Справа № 22ц-3441/07                                       Головуючий у 1
інстанції Сіренко М.О.
23                                                         Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10
травня 2007р.                                                                                              м.Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого                                                             Круглікової
К.С.

суддів                                                          Соломахи
Л.І., Олєйникової Л.С.

при
секретарі                                                            Стефановій
І.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку апеляційну скаргу відповідача
ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Макіївки Донецької
області від 05 лютого 2007р. по справі за позовом товариства з додатковою
відповідальністю „Страхова компанія „Кредо" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
відшкодування матеріальної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Центрально-Міського районного суду м.Макіївки Донецької області від 05 лютого
2007р. з ОСОБА_3 на користь товариства з додатковою відповідальністю „Страхова
компанія „Кредо" стягнуто на відшкодування збитку 3427грн. 50коп. та
витрати по сплаті судового збору у сумі 51грн., а всього 3478грн. 50коп. У
задоволенні позову до ОСОБА_2 товариству з додатковою відповідальністю
„Страхова компанія „Кредо" відмовлено.

З
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто на відшкодування матеріальної шкоди
3252грн. 51коп., витрати по сплаті судового збору у сумі 51грн., витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 30грн., витрати на
проведення судової експертизи у сумі 523грн. 01коп., а всього 3857грн. 52коп. У
задоволенні позову до ОСОБА_4 ОСОБА_3 відмовлено.

В
апеляційній скарзі відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення
суду в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_3 3857грн. 52коп. скасувати
та провадження по справі в цій частині закрити. Зазначає, що зустрічна позовна
заява ОСОБА_3 не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, оскільки в ній не
зазначені обставини, якими ОСОБА_3 обґрунтовує свої позовні вимоги, не
зазначені докази, які підтверджують викладені ним обставини. Після ДТП ОСОБА_3
з позовом до суду не звертався, а звернувся набагато пізніше з вимогами про
відшкодування різниці між сумою, за якою він придбав автомобіль, та сумою, за
якою він його продав після ДТП. При
цьому будь-яких доказів суду не надав.
Факт наступної оцінки

автомобіля не
давав підстав стягувати з нього зазначену суму, оскільки суд не дійшов
однозначного висновку щодо вини того або іншого водія.

В
апеляційній інстанції відповідач ОСОБА_1 та його представник-адвокат
ОСОБА_5доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідач
ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 підтримав.

Позивач
за зустрічним позовом ОСОБА_3 та його представник-адвокат ОСОБА_6 проти доводів
апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін.

Представник
ТДВ „Страхова компанія „Кредо", відповідач за основним позовом ОСОБА_2 у судове
засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним
чином.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_4, позивача ОСОБА_3,
дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних
підстав:

При
розгляді справи суд першої інстанції встановив, що 29 липня 2003р. приблизно о
15 годині в районі кафе „Мрія" Червоногвардійського району м.Макіївки
відбулася дорожньо-транспортна подія (далі ДТП), внаслідок якої зіткнулися автомобіль „ЗАЗ-ДЕУ Ланос"
державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіль ВАЗ-21093
державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 Внаслідок зіткнення обидва
автомобілі отримали механічні ушкодження.

На час ДТП власником
автомобіля „ЗАЗ-ДЕУ Ланос" державний номер НОМЕР_2 був ОСОБА_4, ОСОБА_1
керував автомобілем на підставі тимчасового реєстраційного талону.

Власником
автомобіля ВАЗ-21093 державний номер НОМЕР_1 був ОСОБА_2, ОСОБА_3 керував автомобілем на підставі доручення.

Згідно
висновку фахівця №316 від 08 вересня 2003р. матеріальна шкода, заподіяна
володільцю автомобіля „ЗАЗ-ДЕУ Ланос" державний номер НОМЕР_2, на час
дослідження становить 7307грн. 90коп. (а.с.4-6).

Згідно
висновку авто-товарознавчої експертизи №5667/27 від 24 листопада 2006р.
матеріальна шкода, заподіяна володільцю автомобіля ВАЗ-21093 реєстраційний
номер НОМЕР_1, на час дослідження становить 6507грн. 02коп. (а.с. 189-194).

Згідно
договору страхування від 18 лютого 2003р. автомобіль „ЗАЗ-ДЕУ Ланос"
державний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_4, був застрахований ТДВ „Страхова компанія „Кредо" на
строк до 09 серпня 2003р. на випадок його пошкодження або викрадення (а.с. 12).

В
зв'язку із настанням страхового випадку ТДВ „Страхова компанія „Кредо" без
встановлення провини в ДТП
виплатила власнику автомобіля ОСОБА_4 09 січня 2004р. за платіжним
дорученням №697 страхове відшкодування в сумі 6855грн. (а.с.11).

