Справа
№22- 2601                         Головуючий
в 1 інстанції Трипутіна Т.М.
2                                            Доповідач
РІШЕННЯ

Іменем України

2007р. червня 19
дня. Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого
Пономарьвої О.М.

суддів
Бондаренко Л.І., Бабенко П.М.  при
секретарі Таранець В.О.

розглянув у
відкритому судовому засіданні в м.
Донецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення
Совєтського районного суду м. Макіївки від 20 грудня 2006р.

за позовом
ОСОБА_2 в інтересах якого на підставі доручення діє ОСОБА_1 до ОСОБА_3,  ОСОБА_4 та їх неповнолітніх дітей
ОСОБА_5,  1998 року народження,  ОСОБА_6,
2001 року народження,
ОСОБА_7,  2003 року
народження,  3-я особа на стороні
відповідачів: Служба у справах не повлолітніх Совєтської районної адміністрації
Макіївської міської ради «Про виселення в зв'язку з неможливістю спільного
проживання»

Заслухавши
доповідача,  пояснення ОСОБА_2,  його представників ОСОБА_1,  ОСОБА_8,
перевіривши матеріали справи, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні
2006р. позивач ОСОБА_2 звернувся до суду до відповідачів про виселення із
квартириАДРЕСА_1

Посилався
на те,  що він є власником спірної
квартири. Відповідачі шляхом обману вселилися у квартиру разом зі своїми
малолітніми дітьми. Проживають у квартирі незаконно,  перешкоджають йому користуватись майном.  Просив виселити їх без надання іншого житла.

Рішенням
Совєтського районного суду м.  Макіївки
від 20 грудня 2006р. в задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3,  ОСОБА_4 та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_5,  1998 року народження,  ОСОБА_6,
2001 року народження,
ОСОБА_7,  2003 року народження
відмовлено.

Апеляційний суд вважає,  що
апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задовольнити частково,  рішення Совєтського районного суду м.  Макіївки від 20 грудня 2006р. в частині відмови
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_4 та їх неповнолітніх
дітей ОСОБА_5 1998 року народження,
ОСОБА_6 2001 року народження. ОСОБА_7 2003 року народження скасуванню з
ухваленням у відповідності з п.4 статті 307 ЦПК України нового рішення про їх
виселення без надання іншого житла.

Судом першої
інстанції встановлено,  що згідно
свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 листопада 2006р. спадкоємцем
1/3 частини майна ОСОБА_9,  яка помела
ІНФОРМАЦІЯ_1. є її син ОСОБА_10

Спадкове майно,  на яке в указаній частині видане
свідоцтво,  складається з: 1/2 частки
трьохкімнатної квартири за АДРЕСА_2.

1/2
частка квартири належала спадкодавцю на праві приватної спільної часткової
власності на підставі свідоцтва про право власності виданого 8 червня 1993 року
Комісією з приватизації житлового фонду ВО
„Маюїввугілля".

При цьому у
зазначеному свідоцтві вказано,  що на 2/3
частини спадкового майна свідоцтво про право на спадщину за законом ще не
видано.

Суд,  перевіряючи вимоги позивача про виселення
відповідачів без надання їм іншого жилого приміщені на підставі  ст.
116 ЖК України,  не знайшов їх
переконливими,  посилаючись на цю
норму,  якою передбачено виселення
осіб,  які проживають разом з наймачем та
систематично руйнують чи псують жиле приміщення,  або використовують його не за
призначенням,  або систематичним
порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ним в
одній квартирі чи в одному будинку,  а
заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними,  виселення винних на вимогу наймодавця
провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Суд
дійшов до висновку,  що позивач не надав
доказів про те,  що відповідачі псують
жиле приміщення,  чи роблять неможливим
їх спільне проживанні у спірній квартирі,
що відповідачі вселилися і проживають у спірній квартирі на зяконних
підставах,  оскільки відповідач ОСОБА_10
є спадкоємцем частини майна у вигляді частини спірної квартири,  тобто сторони являються співласниками
спільної сумісної власності.

