Справа № 22-1852/07р.                                                Головуючий у 1-й
інстанції - Юрків О.Р.
справи - 40                                                  Доповідач в апеляційній інстанції -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13
серпня 2007 року          колегія    суддів
судової    палати    в
цивільних    справах

апеляційного
суду Львівської області у складі:

головуючого -
судді Кота І.Н.,

суддів Бермеса
І.В. і Цяцяка Р.П.,

при секретарі
Раб О.В.

та за участю
ОСОБА_1 і представника ДП „Львівприлад",

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства
„Львівприлад" на рішення Франківського районного суду м.  Львова від 23 березня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним
рішенням задоволено позов ОСОБА_1 до Державного підприємства „Львівприлад"
(ДП „Львівприлад"),  третя особа -
ОСОБА_2,  та скасовано накази 1)
виконуючого обов'язки директора ДП „Львівприлад" від 24.03.2006 року № 45
про оголошення догани ОСОБА_1,  2)
генерального директора ДП „Львівприлад" від 06.04.2006 року № 56 про
відміну персональних надбавок ОСОБА_1,
3) генерального директора ДП „Львівприлад" від 17.04.2006 року № 64
про звільнення з роботи ОСОБА_1; поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді
головного інженера ДП „Львівприлад" та стягнуто з ДП „Львівприлад" на
її користь 16 763 грн. 45 коп.3аробітної плати за час вимушеного прогулу та в
дохід держави 51 грн. судового збору (державного мита). Рішення в частині
поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 1 523
грн. 95 коп. допущено до негайного виконання.

В апеляційній
скарзі ДП „Львівприлад" просить рішення суду скасувати і ухвалити
нове,  яким відмовити ОСОБА_1 в
задоволенні її позову,  покликаючись на
невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення ним норм
матеріального і процесуального права.

Апелянт
вважає,  що суд,  всупереч фактичним обставинам справи,  безпідставно прийшов до висновку про фактичне
виконання головним інженером ОСОБА_1 вказівок керівництва ДП „Львівприлад"
шляхом подання нею службової записки від 21.03.2006 року,  оскільки в згаданій доповідній ОСОБА_1
взагалі не порушила питання щодо незадовільного стану систем водо- та
енергозабезпечення,  а також не подала
керівництву ДП „Львівприлад" жодних документів,  які вимагалось представити на нараді дирекції
20.03.2006 року,  чим допустила (на думку
апелянта) порушення трудової дисципліни,
а саме -  ст. 139 КЗпП
України,  згідно якої працівники
зобов'язані своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або
уповноваженого ним органу.

Також
вважає,  що суд неправильно застосував
ч.4  ст. 97 КЗпП України та не
застосував  ст.  ст.
147,  232 КЗпП України,  оскільки персональна надбавка в розмірі 425
грн.,  встановлена ОСОБА_1 відповідно до
штатного розкладу керівників,
спеціалістів,  службовців та
допоміжних робітників ДП „Львівприлад",
є додатковою заробітною платою І керівнику підприємства надано право
позбавляти працівників повністю або частково винагороди за виробничі недоліки
або порушення трудової та виробничої дисципліни,  а оскільки
ст.  147 КЗпП України не передбачено
такого виду дисциплінарного стягнення,
як позбавлення премій або надбавок до заробітної плати,  то позбавлення позивачки надбавки не може
розглядатися як захід дисциплінарного стягнення,  а тому такий наказ у відповідності до  ст.
232 КЗпП України не підлягає оскарженню в судовому порядку.

Вважає,  що суд також неправильно застосував п.Г  ст. 41 КЗпП України,  у зв'язку з чим помилково скасував наказ від
17.04.2006 року № 64 про звільнення позивачки з посади головного інженера ДП
„Львівприлад",  оскільки
ОСОБА_1,  будучи членом інвентаризаційної
комісії та безпосереднім керівником підпорядкованих їй служб,  незважаючи на неодноразові нагадування та
попередження генерального директора ДП „Львівприлад",  не забезпечила своєчасне проведення
інвентаризації технічної документації,
що призвело до затримки формування цілісного майнового комплексу,  який необхідний був для проведення
приватизації ЦМК ДП "Львівприлад".

Вважає,  що суд неправомірно стягнув з відповідача в
користь позивача 16 763 грн. 45 коп.3аробітної плати за час вимушеного
прогулу,  оскільки згідно довідки
(долученої до апеляційної скарги) середньомісячний заробіток ОСОБА_1 складав 1
353 грн. 57 коп.,  а тому стягненню в її
користь підлягало лише 15 211 грн. 57 коп.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення представника
апелянта на підтримання апеляційної скарги та заперечення доводів апеляційної
скарги зі сторони позивача,  перевіривши
матеріали справи та законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції
в межах доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
а також оглянувши матеріали наглядного провадження № 218 за скаргами і
зверненнями ОСОБА_1 в органи прокуратури (витребувані судом з прокуратури
Франківського району м.  Львова) та
матеріали адміністративної справи № 3-12135/06 Франківського районного суду
м.  Львова про вчинення ОСОБА_2
адміністративного правопорушення передбаченого
ст.  163-1 КУпАП,  колегія суддів дійшла висновку,  що апеляційна скарга підлягає до задоволення
частково з наступних підстав.

