що на замовлення шила одяг,  в'язала
для інших речі. Матеріальну допомогу на будівництво надавала їм і матір
позивачка. З цією метою нею були продані золоті прикраси, шуба, килими. Зі слів
позивачки їй було відомо, що якийсь час вони з відповідачем не перебували в
шлюбі. Оформили розлучення  для того, щоб
зберегти однокімнатну квартиру матері позивачки, яка вже була похилого віку і
хворіла.

Крім
зазначеного,  свідки ОСОБА_6 і
ОСОБА_7  підтвердили суду, що в їх
присутності  відповідач написав розписки,
в яких підтвердив, що все нажите ним і позивачкою майно є їх спільною
власністю  і вони дійшли згоди про те,
кому і що з цього майна буде належати їм. Ніяких суперечок між ними з цього
приводу не виникало, розписки відповідач писав добровільно.

Свідок
ОСОБА_8 суду пояснила, що в 1994 році
вони з чоловіком взяли земельну ділянку під забудову в с. Сонячне ,
неподалік знаходилася  і земельна ділянка
сторін. До початку будівництва бачила як сторони разом працювали на земельній
ділянці, садили город.  Будівництво
будинку розпочали в 1994 році.  На
будівництві працювали якісь робітники. Під час проведення будівництва постійно
бачила на ділянці  і позивачку і
відповідача, сприймала їх як  дружину і
чоловіка.  Господарські будівлі на
ділянці були побудовані після того, як сторони разом із матір'ю позивачки
заселилися в будинок.

Свідок
ОСОБА_9 ,ОСОБА_10 ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 В
своїх пояснення  також підтвердили суду
факт спільного проживання  сторін до і
після вселення в спірний будинок і наявність між ними сімейних стосунків. .

Свідок
ОСОБА_16 суду показав, що він є сином сторін. Незважаючи на те, що після
розірвання шлюбу між батьками в 1989
році вони продовжували жити в одній квартирі, стосунки між ними були ніякими,
але для сторонніх осіб вони робили вигляд, що між ними все добре. А взагалі між
ними не було ніякої довіри.   В 1994 році
батько взяв земельну ділянку під забудову і в тому ж році почав будівництво.
Станом на 1995 рік були зведені стіни, покрівля. Мати в будівництві участі не
приймала. З 1998 року він з матір'ю не спілкується, вона сказала, що в неї
немає сина.  Йому завжди допомагав тільки
батько .На даний час він з сім'єю проживає в однокімнатній квартирі, яка раніше
належала бабусіё а потім батькові.

Свідок
ОСОБА_17 пояснив суду, що його земельна ділянка знаходиться по сусідству з
ділянкою сторін, вони разом з ОСОБА_16 отримали земельні ділянки під
забудову  в 1994 році. На будівництві
бачив спочатку  тільки відповідача і його
сина, а позивачка появилася  там тільки
через рік. Коли сторони вселилися в будинок, для проживання були придатні лише
дві кімнати. Господарські будівля були побудовані коли сторони вже жили в
будинку. Вода до будинку була підведена в 1997 році.  В 1996 році був факт крадіжки будівельних
матеріалів з земельної ділянки  і вони
разом з позивачкою їздили з цього приводу до міліції.

Свідок
ОСОБА_17  суду показала, що  відповідач
почав будувати будинок в 1994 році, завозив матеріали, наймав
будівельників. Постійно на будівництві був і його син. З позивачкою вона
познайомилася  на будівництві в 1997
році. Зі слів позивачки їй відомо, що будівництво будинку її не цікавило,
казала, що за станом здоров”я не може працювати на землі. По господарству в
основному працював відповідач. Їй відомо, що відповідач брав на будівництво
ссуду на шахті, де працював, там же виписував будівельні матеріали по пільговим
цінам. В 1996 році у них частина будівельних матеріалів була викрадена. В 1997
році  будинок був зведений, частково
виконані оздоблювальні роботи в двох кімнатах, куди й переїхали сторони жити
разом з матір'ю позивачки.  Оздоблювальні
роботи в будинку  сторони продовжували
виконувати коли вже жили в будинку, а також
будували господарські будівлі.

