Справа №22 - 495/2007 р.                             Головуючий
у 1-ій інстанції Бєдєлєв С.І.
30.                                                   Суддя
- доповідач Дяченко В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

12 червня 2007
року.

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у
складі:

Головуючої -
Песоцької Л.І.

Суддів - Дяченко В.М., Козлова О.М.

При
секретарі - Фік К.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Маріуполі
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про виселення і за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, треті особи : Маріупольська
міська рада, Управління міського майна, приватний нотаріус ОСОБА_4,
житлово-комунальне підприємство „Житло-Центр" про визнання недійсними
свідоцтва про право власності на житло, договору найму житлового приміщення і
договору дарування та визнання права користування житловим приміщенням за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя
від 30 березня 2007 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні
2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачки.

Вказував,
що квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27
вересня 1993 року належала ОСОБА_3 і в цій квартирі з 1995 року зареєстрована і
проживає онука останньої -відповідачка. У червні 2004 року він зареєстрував
шлюб з ОСОБА_3, вона отримала прізвище ІНФОРМАЦІЯ_1 із цього часу він став
проживати в зазначеній квартирі. Починаючи з 1998 року, відповідачка своєю
поведінкою стала створювати для бабусі умови неможливі для проживання з нею в
одній квартирі. Не припинила відповідачка ці дії і після його вселення в
квартиру, що стало підставою для звернення їх в органи міліції і порушення
кримінальної справи відносно відповідачки. На підставі нотаріально посвідченого
договору дарування від 23 лютого 2005 року дружина подарувала йому цю квартиру,
але як до цього, так і після цього відповідачка квартирну плату і комунальні
послуги не сплачує, в добровільному порядку виселитися з квартири не бажає,
тому він вимушений звернутися до суду з цим позовом. Вважаючи, що своїми діями
відповідачка створює умови неможливі для проживання разом з нею в одній
квартирі, позивач на підставі ст. 168 ч,4 ЖК України, просив суд виселити
відповідачку із квартири без надання іншого житлового приміщення.

У лютому
2006 року відповідачка звернулася до суду із зазначеним зустрічним позовом до
відповідачів, який в подальшому уточнила.

Вказувала,
що з 1990 року за згодою своєї бабусі - відповідачки та її померлого чоловіка
вона вселилася і стала постійно проживати у спірній квартирі як ч.1ен сім*ї
наймача -бабусі, а в 1995 році була зареєстрована в цій якості, але не за
договором найму, як це вказано в особистому рахунку. Вважає, що вона придбала
право користування жилим приміщенням в цій квартирі, оскільки проживала однією
сім*єю з бабусею і вела спільне господарство, користується кімнатою жилою
площею 12,5 кв. м, сплачує квартирну плату і комунальні послуги. Після
реєстрації шлюбу бабусі з позивачем порядок користування жилим приміщенням не
змінився, але останній з метою заволодіння квартирою став створювати для

неї умови
неможливі для подальшого проживання з ним в цій квартирі. Із копії позовної
заяви позивача, яку вона отримала на початку 2006 року, їй стало відомо, що у
1993 році, коли вона навчалась і була зареєстрована в гуртожитку, але постійно
проживала в спірній квартирі, бабуся приватизувала квартиру тільки на своє
ім*я, чим позбавила її, як ч.1ена сім*ї, права власності на частку цієї
квартири. З урахуванням цих обставин, а також, що ніякого договору піднайму
спірної квартири вона з бабусею не укладала і не підписувала, остання під
впливом позивача прийняла необмірковане рішення щодо дарування йому квартири
без урахування її -відповідачки, житлових інтересів, відповідачка просила суд
визнати за нею право користування житловим приміщенням в спірній квартирі на
момент її приватизації, а зазначені свідоцтво про право власності на житло,
договір найму житлового приміщення і договір дарування спірної квартири визнати
недійсними.

Рішенням
Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 30 березня 2007 року в задоволенні
позовних вимог позивача про виселення відповідачки із спірної квартири без
надання іншого житлового приміщення відмовлено, а зустрічні позовні вимоги
відповідачки задоволені частково : поновлено відповідачці пропущений процесуальний
строк для звернення до суду; визнано недійсним договір найму житлового
приміщення у спірній квартирі, укладений 31 серпня 1995 року між ОСОБА_3 і
ОСОБА_2, засвідчений філією №4 Маріупольського державного виробничого
підприємства з ремонту і експлуатації житлового фонду та визнано за
відповідачкою право користування житловим приміщенням у спірній квартирі.

