Справа № 22-13 81                            оскаржуване рішення
ухвалено під головуванням
44                                         Рибчинського
РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ    УКРАЇНИ

8 серпня 2007
року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області у складі: Головуючого: Чорного В.І. Суддів: Гуцола
П.П.,  Медяного В.М.  При секретарі Торбасюк О.І.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду
Вінницької області цивільну справу за позовом Вінницького регіонального відділення
Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву до ОСОБА_1 про
розірвання кредитної угоди,  за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької
області від 17 квітня 2007 року, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні
2005 року Вінницьке регіональне відділення Державного фонду сприяння
молодіжному житловому будівництву звернулося з позовом до ОСОБА_1 про
розірвання кредитної угоди № 036 від 16.10.2000 p.,  посилаючись на те,  що відповідно до зазначеної кредитної угоди
відповідачу був наданий кредит на будівництво житла. 21.09.2000 року між
ОСОБА_1,  Вінницьким регіональним
відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ТОВ
"Вінницький регіональний молодіжний житловий комплекс" була укладена
угода № 029 про будівництво житла. На виконання угоди,  згідно акту прийому-передачі № 116 від
20.08.2007 року 21.08.2002 року відповідачу була передана квартира АДРЕСА_1 та
виконком Немирівської міської ради видав свідоцтво про право власності на
зазначену квартиру.

20.02.2007
року Вінницьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової
установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому
будівництву",  яке є
правонаступником Вінницького регіонального відділення Державного фонду сприяння
молодіжному житловому будівництву,
уточнило та збільшило позовні вимоги,
подало заяву,  в якій просило
розірвати кредитну угоду № 036 від 16.10.2000 року в редакції змін №
1 від 14.03.2003 року,  визнати свідоцтво
про право власності від 21.08.2002 року на квартируАДРЕСА_1  виданого виконкомом Немирівської міської ради
на ім'я ОСОБА_1 недійсним,  зобов'язати
ОСОБА_1 передати позивачу по акту прийому-передачі квартиру АДРЕСА_1,  посилаючись на те,  що відповідач ухиляється від погашення
кредиту,  чим порушив умови кредитної
угоди.

Рішенням
Немирівського районного суду Вінницької області від 17 квітня 2007 року позов
був задоволений. Розірвано кредитну угоду № 029 від 16.10.2000 року
зі змінами № 1 від 14.03.2003 року,  яка
укладена між Вінницьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння
молодіжному житловому будівництву та ОСОБА_1.

Свідоцтво
про право власності на квартируАДРЕСА_1від 21.08 2002 року,  виданого на ім'я ОСОБА_1 визнано недійсним.

Зобов'язано
ОСОБА_1 передати Вінницькому регіональному управлінню Державної спеціалізованої
фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому
будівництву" квартируАДРЕСА_1Вінницької області.

В
апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду,  посилаючись на те,  що суд не дав належної оцінки зібраним
доказам,  невірно застосував норми
матеріального права,  а тому неправильно
вирішив спір. Просить апелянт ухвалити нове рішення,  яким відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог.

Розглянувши
матеріали справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає за необхідне задовільнити скаргу з наступних
підстав.

Відповідно
до  ст.
213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим.

Вище
приведені вимоги процесуального закону судом першої інстанції не виконані,  що призвело до неправильного вирішення
справи.

Судове рішення підлягає скасуванню,
оскільки висновки суду про те,  що
зобов'язання за кредитною угодою не виконані відповідачем без поважних при чин
не відповідають фактичним обставинам справи і спростовуються показами свідків
ОСОБА_2,  ОСОБА_3. , ОСОБА_43окрема в
рішенні суду вказано,  що ним не прийнято
до уваги покази ОСОБА_2,  позаяк остання
в протоколі допиту в якості свідка від 27.05.2005 року на досудовому слідстві
вказувала,  що їй не було відомо про
укладення ОСОБА_1 кредитної угоди,  в той
же час,  як з протоколу допиту (а.с.  34) убачається,  що Канкова Н.П.3нала про укладення кредитної
угоди. Даний факт вона підтвердила і в судовому засіданні,  як і підтвердила факт передачі нею коштів від
ОСОБА_1 Вишневській В.Т. для виконання зобов'язань за кредитною угодою. Судом в
порушення ч. 4  ст.  212 ЦПК України в рішенні не відображені
мотиви на прийняття показів свідків ОСОБА_3. , ОСОБА_4 в той час,  як з їх показів убачається,  що відповідач приймав всі міри до
забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою,  і лише неправомірні дії поручителя
ОСОБА_5.,  про які йому не було
відомо,  призвели до невиконання ОСОБА_1
зобов'язань за кредитною угодою. Даний висновок також підтверджується
претензією,  яка була направлена
позивачем відповідачів: за іншою адресою,
ніж адреса зазначена в кредитній угоді,
довідками № 841 від 13.12.2006 p.,  № 829 від 12.12.2006 p.,  № 577 від 3.10.2006 року,  з яких убачається,  що всі платежі за кредитною угодою вносилися
ОСОБА_5,  а також не вжиттям позивачем інших заходів для стягнення
боргу,  передбачених кредитною угодою №
036 від 16.10.2000 року та договором позики від 16.10.200 року.