Свідок
ОСОБА_18 показала суду, що зі сторонами знайома
з 1970 року і спілкувалася з ними до 1994 року. В 1989 році сторони були
в неї на дні народження і між ними виник конфлікт з приводу поведінки
позивачки, яка зацікавилася іншим чоловіком.
Це негативно вплинуло на відповідача, він почав хворіти. Стосунки між
ними були посередніми. Про те, що сторони
були розлучені до 1994 року їй відомо не було.

Свідок
ОСОБА_19 пояснила, що 27 липня 1997 року
вона разом із членами своєї родини була на дні народження у ОСОБА_20,
який мешкає в с. Сонячне.  У той день
вони фотографувалися на подвір”ї
домоволодіння ОСОБА_20 і на одному із знімків було відображено будинок,
розташований на сусідній вулиці, який,
як тільки тепер  їй стало відомо,
є предметом спору між сторонами.  Вона
запам”ятала цей будинок, оскільки вони з чоловіком оглядали його, коли
прогулювалися по цій вулиці, роздивляючись забудови. Будинок мав два
входи.  На той час будівництво його було
незавершеним, так як  у віконних отворах
на були вставлені вікна, чи у всіх, сказати не може, а також не було
дверей  у дверному отворі на другому
поверсі будинку.

Свідок
ОСОБА_21 Показав суду, що на будівництві спірного жилого будинку він був всього
один раз в 1996 році. На той час була зведена коробка будинку, на ділянці
лежали будівельні матеріали. На території будівництва бачив  сторони, вони були в робочому одязі, сприймав
їх як подружжя.

Допитана
в судовому засіданні експерт ОСОБА_22 дала
пояснення по обгрунтуванню
висновків  судово
будівельно-технічних експертиз, проведення яких було доручено їй, матеріалам та
результатам дослідження, які бралися за основу при наданні  висновків.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши  інші матеріали справи, вважає, що позов
підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що з 1973
року  сторони перебували  в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в
судовому  порядку в лютому 1989 року  за позовом позивачки.   З 20.06.1997 року сторони перебували в
повторному  зареєстрованому шлюбі,
який  розірвано в судовому порядку за
позовом відповідача у травні 2002 року.
Від шлюбу сторони мають  сина,
02.06.1975 року народження, який досяг повноліття.

Майно,  що є предметом спору, складається  з житлового будинку  літ Аа, гаражу, що є складовою будівлі
будинку, літ. А1, господарського блоку,
літ. Б ,  навісу, літ. б, сараю,
літ Вё погребуё літ Г, в'їзду до гаражу, літ Ж, зливної ями, літ е, огорожі,
літ N, воріт з хвірткою, воріт в'їзду в гараж, замощення,  побудованих на земельній ділянці площею 0.15
га   виділеній  ОСОБА_2
згідно рішення  сесії
Первозванівської сільської ради від 15 березня 1994 року за № 53 по АДРЕСА_1для
будівництва індивідуального житлового будинку, яка рішенням сесії
Первозванівської сільської ради від 7.05.1996 року за № 41 передана ОСОБА_2 у
приватну власність і на підставі державного акту,  виданого 6.09.1996 року належить ОСОБА_2на
праві приватної власності. (а.с. 86 т.1)

Розпорядженням
голови  Кіровоградської
райдержадміністрації  від 3 жовтня 2001
року за № 813-року  ОСОБА_2  узаконене
самовільне будівництво індивідуального житлового будинку та
господарських будівель, що розташовані на присадибній земельній ділянці за
зазначеною адресою  (а.с. 85)

На даний
час  житловий будинок  побудовано та використовується  під житло, але не зданий в експлуатацію,
свідоцтво про право власності не видавалось.

Судом
встановлено, що  будівництво спірного
житлового будинку розпочато в 1994 році,
сторони заселилися в недобудований будинок у вересні 1998 року після
реєстрації повторного шлюбу, що мало місце
20.06.1997 року.  Як встановлено
із пояснень сторін, допитаних у судовому засіданні свідків,  на час вселення  в будинок внутрішні оздоблювальні роботи в
будинку були виконані в двох кімнатах другого поверху, куди сторони  і вселилися разом з матір'ю позивачки.
Подальше проведення внутрішніх оздоблювальних робіт та спорудження
господарських будівель було здійснено сторонами   під час їх спільного проживання  у шлюбі в період з 1998 року по 2001 рік, що
підтверджується також даними технічної документації ( а.с. 74-84 т.1 )

Відповідно до ст. 22 КпШС, чинного на час
виникнення правовідносин,  майно, нажите
подружжям за час  шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Статтею 28 цього Кодексу  передбачено, що  в разі поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Суд може визнати майно,
нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному
припинення шлюбу, власністю кожного з них.

