Справа № 33ц-313                                                          Головуючий
Категорія - 38                                                                  Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

19 червня 2007 року.                                                                                             м.
Луцьк

Колегія
судців з розгляду цивільних справ у касаційному порядку апеляційного суду Волинської
області в складі:

Лончука В.Г.,
Расевича С.І., Шевчук Л.Я.,

розглянувши
в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1-ча до Львівської
державної залізниці, третя особа -
Чортківське відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві та професійних захво­рювань України в
Чортківському та Заліщицькому районах, про відшкодування матеріальної й
моральної шкоди, завданої каліцтвом, за касаційною скаргою державного
територіально-галузевого об'єднання „Львівська залізниця" на рішення
Чортківського районного суду Терно­пільської області від 11 червня 2003 року та рішення
апеляційного суду Тернопільської області від 13 червня 2006
року, -

встановила:

У жовтні 2001
року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 28556 грн. 47 коп.
матеріальної та моральної шкоди, заподіяної каліцтвом, пов'язаним із виконанням
трудо­вих обов'язків.

В ході судового розгляду справи позивач доповнив свої
позовні вимоги, вказавши на безпідставність посилань в акті за формою Н-1 про
нещасний випадок від 6 серпня 2000 року на його
часткову вину, та просив у цій частині акт визнати недійсним, рішення трудового
колекти­ву від 29 березня 2001 року, яким йому
зменшено виплату одноразової допомоги на 50
%, неза­конним і стягнути на його користь втрачений заробіток з 20 лютого по 15 липня 2001 року, од­норазову
допомогу в розмірі 25344
грн. та відшкодувати 2500
грн. моральної шкоди.

Справа
розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 11 чер­вня 2003 року позов
задоволено частково. Постановлено стягнути з відповідача в користь пози­вача 12672 грн. одноразової
допомоги, 2000 грн. на
відшкодування моральної шкоди, 772
грн.55 коп. втраченого заробітку за період з 20 лютого по 15
липня 2001 року. У
решті позову відмов­лено.

Останнім рішенням апеляційного суду Тернопільської
області від 13 червня 2006 ро­ку рішення суду першої інстанції в частині
стягнення одноразової допомоги в розмірі 12672грн. скасовано і ухвалено нове
рішення, яким позов ОСОБА_1 в частині стягнення одноразової допомоги в розмірі
25344 грн. задоволено. Постановлено стягнути з Державного територіально-

галузевого
об'єднання „Львівська залізниця" в користь ОСОБА_1ча одноразову допомогу в
розмірі 25344 грн. та
в користь держави 126 грн. 72 коп. державного
мита. В решті рішення Чортківського районного суду від 11 червня 2003 року залишено
без змін.

В обґрунтування касаційної скарги державне територіально-галузеве
об'єднання „Львівська залізниця" посилається на порушення судами норм
матеріального права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових
рішень і постановления нового
рішення про від­мову в позові.

Колегія судців дійшла висновку, що підстави для скасування судових рішень
відсут­ні, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 12
квітня 2000 року
ОСОБА_1, який перебував у трудових відносинах з відповідачем, зазнав ушкодження
здоров'я, у зв'язку з чим втратив 45
% професій­ної працездатності і йому було встановлено третю групу інвалідності,
каліцтвом йому заподіяна й моральна шкода.

Вирішуючи спір про стягнення втраченого заробітку за період з 20 лютого по 15 ли­пня 2001 року, суд першої
інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно встановив фактичні
обставини справи і застосував норми матеріального права, тому рішення суду в
цій частині є законним і обґрунтованим.

Правильним та таким, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України
„Про охорону праці" (в редакції, яка була чинна на час заподіяння шкоди) є
висновок судових інстанції про право позивача на відшкодування моральної шкоди,
оскільки небезпечні умови праці призвели до моральної втрати потерпілого,
порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових
зусиль для організації свого життя, а розмір такого відшкодування визначено на
підставі конкретних обставин справи, що передбачено п. 11 Правил
відшкодування власни­ком підприємства, установи і організації або уповноваженим
ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків, за­тверджених постановою Кабінету Міністрів
України від 23 червня 1993 року № 472 (які були
чинними на час заподіяння шкоди).

Відповідно до зазначених правових норм обов'язок по відшкодуванню моральної
шкоди покладався на власника підприємства, установи, організації або
уповноваженого ним ор­гану, у трудових відносинах з яким перебував потерпілий і
з вини якого заподіяно шкоду.

З набуттям чинності з 1
квітня 2001 року
Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захво­рювання, які спричинили
втрату працездатності" за наявності факту заподіяння моральної шко­ди,
страхова виплата за моральну шкоду відповідно до ст. 21, ч. 2 ст. 28, ч. З ст. 34 Закону ви­плачується
Фондом соціального страхування від нещасних випадків, в тому числі й у разі
стій­кої, часткової чи повної втрати професійної працездатності.

Разом з тим відповідно до абзацу 3 пункту 3 розділу XI
„Прикінцеві положення" За­кону на Фонд покладено виплату
заборгованості потерпілим на виробництві, яким до набрання чинності цим Законом
підприємствами, установами чи організаціями не відшкодована матеріа­льна і
моральна (немайнова) шкода, заподіяна ушкодженням здоров'я лише за умови їх
ліквіда­ції без правонаступника, в іншому випадку така заборгованість
виплачується самими підприєм­ствами, установами та організаціями.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд
об­ґрунтовано поклав обов'язок по відшкодуванню ОСОБА_1 моральної шкоди,
заподіяної до набрання чинності Законом, на відповідача Львівську державну
залізницю.

Згідно зі ст.ст. 11-13
Закону України „Про охорону праці", ст. ст. 440, 456 ЦК Украї­нської
РСР, ст. 173 КЗпП
України однією з обов'язкових умов відшкодування шкоди є наявність вини
власника в заподіянні каліцтва чи ушкодження здоров'я.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача
однора­зової допомоги в розмірі 12672
грн., та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позовних
вимог ОСОБА_1 і стягнення в його користь з відповідача одноразової допомоги в
розмірі 25344 грн.,
апеляційний суд дійшов правильного висновку, що порушення потерпілим вимог
нормативних актів про охорону праці, з якими він не був обізнаний внаслідок
несвоєчас­ного або неякісного проведення навчання та інструктажу не може бути
підставою для змен­шення йому розміру одноразової допомоги або відшкодування
шкоди.

Відповідно до ч. З ст. 324
ЦПК України підставами касаційного оскарження є непра­вильне застосування
судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального пра­ва.

Статтею 335 ЦПК
України визначено, що суд касаційної інстанції не може встанов­лювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи від­кинуті
ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Встановлено і це стверджується матеріалами справи, що оскаржувані судові
рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Відсутні
передбачені ч. 1 ст. 338 ЦПК України
підстави для обов'язкового скасування судових рішень.

Керуючись ст. 332 ЦПК України,
колегія суддів -

ухвалила:

Касаційну скаргу державного територіально-галузевого об'єднання „Львівська
заліз­ниця" відхилити.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 11 червня 2003 року та рішення
апеляційного суду Тернопільської області від 13 червня 2006
року в даній спра­ві залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.