Справа № 22-1137                 Головуючий у першій інстанції
12                   Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

4 липня
2007року                                 Колегія
суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного
суду Кіровоградської області в складі:

головуючого -
судді   Кривохижі В.І.,  суддів
Черниш Т.В.,

Чорнобривець
О.С. ,  при секретарі    Дімановій Н.І.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1на рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 26 грудня 2006 року,

встановила:

В липні
2006 року приватне підприємство «Європа плюс» (далі - ПП «Європа плюс»
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та скасування рішення третейського суду. Позовні вимоги
мотивовані тим,  що третейський суд
рішенням від 6 січня 2006 року визнав дійсним укладений між ПП «Європа плюс» та
відповідачем договір купівлі-продажу комплексу будівель,  розташованих поАДРЕСА_1,  та право власності на це майно за
ОСОБА_1Однак колишній директор ПП ОСОБА_2.,
діючи від імені підприємства,  не
мав права відчужувати зазначений комплекс будівель,  який* перебував під забороною. Укладений
правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків,  оскільки письмовий договір від 30 грудня 2005
p.,  який третейським судом визнано дійсним,  взагалі не існує,  а наявний договір купівлі-продажу,  датований 5 грудня 2006 року,  може свідчити лише про намір укласти такий
договір в майбутньому.

В
процесі розгляду справи позивач доповнив позов вимогою про визнання недійсними
укладених між АКБ
«Укрсоцбанк» та ОСОБА_117 і 30 травня 2006р. іпотечних договорів,  за якими відповідач передав спірний майновий
комплекс в іпотеку.

Рішенням
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 26 грудня 2006 року та додатковим рішенням від 20 квітня
2007 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.,  визнано недійсним укладений між сторонами 30
грудня 2005 року договір купівлі-продажу комплексу будівель,  розташованого заАДРЕСА_1на земельній ділянці
площею 16795,  41 га. та повернуто його у
власність ПП «Європа плюс»; рішення третейського суду від 6 січня 2006 року
скасовано; визнано недійсними іпотечні договори,  укладені між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 17 і
30 травня 2006 року.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1ставиться питання про скасування рішення суду з
мотивів невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та
доказам,  порушення норм процесуального
та матеріального права,  зокрема,   ст.
51 Закону України «Про третейські суди». Зазначено,  що при укладенні договору та постановленні
рішення третейським судом   спірний
комплекс під арештом не перебував,
відсутність заборони

було
предметом перевірки,  а сам факт
перебування відчужуваного майна під арештом не може бути перешкодою для
придбання ним,  ОСОБА_1як добросовісним
набувачем.

В
судовому засіданні апеляційної інстанції повноважні представники відповідачів
доводи апеляційної скарги повністю підтримали,
представник позивача такі доводи заперечував.

Перевіривши
за матеріалами справи законність та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах,  визначених  ст.
303 ЦПК України,  заслухавши
пояснення сторін,  колегія суддів
вважає,  що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Вирішуючи
справу,  суд першої інстанції вважав
встановленим,  що третейський суд
рішенням від 6 січня 2006 року визнав дійсним укладений 30 грудня 2005 року між
ПП «Європа плюс» та ОСОБА_1договір купівлі-продажу належного ГІП «Європа плюс»
комплексу будівель,  який перебував під
арештом,  накладеним державними
виконавцями ВДВС,  і дійшов до
висновку,  що за цих обставин правочин є
недійсним як такий,  що не спрямований на
реальне настання правових наслідків,  що
ним обумовлені. Постановивши про повернення позивачу відповідно до вимог ч.
1  ст.
216 ЦК України комплексу будівель,
суд визнав недійсними іпотечні договори,
укладені 17 та ЗО травня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк»,  залученим до участі в справі
відповідачем,  та ОСОБА_1.,  за якими ОСОБА_1як іпотекодавець передав в
іпотеку зазначений комплекс будівель.

Обгрунтування
правового висновку,  покладеного в основу
рішення,  узгоджується з нормами ч.
1  ст. 215 ,  ч. 5
ст.  203,  ч.1
ст.  216 ЦК,
на які суд послався,
відповідає обставинам справи та доказам.

