УКРАЇНА АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем  України

15
травня 2007
року колегія  суддів  судової палати у  цивільних справах

апеляційного
суду Житомирської області в складі:

головуючого
- судді                   Малахової Н.М.

суддів:                                          Матюшенка
І.В.

Широкової Л.В.
при секретарі судового

засідання                                     Кульчицькій
І.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.  Житомирі апеляційну скаргу закритого
акціонерного товариства „АТЗТ „Коростенський фарфор" на рішення
Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 грудня 2006 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ЗАТ „АТЗТ Коростенський фарфор" про стягнення
заробітної плати за час вимушеного простою,

встановила:

У травні
2005 року
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом,  в
якому просила стягнути з ВАТ АТЗТ «Коростенський фарфор» на її користь 2082, 08 грн. за час
вимушеного простою не з її вини,  а з
підстав,  передбачених  ст. 113
КЗпП України. Зазначала,  що у період
2003-2005 років по
причині простою підприємства з незалежних від неї причин вона не працювала.

Рішенням
Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 грудня 2006 року позов
ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з відповідача на її користь 1208 грн. заробітної
плати за час вимушеного простою та в доход держави судові витрати та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В
апеляційній скарзі апелянт просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове
про відмову у задоволені позову. Зазначає,
що судом першої інстанції при ухвалені рішення порушено норми
матеріального та процесуального права,
неповно з'ясовані обставини справи. Поза увагою суду залишилися
положення  ст. 32 КЗпП щодо прав
власника. Суд не дав оцінки тому факту,
що позивачка в указані нею періоди знаходилася дома,  знала про прийняте рішення про запровадження
неповного робочого часу,  але не
оскаржувала.

Розглянувши
справу в межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає,  що скарга
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Справа22
ц/900                                    Головуючий суді 1-ї ін ст.  Лешко С. М.

Категорія
41                                          Доповідач-суддя Малахова Н.М.

2

Задовольняючи
вимоги позивачки,  суд виходив з
положень  ст. 26 Закону України «Про
відпустки» в редакції ЗУ №2073-111
та  ст.  ст. 56,  84 КЗпП України,  вважаючи,
що на підприємстві був простой
не з вини працівників,  оскільки всі
вони за ініціативою відповідача переводилися на неповний робочий день при
неповному тижні.

Проте вказаний
висновок суду не є обґрунтованим.

Положеннями  ст. 26 Закону України «Про відпустки»
передбачено надання відпусток без збереження заробітної плати за згодою сторін.

З
матеріалів справи вбачається,  що
відповідно до заяв ОСОБА_1 вона знаходилася у відпустці без збереження
заробітної плати з 02.01.2003
року по 13.01.2003 року про
що видавалися наказ №
168 від 18.12.2002 року
(а.сп.17,  18). Цей наказ позивачкою не оскаржувався.

За
наказом №109-к від 10.04.2003
року (а.сп.29, 30) працівників підприємства,  в тому числі і ОСОБА_1,  було переведено на неповний робочий день при
неповному робочому тижні. З 01.09.2003
року за наказом від 26.08.2003
року №168 К (а.сп.23,
24) підприємство переведено на нормальну тривалість робочого часу.

За
наказом № 101-к
від 21.04.2004 року
(а.с. 20, 21) працівників підприємства,
в тому числі і ОСОБА_1,  було
переведено повторно на неповний робочий день при неповному робочому тижні.

Введення
тимчасово неповного робочого часу передбачено і п.2.1 розділу 2 колективного
договору підприємства і обумовлюється випадками зменшення обсягів
виробництва,  втратою ринків збуту,  важким фінансовим становищем,  які не залежать від адміністрації
підприємства.

Виходячи
із змісту  ст. 5 6 КЗпП,  тривалість неповного робочого часу не
обмежується і може встановлюватися як шляхом зменшення тривалості щоденної
роботи,  так і зменшенням щоденної роботи
при неповному робочому тижні.

Згідно
роз'яснень Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про
працю Мінпраці та соціальної політики України №10-171 від 15.02.2001 року - за
наявності змін в організації виробництва і праці,  за умови додержання процедури зміни суттєвих
умов праці,  як вона передбачена статтею 32 КЗпП,  може бути встановлено неповний робочий час за
ініціативою роботодавців. У цьому випадку у разі незгоди працівника на
продовження роботи в нових умовах трудовий договір припиняється.

Вказані
позивачкою періоди,  в які вона не
працювала не знайшли підтвердження у судовому засіданні,  як періоди простою,  її доводи спростовуються вищевказаними
наказами та табелями обліку її робочого часу (а.сп.12, 13),  проти яких вона не заперечувала і не
оскаржувала. Крім цього,  суду не
представлено доказів на підтвердження того,
що ОСОБА_1 виходила на роботу у вказані періоди,  але її не забезпечували роботою,  і що вона про це попереджала власника або
уповноважений ним орган.

За таких
обставин позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними.

Оскільки
висновки суду   1- ї    інстанції не відповідають обставинам

3

справи,     рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального права,  то рішення підлягає
скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволені позову.

Керуючись  ст.
ст. 303,  307,
309,  313,  314,
316 ЦПК України,
колегія суддів-

вupішила:

Апеляційну
скаргу Закритого акціонерного товариства «АТЗТ «Коростенський фарфор»
задовольнити.

Рішення
Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 грудня 2006 року
скасувати,  ухваливши нове рішення про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути
оскаржено в касаційному порядку протягом двох місяців безпосередньо до
Верховного Суду України.