Невірним
є посилання суду,  як на підставу для
розірвання кредитної угоди на вимогу однієї із сторін,  на заяву відповідача від 2001 року,  оскільки дане посилання свідчить про невірне
застосування судом ч.3  ст.  214 ЦК
України.

Постановляючи
рішення,  суд невірно визначився в суті
правовідносин,  оскільки ним не
застосована норма матеріального права,
яка регулює ці правовідносини.

Предметом
спору являється кредитна угода № 036 від 16.10.2000 p.,
укладена між позивачем та відповідачем.  Дані правовідносини регулюються  ст.
1054-1057 ЦК України
та главою 71 параграфом 1 ЦК
України та ч. 2  ст.  651 ЦК
України. Оскільки  ст.  1050 та ч.3
ст.  1056 ЦК України
передбачають санкції за порушення виконання зобов'язань за кредитною
угодою,  вони не виключають застосування
до даних правовідносин ч. 2  ст.  651 ЦК
України.

Відповідно
ч. 2  ст.
651 ЦК України,  договір може бути розірвано за рішенням суду
на вимогу однієї із сторін лише у разі істотного порушення договору. Істотним
порушенням умов договору є таке,  коли
внаслідок завданої цим шкоди,  друга
сторона значною мірою позбавляється того,
на що вона розраховувала при укладенні договору. Оскільки спірна
кредитна угода була забезпечена договором поруки та договором застави і ні одна
із цих гарантій виконання зобов'язання позивачем не застосована у останнього
були відсутні істотні порушення договору,
які б були підставою для його розірвання. Крім того,  згідно з п. 45 Положення "Про порядок
надання пільгових довготривалих кредитів

2

молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам
на будівництво (реконструкцію) житла,
яким передбачено право фонду вчиняти дії,  пов'язані з достроковим розірванням угоди
лише на підставі свого рішення,  яке
погоджується з правлінням фонду.

Враховуючи
відсутність в матеріалах справи рішення позивача,  погодженого з правлінням фонду щодо
дострокового розірвання договору,
наявність доказів,  які
підтверджують відсутність вини ОСОБА_1 той факт,  що судом визнано недійсним свідоцтво про
право власності,  в той час,  як рішення виконавчого комітету Немирівської
міської ради № 62 від 20 серпня 2002 року,
на підставі якого воно видане,  не
оспорювалось позивачем,  суд приходить до
висновку,  що позовні вимоги не
підлягають до задоволення.

Крім
того,  відповідно до ч.3  ст.
1049 ЦК України
позика вважається повернутою позикодавцю в разі зарахування грошової суми,  що позичалася на його банківський рахунок. Як
убачається з квитанції від 5.05.2005 року поручитель позичальника вніс готівкою
на розрахунковий рахунок фонду 1630 грн. Оскільки дані кошти були зараховані на
рахунок фонду,  позика вважається
повернутою. Повернення банком даних коштів 27.07.2005 р. не може прийматись до
уваги,  оскільки законодавець пов'язує
виконання зобов'язання на повернення позики з самим фактом зарахування коштів.

За таких обставин позовні вимоги Вінницького регіонального відділення
Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву не підлягали до
задоволення,  однак суд не взяв до уваги
вимоги закону й постановив рішення,  яке
їх порушує.

Ураховуючи,  що фактичні обставини встановлені судом
правильно,  проте неправильно застосовані
норми матеріального закону,  колегія
суддів вважає за необхідне постановлене судове рішення скасувати й ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись  ст.
ст. 303,    309,  314,
316 ЦПК України,  колегія суддів,
-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Немирівського районного суду Вінницької області від 17 квітня 2007 року
скасувати.

Ухвалити нове
рішення,  яким у задоволенні позовних
вимог позивачу відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в
касаційному порядку до Верховного Суду України на протязі двох місяців після
набрання законної сили рішення суду.