В іншій частині
в задоволенні зустрічних позовних вимог відповідачки відмовлено.

Не
погоджуючись з цим рішенням в частині позовних вимог, в задоволенні яких було
відмовлено, і посилаючись в апеляційній скарзі на невідповідність висновків
суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального
права, відповідачка просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмовлених в задоволенні її позовних вимог і в цієї
частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши
суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5, які
підтримали доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи у межах
апеляційного оскарження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції
залишенню без зміни з таких підстав:

Згідно
зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно
до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою
всіх ч.1енів сім*ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле
приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що
вселилися в жиле приміщення як ч.1ени сім*ї наймача, набувають рівного з іншими
ч.1енами сім*ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими
особами, наймачем та ч.1енами його сім*ї, які проживають разом з ним, не було
іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно
зі ст.ст. 98 ч.ч. 1,3, 99 ч.1 ЖК України, наймач жилого приміщення та ч.1ени
його сім*ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити
тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб
без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців) і
тимчасові жильці на вимогу наймача або

ч.1енів сім*ї,
які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі
відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого
приміщення. Піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле
приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

Згідно
зі ст.ст. 5 ч.1, 8 ч.2 Закону України „Про приватизацію державного житлового
фонду", до ч.1енів сім*ї наймача включаються лише громадяни, які постійно
проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на
житло, а передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову
власність за письмовою згодою всіх повнолітніх ч.1енів сім*ї, які постійно
мешкають в даній квартирі.

Судом
встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що наймачем спірної
квартири була ОСОБА_3 - бабуся відповідачки. З 1990 року за згодою ОСОБА_3, без
визнання самостійного права на житло, в цій квартирі стала проживати
відповідачка, яка до 1995 року була зареєстрована і зберігала право
користування приміщенням у гуртожитку Маріупольського металургійного інституту,
де вона в той час навчалася. 27 вересня 1993 року ОСОБА_3 приватизувала спірну
квартиру на своє ім*я, а з 1 серпня 1995 року за її згодою і письмовою заявою в
спірній квартирі, як онука, була зареєстрована відповідачка.

Відмовляючи
в позові про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, суд
виходив із того, що відповідачка з 1990 року до моменту реєстрації 1 серпня
1995 року не придбала право користування спірним житлом, оскільки вселена була
наймачем без визнання за нею такого права.

Цей
висновок підтверджується матеріалами справи і, зокрема, поясненнями ОСОБА_3, що
вона дозволила проживати відповідачці в спірній квартирі без самостійного права
на житло і без реєстрації в ньому, оскільки відповідачка приїхала для навчання
у м. Маріуполь із Криму, де в її матері є трикімнатна квартира, в якій була
прописана позивачка. Проти цього не заперечувала і сама відповідачка пояснюючи,
що бабуся з 1990 по 1995 рік в установленому порядку не оформляла її право на
житло в спірній квартирі.

З таким
висновком суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися, оскільки
він не відповідає обставинам справи і нормам матеріального права.

Крім
того, із матеріалів справи вбачається, що додатковим аргументом на
підтвердження обґрунтованості висновку суду першої інстанції є той факт, що
сама бабуся не визнавала за відповідачкою права постійного проживання в своєї
квартирі, оскільки навіть на момент реєстрації відповідачки намагалася це
зробити на підставі договору найму, який обґрунтовано визнаний судом першої
інстанції недійсним, а також той факт, що, згідно зі ст. 71 ч.3 п.2 ЖК України,
за відповідачкою протягом усього часу навчання у м. Маріуполі зберігалося жиле
приміщення в квартирі матері у м. Красноперекопську.

Надходячи
такого висновку, колегія суддів не може прийняти до уваги, як безпідставні, доводи
апеляційної скарги відповідачки, оскільки ці доводи об'єктивно нічим не
підтверджені і спростовуються наданими по справі доказами, а тому рішення суду
першої інстанції на підставі ст. 308 ЦПК України підлягає залишенню без зміни,
а апеляційна скарга відповідачки -відхиленню.

Керуючись ст.ст.
303,307,308,313,314 ЦПК України, колегія судців -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 30 березня 2007 року залишити без
зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом
двох місяців з цього моменту шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до
Верховного Суду України.