РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

30 липня
2007 року                                                                                         м.
Харків

Колегія суддів з касаційного розгляду справ судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого     Колтунової А.І.,

суддів:                    Коваленко
І.П.,                                  Кокоши
В.В.

Трішкової
І.Ю.                                   Яцини
В.Б.

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Втормет», ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 10 травня
2005 року,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2001 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому після його
уточнення просив стягнути у солідарному порядку з ВАТ «Втормет», ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 завдану йому внаслідок ДТП
матеріальну та моральну шкоду, понесені ним судові витрати, посилаючись на
наступні обставини.

19 березня 2000 року о 17 годині 30 хвилин при виїзді з міжквартального
проїзду на головну вулицю - Дніпровську дорогу у м. Одесі, ОСОБА_3 на швидкості
80 км на годину
на автомобілі «Форд - Таурус» державний номер НОМЕР_2, ключі від якого йому
передав його батько, ОСОБА_2, який працював водієм у ВАТ «Втормет», яке є
власником цього автомобіля, в порушення Правил дорожнього руху України не дав
дороги автомобілю, який буксирував належний позивачу автомобіль «Опель-Кадет», державний номер
НОМЕР_1, що знаходився під його керуванням, та допустив зіткнення з його
автомобілем.

Внаслідок зіткнення з вини ОСОБА_3 ОСОБА_1 були завдані
тілесні ушкодження, йому було завдано моральної шкоди на суму 25 000 грн.
-внаслідок перенесеного фізичного білю, страждань, психологічного шоку, позивач
був змушений обходитися без автомобіля, займатися лікуванням і звертатися до
суду за захистом своїх прав, що змінило його звичний розклад життя, його
автомобіль

Справа №
860-кс-07

Головуючий у
першій інстанції: Гіозняк B.C.

Доповідач: Яцина
В.Б.

«Опель-Кадет» отримав
механічні ушкодження, для ремонту якого необхідно за висновком експерта
10174,95 грн.

Зазначив, що ВАТ «Втормет», який є власником джерела підвищеної небезпеки,
незаконно дозволив своїм наказом зберігати належний цьому товариству автомобіль
«Форд-Таурус» на охоронюваній стоянці за місцем проживання своєму водієві
ОСОБА_2, а той для прибирання салону передав ключі від автомобіля своєму сину
ОСОБА_3, який без дозволу сів за кермо та у нетверезому стані скоїв ДТП.

Справа
розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2004
року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 10174,95 грн.
матеріальної шкоди та 5000 грн. моральної шкоди, понесені позивачем судові
витрати.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2005 року позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволений частково. Стягнуто на користь
позивача: з ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 3397,45 грн. та 1800 грн.
моральної шкоди, 33,97 грн. держмита; з ОСОБА_1 - матеріальну шкоду сумі
7927,50 грн. та 4200 грн. моральної шкоди, 79,27 грн. держмита.

У задоволенні
позову до ВАТ «Втормет» ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням апеляційного суду,
ОСОБА_1 в касаційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі наказу ВАТ «Втормет» про паркування належних
йому автомобілів на охоронюваних стоянках за місцем проживання водіїв, ОСОБА_2,
який працював водієм у вказаному товаристві та експлуатував належний ВАТ
«Втормет» автомобіль «Форд-Таурус», державний номер НОМЕР_2, 19 березня 2000
року передав ключі від цього автомобіля для приборки салону своєму сину ОСОБА_3, який в 17 годин ЗО хвилин
того ж дня у нетверезому стані, без дозволу виїхав на вказаному автомобілі, та
при виїзді на великій швидкості з міжквартального проїзду на головну вулицю -
Дніпровську дорогу, в порушення вимог п. 2.1 «б», «г», п. 2.8 «а», п. 12.4, п.
10.2 , п. 12. З Правил дорожнього руху України, навпроти будинку № 94 по
вказаній дорозі не дав дороги автомобілю, який буксирував належний позивачу та
під його керуванням автомобіль «Опель-кадет», державний номер НОМЕР_1,
зіткнувся з цими автомобілями.

В результаті
скоєної з вини ОСОБА_1 ДТП ОСОБА_1 завдані легкі тілесні ушкодження, які
спричинили короткочасний розлад здоров'я позивача, а його автомобіль
«Опель-кадет» отримав механічні ушкодження, які за експертним висновком
вимагають ремонтних робіт на суму 10174,95 грн., позивачу також було завдано
моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення суди помилково виходили з того, що ВАТ «Втормет» не
повинний відповідати за наслідки вказаного ДТП і завдану позивачу шкоду.

При цьому районний суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_3, який скоїв ДТП, не знаходиться у
трудових відносинах з володільцем джерела підвищеної небезпеки, та протиправно
заволодів автомобілем «Форд-Таурус», то відповідно до ст. 440 ЦК УРСР 1963р., який
діяв під час завдання шкоди, лише він повинний відповідати за скоєне.