«Згідно  ст.
657 ЦК України
договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Недодержання
нотаріальної форми договору спричиняє його нікчемність (ч.1  ст.
220 ЦК). Частина
2  ст.
220 ЦК передбачає,  що у випадках,  коли сторони домовились щодо всіх істотних
умов договору,  що підтверджується
письмовими доказами,  і відбулося повне
або часткове виконання договору,  але
одна із сторін ухилялась від його нотаріального посвідчення,  суд може визнати такий договір дійсним.

Як
вбачається зі змісту рішення третейського суду від<6 січня 2006 року,  ним визнано дійсним договір
купівлі-продажу,  укладений сторонами 30
грудня 2005 року,  і визнано за
ОСОБА_1право власності на придбаний за цим договором комплекс будівель. Між
тим,  доказів того,  що встановлені ч. 2  ст.
220 ЦК умови
дотримані і що такий письмовий договір існував,
жодна з сторін не надала. Представник відповідача не заперечував,  що ОСОБА_1вартість придбаного майна
(1726000грн.) ПП не сплачував. До оригіналу рішення третейського суду від 6
січня 2006 року,  наданого на запит
апеляційного суду третейським суддею,
долучено складений в письмовій формі договір купівлі-продажу зазначеного
в рішенні комплексу будівель,  датований
5 грудня 2006 року,  та акт приймання -
передачі цього комплексу від 5 січня 2005 року,
підписані колишнім директором ПП «Європа плюс» ОСОБА_2. і ОСОБА_1До того
ж в акті зазначено,  що він складений до
договору купівлі-продажу від 5 січня 2006р. Лише копії договору від 5 грудня
2006р. та вказаного акту приймання-передачі майна наявні і в матеріалах
цивільної справи. На такі обставини посилався позивач в позовній заяві,  обґрунтовуючи доводи про те,  що визнаний третейським судом дійсним
правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків,  що обумовлені ним.

Крім
того,   третейським судом 5 січня 2006 р.
прийнято рішення у спорі,   не
передбаченому третейською угодою,   за
змістом якої сторони на розгляд третейського судді передали спір про визнання
договору дарування.

Як
підтверджено даними витягу з Єдиного реєстру заборони відчуження об»єктів
нерухомого майна,   на момент визнання
третейським судом дійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу комплекс
будівель,   розташований поАДРЕСА_1,   перебував під забороною за постановами ДВС
від 11 червня 2004 року,   13 вересня
2005 р. про накладення арешту,
договорами іпотеки від 6 квітня 2005,
13 вересня 2005 року (а.с.
98-100). проте в рішенні третейського суду від 6 січня 2006р.
зазначено,   що вказаний комплекс будівель
як предмет договору відчуження під арештом не перебуває.

За таких обставин висновок суду про наявність правових підстав для визнання

недійсними оскаржуваних договорів є обгрунтованим.   Наведені в апеляційній скарзі

доводи правильного по суті рішення не спростовують і не свідчать про
порушення судом

норм матеріального та процесуального права,   які призвели до помилкового вирішення

справи.

Разом з
тим.   суттєвим є твердженням апеляційної
скарги про те,   що при постановленні
рішення в частині розподілу судових витрат суд невірно визначив розмір судового
збору,   належного до стягнення з
відповідачів при задоволенні позову про визнання недійсними іпотечних
договорів,   тому колегія суддів вважає
необхідним зменшити розмір стягнення судового збору на користь держави з
відповідачів до 8грн. 50 коп.,   виходячи
з того,   шо зазначений позов оплачується
державним митом за ставками,   встановленими
для позовних заяв немайнового характеру-0,
5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (пп. д) п.1   ст.   З Декрету Кабінету Міністрів України «Про
державне мито»).

На
підставі наведеного,   керуючись   ст.
ст.  88,   303,
307,   308. 313-315 ЦПК
України,   колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити,   а рішення
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 26 грудня 2006 року та додаткове рішення від 20 квітня
2007 року затишити без змін.

Розмір
стягнення судових витрат з ОСОБА_1та АКБ
«Укрсоцбанк» на користь держави зменшити з 1700 грн. до 4 грн. 25 коп.3
кожного.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання
законної сили до Верховного Суду України.