Статтею 44  КпШС України передбачено, що  шлюб вважається припиненим  з дня
реєстрації  його розірвання в
органах РАЦС. Розірвання першого
шлюбу  між сторонами за рішенням
суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 а також рішення суду про розірвання
повторного шлюбу у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,  які
набрали чинності і сторонами не оскаржувалися,  що останні і підтвердили в судовому
засіданні,   дає підстави суду вважати
доведеними  факти припинення шлюбних
відносин сторонами в 1989 році, а також у 2002 році, так як   відповідно
до ч.3 ст. 61 ЦПК України,  факти,
встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили в одній цивільній
справі, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України,
даних ним  у  п. 12 постанови  від 12 червня 1998 року № 16 “Про
застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім'ю “,  правила ст..ст.. 22, 28, 29 КпШС  не застосовуються до спорів  про поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі .  Такі спори
мають вирішуватися  згідно з п. 1
ст. 17 Закону України “Про власність”, відповідних норм Цивільного Кодексу
України і з урахуванням  роз'яснень,
даних  Пленумом Верховного Суду  України в п. 5  постанови від 22 грудня 1995 року  № 20
“Про судову практику  у справах за
позовами про захист права приватної власності.”

Згідно з  роз'ясненнями
Пленуму Верховного Суду України , даних у п.5 постанови  “Про судову практику у справах за позовами  про захист права приватної власності” № 20
від 22.12.1995 року, зі змінами внесеними постановою  від 25 травня 1998 року № 15, відповідно до
чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за
час шлюбу (ст.. 16 Закону  “Про
власність” ст.. 22 КпШС); придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї.(п.1
ст. 17 Закону “Про власність”).,  якщо
письмовою угодою між  членами сім'ї не
передбачено інше. В інших випадках
спільна власність є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не
було визначено і учасники  спільної
власності при надбанні майна не виходили з рівності часток, розмір частки
кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні
спільної власності. За відсутності доказів про те, що  участь когось із учасників спільної сумісної
власності (крім сумісної власності
подружжя) у надбанні майна  була
більшою або меншою, частки визначаються рівними.

Вимоги позивачки про визнання за нею права власності на Ѕ
частину спірного будинку ґрунтуються на
твердженнях про те, що  і після
розірвання  шлюбу з ОСОБА_2,  вони
перебували в фактичних шлюбних
стосунках, жили однією сім'єю, вели спільне  господарство і  разом
будували  спірний будинок.
Зазначені обставини відповідачем заперечуються.
Разом з тим,  належних доказів
зазначених тверджень відповідачем суду не надано.

Так,  судом установлено,  що на час розірвання першого шлюбу, що мало
місце в лютому 1989 року, сторони разом із їх
сином, на той час неповнолітнім, проживали в двокімнатнійАДРЕСА_3, яка
згідно ордеру № 250 від 21.02.1984 року
була надана для проживання
ОСОБА_2 і його сім'ї, до членів
якої входили:  ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_16
- син (а.с. 29 т.1).   Згідно ордеру на
жиле приміщення № 10 від 17.01.1989 року
ОСОБА_3 - матері позивачки ОСОБА_1, була виділена  однокімнатна АДРЕСА_2. (а.с. 30 т.1)  В лютому 1989 року шлюб між сторонами
розірвано і в березні того ж 1989 року здійснено обмін квартир:  в порядку обміну ОСОБА_1 на сім”ю із трьох
чоловік:    ОСОБА_16 - син, ОСОБА_3 -
мати,  видано ордер  № 226 від 18.03.1989 року на право заняття
жилої площі двокімнатної квартири АДРЕСА_3, а ОСОБА_2 - однокімнатної квартири
ОСОБА_3 АДРЕСА_2,   на жилій площі якої
ОСОБА_2 був прописаний  по 08.05.2002
року (а.с. 31-33). У листопаді 1996 року двокімнатна квартира АДРЕСА_3 була
приватизована  ОСОБА_1 (а.с.67 т.1) і в
цій квартирі ОСОБА_1 мешкає і на даний час. В однокімнатній квартирі  № 222 проживає зі своєю  сім'єю син сторін.

