Справа № 22ц-1198/2007 р.                                   Головуючий
- цивільна                                                Доповідач
РІШЕННЯ

Іменем      України

14
вересня 2007 року                                                                                           м.  Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого:        Іваненко Л.В.

суддів:                    Ішутко В.М.
,                       Страшного М. М.

при
секретарі:        Івановій Н.Б.

з участю
ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 ,
адвоката ОСОБА_4
на стороні ОСОБА_1

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Ніжинського міськрайонного суду від 14 червня 2007 року по справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної
шкоди,  заподіяної внаслідок пошкодження
автомобіля,

встановив:

ОСОБА_2  та ОСОБА_3  у вересні
2006 року звернулись до суду з позовною заявою,
у якій просили стягнути на їхню користь з відповідача ОСОБА_1 85 085
грн. матеріальної шкоди,  20 000
моральної шкоди,  заподіяної внаслідок
пошкодження автомобіля та стягнути з відповідача понесені судові витрати по
оплаті державного мита,  за
інформаційно-технічне забезпечення та 331 грн. 80 коп. витрат за проведення
авто товарознавчої експертизи.

Рішенням
Ніжинського міськрайонного суду від 14 червня 2007 року позовні вимоги
позивачів задоволені частково,  стягнуто
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 74 053
грн. 20 коп. в рахунок
відшкодування заподіяної моральної шкоди,
740 грн. 53 коп.
в рахунок відшкодування понесених судових витрат по оплаті судового збору та
30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи,  а всього стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  79 823 грн. 73 коп.

ОСОБА_1
звернувся до суду з апеляційною скаргою,
в якій просить скасувати дане рішення як упереджене та необгрунтоване та
ухвалити нове рішення,  яким відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
та ОСОБА_3  Свої доводи апелянт
мотивує тим,  що суд першої інстанції не
в повному обсязі дослідив обставини справи,
не дав належної оцінки тим доказам,
які він надавав суду як сторона по справі.

Вказує
на те,  що він не визнавав позовних
вимог,  надавав суду письмові докази про
те,  що він не являвся надавачем послуг
по стоянці автомобілів станом на 14.07.2006 року,  охоронців на стоянку не наймав,  плату за стоянку не брав,  угоди про збереження автомобіля з позивачами
не укладав і дозволу на стоянку автомобілів нікому не надавав в тому числі і
позивачам.  Всі ці докази є в матеріалах
справи,  але суд підійшов до вирішення
цього позову однобоко і не надав цім доказам уваги.

Крім
того апелянт вказує,  що він не є
суб"єктом господарської діяльності відносно стоянки автомобілів,  оскільки стоянка в установленому порядку не
зареєстрована,  а отже журнали щоб особа,  яка ставить автомобіль в них
розписувалась,  не велися і квитанції не
видавались,  тому ОСОБА_1 вважає,  що взагалі відсутні підстави для задоволення
позову і стягнення з нього заподіяної шкоди.

Вислухавши
суддю - доповідача,  учасників судового
розгляду,  перевіривши доводи апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає,  що апеляційна
скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи
позовні вимоги,  суд виходив з того,  що відповідач порушив Правила зберігання
транспортних засобів на належній йому автостоянці. Проте,  з таким висновком не може погодитись апеляційний
суд.

Відповідно
до  ст. 936 ЦК України,  за договором зберігання одна сторона
(зберігач) зобов"язується зберігати річ,
яка передана їй другою стороною і повернути її у схоронності. Договір
зберігання є публічним,  якщо зберігання
речей здійснюється суб"єктом підприємницької* діяльності у приміщеннях
загального користування. За договором зберігання одна сторона сплачує другій
кошти,  що підтверджується відповідним
документом - квитанцією.

