Справа № 22ц-1104/2007                                   Головуючий у
- цивільна                                             Кантур
Доповідач - Мельниченко Ю.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня
2007 року                                                                                               м.  Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді:    ПОЗІГУНА М. І.,

суддів:                ІШУТКО В.М. ,  МЕЛЬНИЧЕНКА Ю.В.,

при
секретарі:   ГАВРИЛЕНКО Ю.В.

з
участю: адвоката ОСОБА_1  розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 травня 2007 року
по справі за позовною заявою ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі,  середнього заробітку за час остаточного
розрахунку та моральної шкоди ,  -

ВСТАНОВИВ:

У квітні
2007 року ОСОБА_2  звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3,  в якій просила стягнути з відповідачки на її
користь заборгованість по заробітній платі і компенсацію за невикористану
відпустку,  яка складає 350 грн.,  середній заробіток за весь час затримки
розрахунку по день фактичного розрахунку,
2000 грн. моральної шкоди та 200 грн. понесених витрат на послуги
адвоката. В обгрунтування заявлених вимог посилалась на те,  що з 16.07.2005 року по жовтень 2006 року
працювала продавцем у магазині "Вілія" у приватного підприємця
ОСОБА_3. 01.06.2006 року між ними була укладена трудова угода,  згідно якої її заробітна плата становила 175
грн.. 01.10.2006 року зазначена трудова угода була розірвана,  але ні заробітна плата,  ні компенсація за невикористану відпустку їй
не виплачені. Крім того,  несвоєчасною
виплатою заробітної плати їй завдана моральна шкода,  яка у відповідності до  ст.
237-1 КЗпП України підлягає стягненню з відповідача,  і яку вона оцінює в 2000 грн..

Рішенням
Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 травня 2007 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2  до ОСОБА_3 відмовлено та стягнуто з ОСОБА_2  на користь держави 51 грн. судового збору та 30 грн.
витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду даної справи.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2  просить скасувати зазначене рішення суду та постановити
нове рішення,  яким задовольнити її
позовні

вимоги,  посилаючись на невідповідність висновків суду
обставинам справи,  на неповне
з"ясування судом обставин по справі,
однобічність розгляду справи та неправильне застосування норм
матеріального права. На думку апелянта,
протирічить трудовому законодавству та умовам трудової угоди висновок
суду про необхідність реєстрації працівником як укладення так і припинення
трудової угоди в центрі зайнятості. Апелянт вважає,  що суд необгрунтовано не взяв до уваги її
тверджень про узгоджену між нею та відповідачкою оплату праці в розмірі 3% від
суми виручки,  оскільки відповідачкою хоч
і заперечувала її твердження,  проте
нічим не спростувала,  хоча відповідно до
ч.1  ст.
60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,  на які вона посилається. Суд залишив поза
увагою її клопотання про виклик в якості свідка ОСОБА_4 ,  з якою вона разом працювала і отримувала
заробітну плату. Крім того,  апелянт ОСОБА_2  не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з неї
на користь держави 51 грн. судового збору та 30 грн. витрат з
інформаційно-технічного забезпечення.

Заслухавши
суддю-доповідача,  представника
позивача,  дослідивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає,  що скарга підлягає задоволенню,  рішення суду скасуванню з постановлениям нового рішення
про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Відмовляючи
в задоволенні позовних вимог,  суд першої
інстанції виходив із відсутності у відповідачки перед позивачкою заборгованості
по заробітній платі,  оскільки остання
брала в рахунок своєї заробітної плати частину довірених їй товарів та коштів,  виручених від їх реалізації,  посилався на ухилення позивачки від
реєстрації припинення з її ініціативи трудової угоди між сторонами в центрі
зайнятості,  а в зв"язку з цим на
відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Проте,  з таким висновком суду не може погодитись суд
апеляційної інстанції,  оскільки він не
грунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.

Відповідно
до ч.1 та 3  ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,  крім випадків,  встановлених
ст.  61 цього Кодексу. Доказуванню
підлягають обставини,  які мають значення
для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб,  які беруть участь у справі,  виникає спір.

По
справі встановлено,  що трудова
угода,  укладена 01.06.2006 року між ОСОБА_2  та ОСОБА_3
була розірвана в односторонньому порядку 01.10.2006 року. Цього факту не
заперечує жодна із сторін.