Як встановлено
із пояснень позивачки, покази якої
підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки, зацікавленості яких
у вирішенні справи суд не вбачає, після здійснення  вказаного обміну, сторони, в період з лютого
1989 року по червень 1997 року, не перебуваючи між собою в зареєстрованому
шлюбі,  проживали разом при різних
обставинах однією сім'єю як в однокімнатній квартирі № 222, так і в
однокімнатній квартирі № 115,
продовжували спілкування зі своїми знайомими, перебували разом на святах
та ювілеях, чому підтвердженням є і фото представлені позивачкою, час
фіксування подій відображених на яких, відповідачем не заперечувався. Оскільки
належних доказів противного відповідачем суду не надано,  зазначені обставини дають підстави суду
вважати що в період з лютого 1989 року по червень 12997 року, сторони, не
перебуваючи між собою в зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім'єю .

Підтвердженням
цьому є і розписки відповідача, поіменовані
ним як “залогові розписки”, датовані 9 червня 1997 року,    згідно яких
майно, набуте станом на  червень
1997 року визнається ним  майном спільно
нажитим ним і позивачкою. (а.с. 40,41 т.1)

Твердження
відповідача про те, що  в період з 1994
року по червень 1997 року  проводив
будівельні роботи за власний кошт, підтвердженням чому є документи на придбання
будівельних матеріалів, на отримання позики по місцю роботи позики, а участь
позивачки у будівництві є незначною, при тому, що відповідач не забезпечив
доступу експерта до об”єкта обстеження для визначення вартості робіт та
матеріалів, виконаних за участю позивачки,
і  вартість таких робіт та
матеріалів експертом не визначена у повному обсязі, суд не може прийняти за
основу  і
за основу бере інші докази, наявні в матеріалах справи.

Так, із
письмових розписок відповідача вбачається що,
на час їх видачі відповідачем сторони мали у спільній власності:
спірний  будинок, який оцінений ними  в 10000 дол. США, гараж - 2500 дол. США, дача
- 2500 дол. США,  автомобіль - 1000 дол.
США. і в порядку поділу зазначеного майна вони досягли між собою згоди про
виділ позивачці дачної ділянки в кооперативі “Тюльпан”  з дачним будинком, гаражу № 128 в кооперативі
“Горняк”,  щодо яких відповідач взяв на
себе зобов”язання  переоформити їх на ім”я
позивачки до 1 серпня 1997 року, і  виділ
відповідачеві автомобіля і спірного будинку з виплатою ним позивачці за її
частку в ньому 3000 дол. США, які він зобов”язався виплатити позивачці  протягом півроку з часу пред”явлення нею
такої вимоги (а.с.  40,41 т.1 ).

Наявність такої домовленості між ними про
поділ  спільно нажитого майна на час
видачі  відповідачем вказаних розписок,
сторони в судовому засіданні не заперечували.
Добровільність видачі відповідачем цих розписок  і відсутність протиріч між сторонами з цього
приводу на час видачі розписок підтверджується також показами свідків ОСОБА_6
та ОСОБА_7, в присутності яких  ці події
мали місце і про що останні дали пояснення суду.

У судовому
засіданні знайшло своє підтвердження, що
відповідач свої зобов”язання, згідно досягнутої домовленості про поділ
майна, виконав у частині передачі позивачці у власність дачної ділянки в
кооперативі “Тюльпан”  з дачним будинком
та гаражу № 128 в кооперативі “Горняк”, власницею якого позивач стала на
підставі договору дарування від 16.07.1997 року, номер в реєстрі 2-3110 (
а.с.  т.3. ) Зазначених обставин в ході
судового розгляду позивач не заперечувала.
До тверджень позивачки в останньому судовому засіданні, що  гараж їй відповідачем був  просто подарований, а не  переданий у власність у порядку поділу
спільного майна, з урахуванням вищенаведених обставин , суд відноситься
критично і ці твердження судом відхиляються.