Статтею
149 КЗпП України встановлено,  що до
застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган
повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення і що при
обранні виду стягнення повинні враховуватись ступінь тяжкості вчиненого
проступку та заподіяна ним шкода; обставини,
за яких вчинено проступок,  і
попередня робота працівника.

Протокольним
рішенням наради дирекції ДП „Львівприлад" від 20.03.2006 року
ОСОБА_1,  як головного інженера
підприємства,  було зобов'язано в термін
до 22.03.2006 року (протягом 2-х днів) подати в.о. директора доповідну
записку,  в якій вказати про роботу
служби головного інженера з питань підтримки і ремонту систем водо-,  теплопостачання та енергозабезпечення
підприємства у 2004-2005 роках: накази,
протоколи нарад,
розпорядження,  доповідні
записки,  звернення до вищестоящих
організацій,  заходи щодо роботи
підприємства в осінньо-зимовий період (а.с.
5).

21.03.2006
року ОСОБА_1 таку доповідну записку подала. Як вбачається зі змісту доповідної
записки,  протягом 2003-2005 років у
зв'язку з великою заборгованістю підприємства в подачі теплової енергії на
підприємство було відмовлено; система опалення до умов,  коли не подається енергоносій,  була підготовлена і на час подання доповідної
записки вона була готова до запуску (а.с.
7).

За вище
наведених обставин колегія судців вважає,
що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те,  що покладений 20.03.2006 року дирекцією
підприємства обов'язок на позивачку остання фактично виконала,  а тому покликання у наказі від 24.03.2006
року № 45 на те,  що ОСОБА_1 „не подала
керівництву вищезгадану доповідну записку" (а.с.  4),  не
відповідає фактичним обставинам справи.

На вище
згаданій нараді 20.03.2006 року перед позивачкою не ставилось завдання дачі
пояснень з приводу „бездіяльності в забезпеченні безперебійного постачання
підприємства всіма видами енергії,  а
також руйнації систем водо-,
теплопостачання та енергозабезпечення" (на що також міститься
покликання у наказі від 24.03.2006 року № 45) - від неї взагалі,  в порушення вимог  ст.
149 КЗпП України,  не було
відібрано письмових пояснень,  а тому і
це покликання не може бути визнано „грубим порушенням трудової і виконавчої
дисципліни".

За вище
наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про
неправомірність наказу від 24.03.2006 року № 45,  яким до позивачки було застосовано
дисциплінарне стягнення у вигляді догани,
та правомірно скасував згаданий наказ,
а тому рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Розірвання
трудового договору з підстав,
передбачених п.1  ст. 41 КЗпП
України,  передбачає одноразове грубе
порушення трудових обов'язків керівником підприємства або його заступниками
(прирівняними до них особами).

У п. 18
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику
розгляду судами трудових спорів" міститься роз'яснення про те,  що суд не вправі визнати звільнення
правильним виходячи з обставин,  з якими
власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення,  а у п.27 - про те,  що при вирішенні питання,  чи є порушення трудових обов'язків
грубим,  суд має виходити з характеру
проступку,  обставин,  за яких його вчинено,  яку ним завдано (могло бути завдано) шкоду.

При
цьому Верховний Суд України вважає неможливим звільнення за п.1  ст. 40 КЗпП,
якщо порушення носить тривалий,  а
не разовий характер,  зокрема,  не дає підстав для звільнення за цим пунктом
послаблення контролю за роботою підлеглих працівників (Застосування судами
цивільного і цивільно-процесуального законодавства. К.Ін Юре,  2002,
ст.  157).

Як
вбачається з наказу від 17.04.2006 року № 64,
яким позивачку було звільнено з займаної нею посади головного інженера
на підставі п.1  ст. 41 КЗпП України „за
грубе порушення трудових обов'язків" (а.с.
22),  а також доводів апеляційної
скарги (ах. 204),  відповідач пов'язував
згадане звільнення з тим,  що
ОСОБА_1,  будучи членом інвентаризаційної
комісії та безпосереднім керівником підпорядкованих їй служб,  незважаючи на неодноразові нагадування та
попередження генерального директора ДП „Львівприлад",  не забезпечила своєчасне проведення
інвентаризації технічної документації,
що призвело до затримки формування цілісного майнового комплексу,  який необхідний був для проведення
приватизації ЦМК ДП „Львівприлад".

Тобто,  як вбачається з вище наведеного,  відповідач пов'язував звільнення позивачки з
займаної нею посади з обставинами,  які
носили тривалий,  а не разовий характер
(„не забезпечення своєчасного проведення інвентаризації - незважаючи на неодноразові
нагадування та попередження"),  що
(в свою чергу) було пов'язано (на переконання відповідача) з неналежним
контролем за роботою підпорядкованих їй служб,
безпосереднім керівником яких вона була.

