Справа № 22-ц-858                            2007р.            Головуючий
у 1-й інстанції    Шершак М.І.
Категорія 13                                        Суддя-доповідач                    Данильченко Л.О.
УХВАЛА

іменем України

19 липня
2007 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду
Сумської області у складі:

головуючого -
Данильченко Л.О.

суддів - Ведмедь
Н.І., Криворотенка В.І.

з участю
секретаря судового засідання - Пархоменко
А.П.

адвокатів -
ОСОБА_1, ОСОБА_2

та осіб, які
беруть участь у справі - апелянта ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4

розглянула
у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від
21 травня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання договору дарування квартири недійсним.

Вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді
апеляційного суду Данильченко Л.О., пояснення апелянта ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4, адвоката ОСОБА_2, які підтримали доводи апеляційної скарги,
заперечення на ці доводи адвоката ОСОБА_1 яка діяла від імені і за дорученням
відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, колегія суддів

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Зарічного районного суду м. Суми від 21 травня 2007 року в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи
в задоволенні позову, суд виходив з того, що за нормами Кодексу про шлюб та
сім'ю України від 1963 року, який був чинним на час укладення договору
дарування, спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя, а за
життя батьків діти не мають права на майно батьків.

Оскільки
позивачка ОСОБА_3 не була
власницею спірної квартири, не була в ній прописана і не проживала, то її
посилання на те, що договір дарування квартири укладено з порушенням її прав як
неповнолітньої, суд не прийняв до уваги, і дійшов висновку про необґрунтованість
позовних вимог.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення
про задоволення її позову.

Апелянт
вважає, що судом порушено норми матеріального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Апелянт
вважає, що суд не врахував, що її батьком ОСОБА_4 при укладенні договору
дарування були порушені житлові права неповнолітньої доньки, оскільки після
відчуження квартири вона залишилася взагалі без житла. Апелянт вважає, що суд
не врахував того, що вона протягом 1999 року вона постійно приходила до спірної
квартири, а з серпня 2004 року по вересень 2005 року проживала разом з батьком
як член його сім'ї, а тому вважає, що набула права користування спірною
квартирою.

Заслухавши
пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з
слідуючого.

Як
вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 перебував у
шлюбі з матір'ю позивачки ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач має
двох дітей від першого шлюбу -ОСОБА_8, 1982 року народження та ОСОБА_9, 1988
року народження (а.с.11), яка є позивачкою у даній справі.

У 1993
році ОСОБА_4 зареєстрував
шлюб з ОСОБА_10 та удочерив її доньку ОСОБА_11, 1985 року народження, і вони
обидві змінили прізвище на «ІНФОРМАЦІЯ_2».

ОСОБА_5 не удочеряла дітей ОСОБА_4

15
листопада 1999 року відповідачі ОСОБА_4
та ОСОБА_5 придбали двохкімнатну квартиру, кожний по 1/2 частині,
за адресою АДРЕСА_1 (а.с.53).

12
квітня 2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подарували вказану квартиру доньці ОСОБА_11
(а.с.52).

Апелянт ОСОБА_3 вважає, що так
як на момент укладення договору вона була неповнолітня, то даним договором
дарування батько порушив її житлові та майнові права.

Колегія
суддів не погоджується з доводами апелянта і вважає, що суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Як
вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини між сторонами стосуються
власності подружжя, власності батьків та дітей, а відповідно, регулюються
нормами сімейного та цивільного законодавства.

Договір
купівлі-продажу квартири був укладений у 1999 році, а договір дарування - у
2003 році, тобто спірні правовідносини виникли під час дії Кодексу про шлюб та
сім'ю України від 1963 року та Цивільного кодексу України від 1963 року, до
набрання чинності новими Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом
України.

Таким чином, до спірних
правовідносин повинні застосовуватись норми КпБС України від 1963 року та норми
ЦК України від 1963
року.

Колегія
суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що суд повинен був при
розгляді справи застосувати норми нових ЦК
України та СК України, оскільки це суперечить п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України,
де зазначено, що Цивільний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що
виникли після набрання ним чинності, аналогічно і при застосуванні нового СК
України.

Відповідно
до ст. 77 КпБС України від 1963 року, за життя батьків діти не мають права на
їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей.

Статтею
22 КпБС України від 1963 року передбачено, що майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Таким
чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка ОСОБА_3, хоч і є донькою
відповідача ОСОБА_4, але вона
не набула права власності на квартиру, придбану ним у шлюбі з ОСОБА_5

При
цьому відповідачі, як власники цієї квартири, мали повне право розпорядитися
квартирою на свій розсуд, в тому числі подарувати її будь-якій особі.

Доводи
апелянта про те, що вона була неповнолітньою на момент укладення договору
дарування, не є підставою для визнання договору дарування недійсним, оскільки
на момент укладення цього договору апелянт ОСОБА_3 не була власником квартири, не була прописана в ній і не
проживала там, жодні її майнові права не порушувались, а тому згода органу
опіки та піклування на відчуження цієї квартири не вимагалась.

Доводи
апелянта про те, що протягом 1999 року вона постійно приходила до спірної
квартири, а протягом 2004-2005 років жила в ній разом з сім'єю батька, не
можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки ці обставини не
підтверджують набуття апелянтом права користування спірною квартирою.

Так, з
пояснень і самої позивачки, і відповідачів, наданих ними в суді першої
інстанції (а.с. 39, 45, 46), вбачається, що ОСОБА_9 проживала в с
Головашівка, де весь час була і є прописаною, там закінчила 9 класів школи,
а ОСОБА_11 в м.
Суми «пускала сестер у квартиру».

Тобто,
вбачається, що постійним місцем проживання позивачки спірна квартира не
являлась.

Стосовно
доводів апелянта, що вона проживала у вказаній квартирі протягом 2004-2005
років, то колегія суддів не приймає ці доводи до уваги, оскільки на той час
квартира вже була подарована ОСОБА_11 і була її власністю.

Інші доводи
апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Враховуючи
вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно
з'ясував всі обставини, що мають значення для справи, надав правильну оцінку
доказам по справі та правильно вирішив спір, а тому відсутні підстави для
скасування рішення суду.

На
підставі викладеного, керуючись ст.303, п.1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313-315,
ст. 319 ЦПК України, колегія суддів:

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення
Зарічного районного суду м. Суми від 21 травня 2007 року в даній справі
залишити без зміни.

Ухвала
набрала законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня проголошення.