Суд, з
урахуванням наведеного,  вважає
встановленим факт  укладення між
сторонами угоди про поділ спільно нажитого майна станом на червень 1997 року,
що підтверджується наведеними письмовими доказами  і невиконання відповідачем цієї угоди в
частині виплати позивачці грошової компенсації за спірний житловий будинок, яка
за погодженням сторін визначена станом на час укладення угоди в 3000 дол. США,
що становить 13 частину всієї вартості житлового будинку.

Такими чином,
суд вважає встановленим, що на даний час
позивач має право на 1/3 частину спірного будинку  та на Ѕ
господарських будівель і споруд спірного домоволодіння, які набуті
сторонами після реєстрації повторного шлюбу і вони є  їх спільною сумісною власністю, і приходить
до висновку про визнання  цілого спірного
домоволодіння  спільною частковою
власністю сторін, в якому частка позивачки становить 2/5  (1/3+1/2), а відповідача 3/5 (2/3+1/2).

Відповідно
до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних ним  у  п.
12 постанови  від 4 жовтня 1991 року № 7
“Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної
власності громадян на жилий будинок” зі змінами , внесеними постановами від
25.12.1992 року № 13, та від 25 травня 1998 року № 15,  при розгляді спорів  між учасниками спільної  часткової власності на жилий будинок про
зміну часток суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені,
якщо учасник спільної власності збільшить за свій рахунок  корисну площу будинку (жилих і підсобних
приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу
виконкому місцевої ради і за згодою решти учасників  спільної власності. Спорудження господарських
будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого
раніше розміру частки в праві власності на будинок.

Оскільки
належних доказів  збільшення за  власний рахунок  площі жилих і підсобних приміщень спірного
жилого будинку в установленому порядку
позивачкою суду  не
представлено,  збільшення її частки у
спірному жилому будинку за рахунок
участі  в спорудженні
господарських будівель і споруд,  на чому
остання наполягала, не може бути задоволено судом.

Враховуючи
наведене, суд доходить  висновку, що
спірний житловий будинок не  є спільною
сумісною власністю сторін  і позовні
вимоги позивача про визнання за нею права власності на Ѕ спірного
домоволодіння  і виділ їй 12 частки в
натурі, задоволенню не підлягають.

Разом з
тим,  позивачка,  як учасник спільної часткової власності,  має право вимагати виділу своєї частки з
спільного майна, без визнання за ним права власності, оскільки спірний житловий
будинок не прийнятий в експлуатацію.

Відповідно
до ст. 115 ЦК України, чинного на час виникнення правовідносин, кожний з
учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї
частки  з спільного майна.  Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то
за позовом  будь-кого з учасників  майно
ділиться в натурі, коли це
можливо  без нерозмірної шкоди для
його господарського призначення. В противному
разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію.

Суд, приймаючи
до уваги, що частка позивачки у спірному жилому будинку є незначною і  виділ її в натурі можливий лише у разі
збільшення цієї частки за рахунок частки у господарських будівлях і спорудах,
чому підтвердженням є висновок експерта
від 25.03.2004 (а.с. 124-164), що законом не передбачено,  з урахуванням
характеру взаємовідносин,  що
склалися  між позивачкою і відповідачем,
які на протязі тривалого часу  є край
негативними, що мало прояви і в судовому засіданні при розгляді даної
справи  і що підтвердив у судовому
засіданні син сторін, а також, ті обставини,
що на даний час відповідач має іншу сім”ю і іншим житлом не
забезпечений,   суд вважає, що за цих
обставин сумісне користування сторонами будинком  є неможливим, і з урахуванням, що позивачка  в будинку не проживає  і забезпечена
жилою площею двокімнатної квартири, яка належить їй на праві приватної
власності,  приходить до висновку  про
стягнення з відповідача  на
користь позивачки,  у порядку поділу  спільної часткової власності, грошової
компенсації за належну їй частку, що і було обумовлено угодою між сторонами  у червні 1997 року.

Згідно з
роз”яненнямим Пленуму Верховного Суду України у п.6  постанови
від 4 жовтня 1991 року № 7 “Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок”
розмір грошової компенсації  визначається
за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю  будинку
на час розгляду справи. Під дійсною вартістю  будинку
розуміється  грошова сума, за яку
він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості. Для її
визначення при необхідністі призначається експертиза.