Апеляційний суд звільнив від відповідальності ВАТ «Втормет» та з посиланням
на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами
цивільних справа за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року
№ 6. поклав її на інших відповідачів з огляду на те, що хоча ОСОБА_2, володіючи
джерелом підвищеної небезпеки, і не давав згоди ОСОБА_3 на керування
автомобілем ВАТ «Втормет», але допустив винні дії, які сприяли скоєнню ОСОБА_3
ДТП, оскільки безпідставно тримав автомобіль поза стоянкою, а потім передав
ключі від автомобіля ОСОБА_3 і залишив службовий автомобіль йому під нагляд.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідальність
за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, повинна бути покладена лише
на ОСОБА_1 і на ОСОБА_2, відповідно до ступеня вини кожного з них, яку слід
визначити у 70 відсотків для ОСОБА_1 і 30 відсотків для ОСОБА_2

Але такі висновки судів суперечать нормам матеріального права, при цьому
районний суд застосував закон, який не поширюється на ці правовідносини, а
апеляційний суд не застосував закон, який підлягав застосуванню.

Стаття 440 ЦК УРСР у
даному випадку не підлягає застосуванню, оскільки водій автомобіля
«Форд-Таурус» зіткнувся з автомобілем «Опель-кадет», який самостійно не
рухався, а знаходився на буксирі, що свідчить про відсутність взаємодії кількох
джерел підвищеної небезпеки.

Відповідно до ст. 450 ЦК
УРСР організація і громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою
для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови,
власники автомобілів та ін.), зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну
джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок
непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно до
роз'яснень, які містяться у п. п. З, 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами цивільних справа за позовами про
відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 (з наступними змінами)
володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим
джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних
дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують
шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а
коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна
охорона,   тощо),   відповідальність   за
шкоду,   заподіяну   джерелом
підвищеної

небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим
джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або
громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі
права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з
інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем
джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед
потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі
трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

Виходячи з наведеного, оскільки автомобіль «Форд-Таурус» на час ДТП залишався
власністю ВАТ «Втормет», відповідальність за винні дії його працівника ОСОБА_2,
який, як встановлено судами, отримавши службовий автомобіль для експлуатації,
не забезпечив його належну охорону, відповідно до ст.ст. 441, 450 ЦК УРСР
покладається на вказане товариство.

Таким чином, при даних обставинах відповідальність за завдану позивачу
внаслідок ДТП матеріальну та моральну шкоду покладається, як на власника
джерела підвищеної небезпеки, яким не була забезпечена належна його охорона,
так і на ОСОБА_1, який протиправно заволодів цим джерелом, відповідно до
ступеня вини кожного з них, що вірно визначив суд апеляційної інстанції: 70
відсотків для ОСОБА_1 і ЗО відсотків - для ВАТ «Втормет».

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки доказів,
обставини справи встановлені судом повно й правильно, але допущено помилку в
застосуванні норм матеріального права, - оскаржене судове рішення відповідно до
ст. 341 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про
часткове задоволення позову.

Згідно зі ст. 441 ЦК
УРСР та роз'ясненнями, які містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами) за моральну
(немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків,
відповідальність несе організація, з якою працівник перебуває у трудових
відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу, якщо спеціальною
нормою закону не встановлено іншого.

З викладеного вбачається, що підстав покладення на ОСОБА_2 у даному
провадженні обов'язку щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди у
судів не було, а тому в задоволенні позову про відшкодування з нього такої
шкоди на користь позивача повинно бути відмовлено.

Оскільки за експертним висновком отримані автомобілем позивача механічні
ушкодження вимагають ремонтних робіт на суму 10174,95 грн., то відповідно до
визначеної ступені відповідальності відповідачів підлягає стягненню на користь
позивача завдана йому матеріальна шкода у розмірі: з ВАТ «Втормет» - 10174,95
грн. х 30 % = 3052,49 грн.; з ОСОБА_1 - 10174,95 грн. х 70% = 7122,46 грн.

Виходячи з того,
що розмір відшкодування моральної шкоди залежно від характеру та обсягу
страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з

урахуванням інших обставин апеляційний суд правильно визначив відповідно до
ст. 440-1 ЦК України
у розмірі 6000 грн., то згідно до визначеної ступені відповідальності
відповідачів підлягає стягненню на користь позивача моральна шкода у розмірі: з
ВАТ «Втормет» - 6000 грн. х 30 % - 1800 грн.; з ОСОБА_3 - 6000 грн. х 70% =
4200 грн.

Понесені позивачем судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу,
витрат, пов'язаних із проведенням судової експертизи, та сплатою державного
мита, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів у
дольовому порядку, в рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 336, 341, 346 ЦПК України, колегія суддів з касаційного
розгляду справ судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської
області,

ВИРІШИЛА:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2005 року скасувати.

Позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1: з ВАТ «Втормет» -3052,49 грн. матеріальної
шкоди, 1800 грн. моральної шкоди, 625,87 грн. судових витрат; з ОСОБА_3 -
7122,46 грн. матеріальної шкоди, 4200 грн. моральної шкоди, 625,87 грн. судових
витрат.

В інший частині
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення оскарженню
не підлягає.