Згідно
висновку спеціаліста-автотехніка №3390/18 від 19 вересня 2003 р. в умовах даної
події дії водія автомобіля „ЗАЗ-ДЕУ Ланос" державний номер НОМЕР_2
ОСОБА_1, що не відповідали вимогам п.10.1 та п.10.4 Правил дорожнього руху
України (далі ПДР), з технічної точки зору створювали небезпечну обстановку, а
дії водія автомобіля ВАЗ-21093 державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3, що не
відповідали вимогам п.12.3 ПДР, з технічної точки зору створювали аварійну
обстановку.

В умовах
даної події дії водія автомобіля „ЗАЗ-ДЕУ Ланос" державний номер НОМЕР_2
ОСОБА_1, що не відповідали вимогам п.10.1 та п.10.4 ПДР, та дії водія
автомобіля ВАЗ-21093 державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3, що не відповідали вимогам
дорожнього знаку 3.29 і п.12.9 (б) ПДР, з технічної точки зору перебували в
причинному зв'язку з настанням події (а.с.67-70).

До
адміністративної відповідальності ніхто з водіїв-учасників ДТП не притягувався.

Задовольняючи
частково позовні вимоги ТДВ „Страхова компанія „Кредо", суд першої
інстанції виходив з того, що відповідно до ст.993 ЦК України до
страхової компанії, що сплатила ОСОБА_4 страхове відшкодування, переходить
право вимоги, що страхувальник має до особи, відповідальної за заподіяну шкоду.
ДТП сталося з вини обох водіїв, ступінь вини кожного з водіїв ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 складає 50%, а тому заподіяні страховій компанії збитки з врахуванням
ступіні вини водія ОСОБА_3 стягнув з відповідача ОСОБА_3, який керував
автомобілем на відповідній правовій підставі, в розмірі 50%, що склало 3427грн.
50коп. У задоволенні позову до власника автомобіля ОСОБА_2 відмовлено, оскільки
він не був учасником ДТП.

Задовольняючи
частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ДТП сталося з вини
обох водіїв, ступінь вини кожного з водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_3 складає 50%, тому
заподіяну ОСОБА_3 шкоду стягнув з відповідача ОСОБА_1, який на відповідній
правовій підставі керував транспортним засобом, з врахуванням ступіні його вини
50%, що склало 3253грн. 51коп. У задоволенні позову до власника транспортного
засобу ОСОБА_4 відмовлено, оскільки він не був учасником ДТП.

Відповідно
до частини 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

Рішення
суду оскаржується відповідачем ОСОБА_1 лише в частині задоволення позову
ОСОБА_3 і стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної
шкоди 3253грн. 51коп. та судових витрат.

Апеляційний
суд вважає, що висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Розглядаючи
справу по суті, суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини,
які виникли між сторонами за зустрічним позовом, регулюються ЦК УРСР 1963р., оскільки
ДТП, внаслідок
якої позивачу ОСОБА_3 була заподіяна матеріальна шкода, мало місце до 01 січня
2004р.

Відповідно
до ст.440 ЦК УРСР шкода,
заподіяна майну громадянина підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду,
у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР.

Той, хто
заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду
заподіяно не з його вини.

Згідно
висновку спеціаліста-автотехніка №3390/18 від 19 вересня 2003р. ДТП сталася з
вини обох водіїв і дії кожного з водіїв (водія автомобіля ЗАЗ-ДЄУ Ланос
державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_1 та водія автомобіля ВАЗ-21093 державний номер
НОМЕР_1 ОСОБА_3) знаходилися в причинному зв'язку із настанням події ДТП
(а.с.67-70).

Зазначений
висновок спеціаліста-автотехніка та висновок суду першої інстанції" про
ступінь вини кожного з водіїв 50% відповідачем ОСОБА_1 не оспорюється.

Відповідно
до ст.453 ЦК УРСР присуджуючи відшкодування шкоди, суд відповідно до обставин
справи зобов'язує особу, відповідальну за шкоду, відшкодувати її в натурі
(надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ і таке інше) або
повністю відшкодувати заподіяні збитки.

Відповідно
до ст.454 ЦК УРСР якщо груба необережність самого потерпілого сприяла
виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а при
вині заподіювача шкоди - і залежно від ступеня його вини) розмір відшкодування,

якщо інше не
передбачено законом Союзу РСР, повинен бути зменшений або у відшкодуванні шкоди
повинно бути відмовлено.

Згідно
висновку авто-товарознавчої експертизи №5667/27 від 24 листопада 2006р.
матеріальна шкода, заподіяна володільцю автомобіля ВАЗ-21093 реєстраційний
номер НОМЕР_1, на момент дослідження становить 6507грн. 02коп., яка визначена
як вартість відновлювального ремонту з врахуванням втрати товарної вартості
(а.с.189-194).

Зазначений
висновок експерта відповідачем ОСОБА_1 також не оспорюється.

Виходячи
з встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про
стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 з врахуванням ступіні його
вини в ДТП -
3253грн. 51коп. (6507,02x50%).