Погодження щодо
визначення вартості будинку  між
сторонами не досягнуто.

Дійсна вартість
спірного будинку згідно висновку додаткової судової  будівельно-технічної експертизи  від 18.04.2006 року  складає
139752 грн. (а.с.141-148 т. 2)
Разом з тим, приймаючи до уваги, що ціни на нерухомість мають тенденцію
зростання, а спори вирішуються  по цінам
на час розгляду справи в суді, при визначенні розміру грошової компенсації суд
бере за основу  вартість спірного
домоволодіння , визначену    додатковою
судовою  будівельно-технічною  експертизою
від 29.11.2007 року, згідно висновку якої вартість спірного
домоволодіння  визначена в розмірі 142541
грн., при цьому   вартість жилого будинку-89557.5
грн., вартість  господарських будівель і
споруд - 52983.5 грн. (а.с. 10-28 т.3), відповідно   частка (1/3) позивачки у спірному
будинку  становить 29852.5 грн.  і її частка ( Ѕ)  в господарських будівлях і спорудах - 28492
грн.

У судовому
засіданні встановлено, що газифікація будинку виконана відповідачем  після розірвання шлюбу з позивачкою, без її
участі. Але роботи по її проведенню були розпочаті під час їх спільного
проживання і ними  зроблено перший внесок
в сумі 1000 грн., що сторони підтвердили в судовому засіданні.

Відповідно до
висновку додаткової  судової
будівельно-технічної експертизи  від
18.12.2006 року (а.с.141-145 т. 2)
відсоток від загальної вартості житлового будинку  на його газифікацію  складав би 4.8%, що в грошовому виразі становить
4299 грн., що за відрахуванням 500 грн. - частки позивачки у газифікації,
складає 3799 грн. є затратами відповідача і на зазначену суму   сума грошової компенсація належна  позивачці у жилому будинку підлягає зменшенню
і становить 28586 грн.

Таким
чином,  грошова компенсація, яка підлягає
стягненню з відповідача на корить позивачки за належну їй частку в спірному
домоволодінні (житловий будинок  з
господарськими будівлями і спорудами) становить (28586+28492) = 57078 грн.

Оскільки  позовні вимоги задовольняються частково,
судові витрати понесені позивачкою у справі, які підтверджені
документально  (а.с.221 т.1, а.с.89-90
т.2, а.с.44 т.3)  , загальний розмір яких
склав 2380.57 грн. ,  пропорційно до
задоволених вимог, які задоволені в розмірі 80 %, підлягають відшкодуванню їй
відповідачем.

Витрати
на сплату судового збору на користь держави, які не були  сплачені позивачкою при подачі позову, у
частині, в задоволенні якої їй відмовлено, суд покладає на позивачку, в іншій
частині на відповідача.

Керуючись ст. 22, 28 Кодексу України
про шлюб і сім”ю, ст.ст. 112,113,115
Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року) , постановою
Пленуму  Верховного Суду Украаїни від 4 жовтня
1991 року № 7 (із змінами, внесеними постановами від 25.12.1992 р. № 123 та від
25.05.1998 року № 15  ст.ст.   10,11, 209,212,213-215, 217,218 ЦПК  України,

ВИРІШИВ:

Позов
ОСОБА_1до ОСОБА_2  задовольнити частково.

Визнати
житловий будинок з господарськими будівлями і АДРЕСА_1спільною частковою
власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1.

У
порядку поділу майна, що є спільною частковою власністю: житлового будинку з
господарськими будівлями і АДРЕСА_1,
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1грошову компенсацію за належну  їй частку у
розмірі 57078 грн., а житловий будинок з господарськими будівлями і
спорудами залишити у володінні ОСОБА_2.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в справі  в розмірі 1944.56 грн.

У
задоволенні іншої  частини позову
відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь держави  570 грн. 78
коп.  судового збору, 30 грн. витрат на
інформаційно технічне забезпечення розгляду справи.

Стягнути
з ОСОБА_1на користь держави  141 грн. 93
коп       судового збору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного
суду Кіровоградської області через суд першої інстанції  шляхом подачі в 10-денний  строк
з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням
після цього протягом 20 днів апеляційної
скарги

Апеляційна
скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про
апеляційне    оскарження.

Суддя