Справа № 22-4740                                                Головуючий у 1-й інстанції - Ганечко О.М.
Доповідач - Кабанченко О.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7   вересня
2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого -      Кабанченко О.А.

суддів -                   Пікуль А.А.

Коротуна В.М. при секретарі -
Кузнєцовій З.В.

розглянула у'.відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Державної спеціальної (воєнізованої) аварійно-рятувальної
служби МНС України на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 2 березня 2007 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної спеціальної (воєнізованої)
аварійно-рятувальної служби МНС України, Штабу Державної спеціальної
(воєнізованої) аварійно-рятувальної служби МНС України, третя особа: ОСОБА_2 про
поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, відновлення
дії колективного договору, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної
скарги,

встановила:

.. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 2 березня 2007 року
позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено
вважати ОСОБА_1 звільненим з посади заступника
начальника відділу - начальника сектору перспективного розвитку
інформаційно-аналітичного відділу Управління інформаційного забезпечення та охорони праці Головного управління Державної спеціальної
(воєнізованої) аварійно-рятувальної служби МНС України з 2
березня 2007 року по п.1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з
ліквідацією установи.

Зобов'язано Штаб Державної спеціальної (воєнізованої) аварійно-рятувальної служби
МНС України:

внести відповідні зміни щодо формулювання причин звільнення ОСОБА_1 у його
трудову книжку,

виплатити ОСОБА_1
43.224,03 грн. середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, 2.287,16 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення, 1.000 гри. у відшкодування
моральної шкоди,

виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної
відпустки за період його роботи з 17 січня 2006 року по 2 березня 2007 року та
допомогу у період його непрацездатності - з 30 березня 2006 року по 18 квітня
2006 року.

8  задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідачем - Державною спеціальною (воєнізованою) аварійно-рятувальної службою МНС України подана апеляційна скарга на рішення
суду, в якій ставиться питання про скасування рішення в
частині задоволення позовних вимог з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог. ДСВАРС посилається на
те, що висновки суду не відповідають
обставинам справи, оскільки позивач був звільнений з дотримання вимог трудового
законодавства. Зазначає, що судом зроблений правильний висновок  про  повну
ліквідацію  установи,  де
працював  позивач,   проте
одночасно

2

встановлено, що позивач неправомірно всупереч положенням ст.. 40 КЗпП України
був звільнений під час тимчасової непрацездатності. Далі в скарзі зазначається,
що висновок суду про ліквідацію ДСВАРС та покладення зобов'язань по виконанню
рішення суду на Штаб ДСВАРС є безпідставним.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судом
встановлено, що позивач за контрактом №33 від 14 жовтня 2004 року працював у
Головному управлінні ДСВАРС на посаді заступника начальника відділу -начальника
сектору перспективного розвитку інформаційно-аналітичного відділу Управління
інформаційного забезпечення та охорони праці. Строк дії контракту до 14 жовтйя
2006 року.

Реорганізація ДСВАРС проводилась на підставі наказів №272 від 18 жовтня
2005 року, № 295 від 31 жовтня 2005 року, №389 від 12 грудня 2005 року МНС
України.

13 січня 2006 року позивач був попереджений про наступне звільнення через
два місяці у разі неможливості працевлаштування, йому були запропоновані посади
у новостворених установах після реорганізації ДСВАРС, на що він погодився,
проте на час надання пропозицій не визначився з конкретною посадою.

З 10 по 29
березня 2006 року, з 30 березня по 12 квітня 2006 року, з 13 по 18 квітня 2006
року позивач хворів, що підтверджується даними, які містяться в листках
тимчасової непрацездатності.

Наказом ДСВАРС
за №70-к від 13 березня 2006 року позивач був звільнений 13 березня 2006 року,
тобто в період тимчасової непрацездатності, з роботи по п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку з реорганізацією ДСВАРС.

Задовольняючи
позовні вимоги та змінюючи формулювання причини звільнення позивача з виплатою
йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції
виходив з того, що звільнення позивача було проведено з порушенням вимог
трудового законодавства, а саме ст..40 ч.3 КЗпП України, відповідно до якої
звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у
період тимчасової непрацездатності працівника не допускається, проте поновити
його на роботі неможливо внаслідок ліквідації на час розгляду справи установи.

Такий висновок
суду є правильним, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправильно застосовані
положення ст.. 40 КЗпП
України судова колегія вважає безпідставними. Представник відповідача в скарзі зазначає, що ст.. 40 КЗпП України передбачено можливість звільнення
працівника в період його тимчасової непрацездатності у разі повної
ліквідації підприємства. Проте, судом встановлено, що звільнення позивача
відбулося не з причини ліквідації підприємства, а в зв'язку з його
реорганізацією, що виключає можливість звільнення працівника під час тимчасової
непрацездатності. Ліквідація підприємства відбулася після звільнення позивача,
внаслідок чого суд не мав змоги поновити його на роботі і змінив формулювання причини звільнення із стягненням
середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Необгрунтованими
є доводи апеляційної скарги про безпідставне покладення на Штаб ДСВАРС
обов'язків щодо позивача за рішенням суду, оскільки, як вбачається з матеріалів
справи і це було встановлено судом, Штаб ДСВАРС є правонаступником ДСВАРС.

З огляду на
наведене, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги
з мотивів, що в ній викладені, та скасування рішення суду немає.

Керуючись ст..
ст.. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

3

Апеляційну скаргу Державної
спеціальної (воєнізованої) аварійно-рятувальної служби МНС України відхилити.

Рішення
Шевченківського районного суду м. Києва від 2 березня 2007 залишити без зміни.