Проте
погодитись з такими висновками суду у повному обсязі не можна,  оскільки суд дійшов їх із порушенням норм
матеріального і процесуального права щодо необґрунтованісті позовних вимог про
виселення ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей.

Із матеріалів
справи вбачається,  що відповідач
ОСОБА_10 є сином померлої ОСОБА_9,  яка з
2 березня 1988р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_2

На праві
спільної сумісної власності їм належить квартира за адресою: АДРЕСА_2,  що підтверджується свідоцтвом про право власності
на житло.

ІНФОРМАЦІЯ_1.
ОСОБА_9 померла.

На час
відкриття спадщини відповідач ОСОБА_10 з матерью
не проживав,  відносини не підтримував.

Рішенням
Совєтського районного суду від 14 грудня 2006р.,  залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду
від 2 березня 2006р.,  в задоволенні
вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_2,  ОСОБА_11 про визнання додаткового строку,  достатнього для подачі заяви про прийняття
спадщині відмовлено.

Згідно свідоцтва
про право на спадщину за законом від 23 листопада 2006р.,  яке було видано державним нотаріусом Другої
Макіївської державної нотаріальної контори спадкоємцем однієї третьої частини
майна є ОСОБА_10

При наявності
цього свідоцтва суд першої інстанції правильно відмовив позивачу про виселення
співвласника квартири ОСОБА_10

Апеляційний суд
погоджується з рішенням у цій частині,
доводи в апеляційній скарзі про виселення ОСОБА_10,  не є обґрунтованими.

Щодо виселення
членів його сім"ї: дружини та їх неповнолітніх дітей,  то такі особи підлягають виселенню з
наступних підстав.

ОСОБА_4 та її
діти не є співвласниками спірної квартири,
у квартирі не зареєстровані,
вселились після смерті дружини позивача - ОСОБА_9,  яка з 2 березня 1988р. перебувала в
зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_2

Згідно
положення  ст. 358 ЦК України володіння,  користування і розпорядження майном при
спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників,  тобто позивачем ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_10

У
відповідності з вимогами  ст.  405 ЦК
України члени сім"ї власника житла,
які проживають разом з ним,  мають
право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення,  яке вони мають право займати,  визначається його власником.

Відповідач
ОСОБА_10 є тільки співвласником спірної квартири,  тому не мав право розпоряджатися нею без
згоди іншого співвласника- позивача по справі.

У зв"язку з
нормами матеріального права та з тим,  що
учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну
річ,  змістом внутрішніх правовідносин
спільної власності - є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою
поведінку та намір щодо володіння,
користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками.

Виходячи із цих
положень відповідач ОСОБА_10 не мав право без згоди позивача ОСОБА_2 вселятися
разом із своєю сім"єю у спірну квартиру власника.

Рішення
суду не відповідає ч.4 статті 307 ЦПК України і підлягає скасуванню в частині
відмови позову про виселення ОСОБА_7  та
її дітей.

В решті частині
рішення відповідає нормам матеріального права,
підстав для скасування не вбачається.

Керуючись  ст.
ст.  303-307,  309,
316 ЦПК України,  Законом України
„Про власність",   ст. 358 ЦК України,  апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Совєтського районного суду м. Макіївки від 20 грудня 2006р. в
частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_4 та
їх неповнолітніх дітей ОСОБА_5 1999 року народження,  ОСОБА_6 2001 року народження,  ОСОБА_7 2003 року народження скасувати.

Позовні
вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_4 та їх неповнолітніх дітей
ОСОБА_5. 1999 року народження,  ОСОБА_6
2001 року народження,  ОСОБА_7,  2003 року народження задовольнити.

Виселити
ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 1999 року народження,  ОСОБА_6 2001 року народження,  ОСОБА_7 2003 року народження із квартири
АДРЕСА_2 без надання іншого житла.

В решті частини
рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна
скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом
двох місяців з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.