Висновок
суду про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 відповідає
роз'ясненням, викладеним в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27
березня 1992р. №6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди", згідно якого питання про відповідальність за шкоду,
заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки самим
джерелам підвищеної небезпеки кожного із їх володільців перед іншим з них,
вирішується за правилами ст. 440 ЦК: шкода, заподіяна одному з володільців з
вини іншого - відшкодовується винним; при наявності лише вини володільця, якому
заподіяна шкода, вона йому не відшкодовується; при наявності вини обох
володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини
кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди - жоден
з них не має права на відшкодування.

Доводи
відповідача ОСОБА_1 про те, що позивач ОСОБА_3 не надав суду доказів того за
якою ціною він придбав автомобіль та за якою ціною він продав пошкоджений
автомобіль не заслуговують на увагу.

Звертаючись
до суду, позивач ОСОБА_3, дійсно посилався на те, що внаслідок пошкодження
автомобіля йому заподіяна шкода в сумі 16120грн., яка складає різницю між
вартістю придбання ним автомобіля ВАЗ-21093 (28600грн.) та вартістю його
продажу після ДТП (12480грн.)
(а.с.124-126, а.с.138зв). Але під час судового розгляду справи для встановлення
розміру матеріальної шкоди, заподіяної володільцю автомобіля ВАЗ-21093
внаслідок ДТП, яке сталося 29 липня 2003р., за клопотанням представника
позивача ОСОБА_3 була призначена авто-товарознавча експертиза (а.с.185).
Оскільки після ДТП автомобіль ВАЗ-21093 позивачем ОСОБА_3 був проданий, відомості
про характер та об'єм пошкоджень автомобіля ВАЗ-21093 державний номер НОМЕР_1
експертом були взяті згідно протоколу огляду та фототаблиці до висновку
спеціаліста за наслідками транспортно-трасологічного дослідження №2945/19 від
12 серпня 2003р. (а.с.35-42 матеріалу про відмову у порушенні кримінальної
справи). Згідно висновку експерта авто-товарознавця №5667/24 від 24 листопада
2006р. вартість матеріальної шкоди, заподіяної володільцю автомобіля ВАЗ-21093,
складає 6507грн. 02коп. (а.с.189-194).

Після проведення
по справі авто-товарознавчої експертизи позивач ОСОБА_3 надав до суду письмову
заяву про зміну своїх позовних вимог (а.с.201-203), в якій просив відшкодувати
йому заподіяну матеріальну шкоду відповідно до висновку експерта в сумі
6507грн. 02коп. (а.с.201-203).

Враховуючи
змінені позовні вимоги, ні вартість придбання ОСОБА_3 у ОСОБА_2 автомобіля
ВАЗ-21093, ні вартість його продажу після ДТП
в вересні 2003р. ОСОБА_7 не були предметом розгляду цієї цивільної справи, а
тому доказуванню не підлягали.

Відповідно
до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На
підтвердження розміру заподіяної внаслідок ДТП шкоди позивачем ОСОБА_3 був наданий висновок
авто-товарознавчої експертизи №5667/27 від 24 листопада 2006р.

Доводи
відповідача ОСОБА_1 про невідповідність зустрічної позовної заяви ОСОБА_3
вимогам ст.119 ЦПК України не грунтуються на законі.

Доводи
відповідача ОСОБА_1 про те, що матеріальну шкоду ОСОБА_3 повинна була
відшкодувати страхова компанія не заслуговують на увагу.

Ні
відповідачем ОСОБА_1, ні відповідачем ОСОБА_4 не надано суду доказів про те, що
цивільна відповідальність водія ОСОБА_1 на час ДТП була застрахована.

Відповідно
до ст.71 ЦК УРСР
1963р., яка діяла на час ДТП,
загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в три роки.

З  01 січня 2004р. набув чинності ЦК України.

Відповідно
до ст.257 ЦК України
загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно
до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України правила ЦК України
про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

З
матеріалів справи встановлено, що ДТП,
внаслідок якої заподіяна шкода ОСОБА_3, сталося 29 липня 2003р. Згідно
протоколу судового засідання (а.с. 129-131) та зустрічної позовної заяви,
долученої до матеріалів справи (а.с.124-126), ОСОБА_3 звернувся до суду з
зустрічним позовом 31 травня 2006р., тобто в межах трирічного строку позовної
давності.

Оскільки
позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені, суд першої інстанції відповідно до
вимог ст.88 ЦПК України присудив з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача
ОСОБА_3 понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору,
інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи, на проведення експертизи.

Суд першої
інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального
права, підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необгрунтовані і не
спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст.308 ЦПК України
апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись
ст.307, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, апеляційний суд Донецької області,
-

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу відповідача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Центрально-Міського районного суду м.Макіївки Донецької області від 05 лютого
2007р. залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала
може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.