По
справі встановлено,  що 13 липня 2006
року позивач ОСОБА_3  залишив автомобіль
„Мерседес - Бенц - 210" на зберігання громадянину ОСОБА_5,  який отримав від позивача гроші та видав
ОСОБА_3 квитанцію. В ніч на 14 липня 2006 року виникла пожежа,  в результаті якої зазначений автомобіль був
пошкоджений.

Будь-якого   договору
на   зберігання   автомобіля
з   відповідачем ОСОБА_1 позивачі
не укладали.

Як
пояснив в судовому засіданні свідокОСОБА_5( а.с.  114-116),
який прийняв автомобіль позивача на зберігання,  він охороняв за проханням відповідача належні
відповідачу будівельні матеріали,  він не
був офіційно оформлений на роботу в якості охоронця на автостоянці і в його
обов'язки не входила охорона автомобілів. Ніякої вказівки від ОСОБА_1 щодо
прийняття автомобіля позивача на збереження він не отримував. Плату за охорону
автомобілів,  які він здійснював
особисто,  він забирав собі,  відповідачу не віддавав. Журналів обліку
автомобілів не було.

Правилами
зберігання транспортних засобів за №115 від 22.01.1996 року,  на які послався суд,  передбачено,
що вони регламентують організацію та порядок надання послуг щодо
зберігання транспортних засобів,  що
належать громадянам і поширюються на всі автостоянки,  що охороняються,  незалежно від форм власності,  які є суб"єктами господарської
діяльності,  чи належать цим суб"єктам.

Відповідач
ОСОБА_1 дійсно є суб"єктом підприємницької діяльності та платником єдиного
податку,  проте,  в липні 2006 року з наданням таких послуг:
перукарських та манікюру.

Вид
діяльності: надання послуг автостоянки за адресою м.  Ніжин,
З й мікрорайон був наданий податковою адміністрацією відповідачу лише в
грудні 2006 року згідно поданої відповідачем заяви,  тобто після пошкодження автомобіля позивача
ОСОБА_2.

Крім
того,  відповідно зазначених правил,  на автостоянці повинні вестися: журнал обліку
транспортних засобів довгострокового зберігання; журнал обліку транспортних
засобів тимчасового зберігання; журнал обліку щоденного та одноразового заїзду
і виїзду транспортних засобів; журнал обліку транспортних засобів з
пошкодженнями та некомплектних; касова книга; книга скарг та пропозицій; книжки
квитанцій. Як пояснили сторони,  таких
журналів та книг у відповідача не було.

Таким
чином,  оскільки відповідач на час
заподіяння шкоди автомобілю,  який
належав позивачу ОСОБА_2
не був суб"єктом підприємницької діяльності по наданню послуг
автостоянки,  так як цей вид діяльності
не був зареєстрований за відповідачем; стоянка автомобілів в установленому
порядку не була зареєстрована; особисто автомобіль від позивача на зберігання
не приймав; громадянинОСОБА_5,  який
прийняв від ОСОБА_3  автомобіль,  не перебував у трудових відносинах з
відповідачем ОСОБА_1,  то апеляційний суд
вважає,  що відсутні правові

підстави
для покладення на ОСОБА_1 відповідальності за пошкодження автомобіля.

За таких
підстав,  коли рішення суду не відповідає
обставинам справи і вимогам закону,  воно
підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених вимог про
відмову в задоволенні позову.

Керуючись  ст.
ст. 1166,  1167,  1209,
1210 ЦК України,  Правилами зберігання транспортних засобів на
автостоянках за №115 від 22 січня 1996 року,
ст.  ст.  303,
307,  309,  313 - 316,
317,  319,  325 ЦПК України,  апеляційний

суд,

вирішив :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішення
Ніжинського  міськрайонного  суду Чернігівської області  від
14 червня 2007 року   -    скасувати.

В
задоволенні позову  ОСОБА_2 і ОСОБА_3

до
ОСОБА_1    про

відшкодування
матеріальної і моральної шкоди - відмовити.

Рішення   набуває
чинності   негайно   і
може   бути   оскаржено
в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.