Проте,  як вбачається із заявлених вимог ОСОБА_2 ,  вона просила стягнути на її користь заборгованість по заробітній
платі за вересень 2006 року та компенсацію за невикористану відпустку. І хоча
відповідачка заперечувала наявність у неї такої заборгованості перед
позивачкою,  проте не надала суду жодних
належних доказів про отримання останньою заробітної плати за цей час.

Згідно
умов трудового договору від 01.06.2006 року ПП ОСОБА_3  зобов'язана сплачувати ОСОБА_2  заробітну плату в розмірі 175 грн. на місяць
(а.с. 5),  яка і підлягає стягненню на її
користь.

Відповідно
до положень  ст.  79 КЗпП України щорічні основні та додаткові
відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після
закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві,  в установі,
організації,  а у разі надання
зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи
їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу.

Згідно
довідки Сергіївської сільської ради № 632 від 19 грудня 2006 року ОСОБА_2  працювала у магазині "Вілія"
продавцем,  який належить ОСОБА_3,  з 16.07.2005 року по жовтень 2006 року (а.с.
8).

Проте,  дозвіл на відкриття торгівельної точки на
території Сергіївської сільської ради ПП ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_5  надано лише рішенням виконавчого комітету
Сергіївської сільської ради №16 від 04 травня 2006 року (а.с. 26),  а тому,
суд вважає,  що безпідставними є
доводи позивачки відносно її роботи у відповідача з 16 липня 2005 року,  оскільки торгова точка відкрита пізніше,  а довідка Сергіївської сільської ради № 632
від 19 грудня 2006 року не має доказового значення і суперечить рішенню про
відкриття магазину.

За таких
обставин,  фактично відпрацьованим
часом,  пропорційно до якого визначається
тривалість відпустки,  є період роботи
позивачки з 01 червня 2006 року,  тобто з
дня укладення трудової угоди,  по 01
жовтня 2006 року. За цей період підлягає стягненню грошова компенсація за
невикористану відпустку у розмірі 58 грн. 33 коп..

З
01.10.2006 року фактично припинені трудові відносини,  але позивачка належним чином не була
звільнена,  і з нею не проведено повний
розрахунок та не видана трудова книжка у строки,  встановлені
ст.  116 КЗпП України. Таким
чином,  відповідно до положень  ст.
117 КЗпП України з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню
середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку,  тобто з 01.10.2006 року по

Крім
того,  внаслідок затримки виплати
заробітної плати та непроведения
з позивачкою остаточного розрахунку протягом тривалого часу,  виникли істотні вимушені зміни у її життєвих
стосунках,  погіршився її матеріальний
стан,  що вимагало додаткових зусиль для
організації її життя. Таким чином,
позивачу була заподіяна моральна шкода,
а тому з врахуванням характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних
страждань,  тривалості негативних
наслідків морального характеру,  ступеня
вини відповідача та обставин справи,  а
також виходячи із засад розумності,
справедливості та виваженості,
апеляційний суд вважає,  що розмір
морального відшкодування позивачу належить визначити в сумі 50 грн.

Судові
витрати по справі слід покласти на відповідача - ОСОБА_3,  відповідно до вимог  ст. 88 ЦПК України.

Керуючись  ст.
ст.  116,  117,
237-1 КЗпП України  ст.  ст. 301,
303,  304,  307,
309,  313,  316,
317,  319 ЦПК України апеляційний
суд,  -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення
Прилуцького міськрайонного суду М. Чернігова від 08 травня 2007 року скасувати.

Позовні
вимоги ОСОБА_2
задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 175 грн. в
рахунок заробітної плати за вересень 2006 року,
58 грн.33 коп.3а невикористану відпустку за час роботи в 2006 році,  1643 грн.89 коп. середнього заробітку за час
затримки остаточного розрахунку,  50 грн.
в рахунок відшкодування моральної шкоди,
а всього 1927 грн.22 коп.

Стягнути
з ОСОБА_3 на користь держави 51 грн.00 коп. та ЗО грн.00 коп. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи.

Рішення
суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання ним законної сили.