Крім
цього,  технічна документація (окремо
взята) не відноситься,  ні до основних
фондів підприємства,  ні до малоцінного
інвентаря; не має власної інвентаризаційної чи балансової вартості; не
відображається у планах і відомостях майна підприємства,  що підлягає приватизації,  та не впливає на вартість цілісного майнового
комплексу підприємства,  а тому „не
забезпечення своєчасного проведення її інвентаризації"" не може
суттєво вплинути на „формування цілісного майнового комплексу" і,  відповідно,
завдати шкоди в розумінні „одноразового грубого порушення трудових
обов'язків".

За вище
наведених обставин суд першої інстанції також обгрунтовано прийшов до висновку
про неправомірність звільнення позивачки з займаної нею посади на підставі
п.1  ст. 41 КЗпП України та правомірно
скасував згаданий наказ і поновив її на роботі на посаді головного інженера
підприємства,  а тому рішення суду в цій
частині також слід залишити без змін.

Статтею
2 Закону України „Про оплату праці" встановлено,  що надбавка (як і доплати,  гарантії і компенсаційні виплати;
премії,  пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій) є додатковою заробітною платою - винагородою за
працю понад установлені норми,  за
трудові успіхи та винахідливість і особливі умови праці.

Сфера
державного регулювання заробітної плати визначається  ст.  8
згаданого закону і містить у собі,  крім
іншого,  „встановлення ... інших
державних норм і гарантій ...".

Зміст
поняття „інші державні норми і гарантії" розкривається в  ст. 12 Закону України „Про оплату
праці",  однак цією статтею
встановлення будь-яких державних норм і гарантій щодо надбавок не передбачено.

Встановлення
надбавок та позбавлення їх виплат конкретному працівнику регламентується
локальними нормативними актами: законодавство не вимагає,  щоб власник обов'язково реалізовував ці свої
повноваження за погодженням з виборним органом первинної профспілкової
організації - він вправі самостійно вирішувати ці питання; ч.4  ст. 97 КЗпП (яка забороняє власникові
приймати одностороннє рішення з питань оплати праці,  що погіршує умови,  встановлені у відповідному порядку) не
поширюється на випадки прийняття керівником підприємства в межах своєї
компетенції рішення про зменшення розміру надбавки чи позбавлення працівника її
повністю,  а тому наведені випадки не
можна кваліфікувати як погіршення умов праці,  про яке працівник повинен бути заздалегідь
попереджений.

Враховуючи
вище наведене,  колегія суддів приходить
до висновку про те,  що при вирішенні
позовної вимоги про скасування наказу генерального директора ДП
„Львівприлад" від 06.04.2006 року № 56 про відміну персональної надбавки
ОСОБА_1 за березень 2006 року суд першої інстанції неправильно застосував норми
матеріального права,  а відтак рішення
суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про
відмову ОСОБА_1 у задоволенні згаданої позовної вимоги.

Як
вбачається з довідки відповідача про заробітну плату позивачки (долученої
позивачкою до її заперечень на апеляційну скаргу),  середній заробіток позивачки за 1 (один)
робочий день становив 60 грн. 17 коп.,
звільнена з роботи вона була з 17 квітня 2006 року (а.с.  22),  а
поновлена на роботі згідно рішення суду першої інстанції з 23.03.2007 року
(а.с. 213, 214).

З
урахуванням вище наведеного,  стягненню з
відповідача в користь позивачки підлягав її середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 18 квітня 2006 року по 22 березня 2007 року включно в сумі
14 079 грн. 78 коп.3 розрахунку:

60 грн. 17 коп.
/ за 1 робочий день х 234 робочих дні =14 079 грн. 78 коп.,

а не 16 763 грн.
45 коп.,  як зазначено у рішенні суду
першої інстанції.

Відтак,  рішення суду в частині стягнення з Державного
підприємства „Львівприлад" на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час
вимушеного прогулу підлягає відповідній зміні.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307 ч.1 п.п.2,  3,  309
ч.1 п.п.3,  4,  314 ч.2,  316 ЦПК України,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу Державного підприємства „Львівприлад" задовольнити частково.

Рішення
Франківського районного суду м.  Львова
від 23 березня 2007 року:

·
в частині скасування наказу генерального директора ДП „Львівприлад"
від 06.04.2006 року № 56 про відміну персональних надбавок ОСОБА_1 за березень
2006 року скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення - про відмову ОСОБА_1
у задоволенні згаданої позовної вимоги;

·
в частині стягнення з Державного підприємства
„Львівприлад" на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного
прогулу у розмірі 16 763 грн. 45 коп.3мінити і стягнути з Державного
підприємства „Львівприлад" на користь ОСОБА_1 14 079 грн. 78
коп.3аробітної плати за час вимушеного прогулу.

В решті
рішення Франківського районного суду м.
Львова від 23 березня 2007 року залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення,  але може бути оскаржено у касаційному порядку
шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції
протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.