Справа № 33ц-352                                                                           Головуючий
в 1 інстанції Ваврів 1.3.
- 44                                                                                    Доповідач
УХВАЛА

іменем    України

17 липня
2007 року.                                                                             м.  Луцьк

Колегія
суддів з розгляду цивільних справ у касаційному порядку апеляційного суду Волин­

ської
області в складі:

головуючого       Лончука В.Г.,

суддів                   Расевича СІ.,  Подолюка В.А.,

Шевчук
Л.Я.,  Завидовської-Марчук О.Г.,

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1,
дочір­нього підприємства „Зодчий" товариства з обмеженою
відповідальністю „Ореол ЛТД" до Тернопільської міської ради,  треті особи - ОСОБА_2,  ОСОБА_3,
ОСОБА_4,  ОСОБА_5,  ОСОБА_6,
ОСОБА_7,  ОСОБА_8,  ОСОБА_9,
ОСОБА_10,  ОСОБА_11,  ОСОБА_12, ОСОБА_13,  ОСОБА_14,
про усунення перешкод в користуванні власністю,  надання дозволу на проведення будівельних
робіт за касаційними скаргами ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  ОСОБА_5,
ОСОБА_6,  ОСОБА_7,  ОСОБА_8,
ОСОБА_9,  ОСОБА_10,  ОСОБА_11,
ОСОБА_12 та Тернопіль­ської міської ради на рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської області від 4 травня 2005 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської області від 5 липня 2005 року,  -

встановила:

У січні
2005 року ОСОБА_1.  звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_2,  третя особа -
Дочірнє підприємство „Зодчий" товариства з обмеженою відповідальністю
„Ореол ЛТД" (далі - ДП „Зодчий") про усунення перешкод в користуванні
власністю та на­дання дозволу на проведення будівельних робіт.

В ході
розгляду справи до участі в ній в якості співпозивача було притягнуто ДП
„Зодчий",  проведено заміну неналежного
відповідача на Тернопільську міську раду,
ОСОБА_2 залучено до участі у справі в якості третьої особи. Крім
того,  до участі у справі в якості третіх
осіб залучено ОСОБА_3,  ОСОБА_4.,  ОСОБА_5,
ОСОБА_6,  ОСОБА_7, ОСОБА_8,  ОСОБА_9,
ОСОБА_10.,  ОСОБА_11.,
ОСОБА_12.,  ОСОБА_13.та ОСОБА_14

В
обгрунтування позовних вимог позивачі зазначали,  що рішенням Тернопільської міської ради від
23 лютого 2000 року № 149 було надано дозвіл на проведення капітального ремонту
покрівлі будинку АДРЕСА_1,  оскільки
через фізичний знос він потребував заміни,
з улаштуванням мансардних приміщень на горищі. ДП „Зодчий",

з яким
ОСОБА_1.  уклав угоду на дольову участь у
будівництві,  були розпочаті роботи по
реконструкції покрівлі зазначеного будинку. Рішенням Тернопільської міської
ради від 8 вересня 2004 року № 882 зазначене рішення міської ради скасовано і
зобов'язано департа­мент житлово-комунального господарства,  екології і транспорту укласти угоду з ДП „Зод­чий"
на проведення зазначених будівельних робіт з врахуванням прав інших
співвласників даного будинку. Більшість мешканців будинку згоди на проведення
такої реконструкції не дали. Позивач ОСОБА_1. ,
будучи власником квартири № 19 вказаного будинку,  вважає,
що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні його власністю. У
зв'язку з наведеним,  позивачі просили
зобов'язати відповідача надати дозвіл на проведення ремонтних робіт по
капітальному ремонту покрівлі даного будинку та влаштування на горищі
мансардних при­міщень.

Рішенням
Тернопільського міськрайонного суду від 4 травня 2005 року позов за­доволено,  зобов'язано Тернопільську міську раду надати
дозвіл на проведення будівельних робіт по виконанню капітального ремонту
покрівлі з реконструкцією і влаштуванням манса­рдних примушень в
будинкуАДРЕСА_1.

Ухвалою
апеляційного суду Тернопільської області від 5 липня 2005 року рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У
касаційних скаргах ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  ОСОБА_4.,
ОСОБА_5,  ОСОБА_6,  ОСОБА_7.,
ОСОБА_8, ОСОБА_9.,  ОСОБА_10,  ОСОБА_11., ОСОБА_12. та Тернопільська міська
рада ставлять питання про скасування судових рішень та постановления нового рішення
про відмову в задоволені позову,
посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія
суддів вважає,  що касаційні скарги
підлягають задоволенню з таких під­став.

Постановляючи
рішення про задоволення позову,  місцевий
суд,  з яким погодилася й апеляційна
інстанція,  виходив з того,  що відмова третіх осіб від надання згоди і
відмова Тернопільської міської ради від надання дозволу на проведення
будівельних робіт по ремон­ту покрівлі і облаштуванню мансардних приміщень на
горищі перешкоджає позивачу ОСОБА_1 ,
який уклав угоду з ДП „Зодчий" на проведення таких робіт,  користуватися та утриму­вати в належному стані
його власну квартиру,  оскільки він немає
можливості завершити вже розпочаті роботи по влаштуванню мансардного
приміщення. При цьому суд першої інстанції взяв до уваги те,  що ДП „Зодчий" має в наявності всю
необхідну документацію на проведен­ня зазначених будівельних робіт і виконання
цих робіт є доцільним з точки зору забезпечення належних умов проживання всіх
співвласників,  адже покрівля даного
будинку знаходиться в незадовільному стані.

Проте з
таким висновком погодитися не можна,
оскільки він суперечить нормам чинного законодавства та матеріалам
справи.

Відповідно
до пунктів 2 і 3  ст.  10 Закону України „Про приватизацію
державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків є
співвласниками допоміж­них приміщень будинку,
технічного обладнання,  елементів
зовнішнього благоустрою; допо­міжні приміщення окремо приватизації не
підлягають.

Таким
чином,  допоміжні приміщення
(підвали,  сараї,  комори,
горища,  колясочні) стають
об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного
будинку,  тобто їх спільним майном,  одночасно з приватизацією громадянами
квартир. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує
здійснення додаткових дій,  зокрема,  ство­рення об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку,  вступу до
нього.

Набуте
громадянами право власності на квартири державного житлового фонду та належні
до них допоміжні приміщення є,  у
відповідності до  ст.  41 Конституції України,  не­порушним,
і згідно  ст.  55 Конституції України забезпечується
державою та захищається су­дом.

Власник                                        (власники)
неприватизованих квартир багатоквартирного

будинку
є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками при­ватизованих
квартир. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та
розпоряджатися цими приміщеннями,  в тому
числі і з питань улаштування мансард,
надбудо­ви поверхів тощо.

Правовий
режим майна,  що перебуває у спільній
власності власників квартир,  від­повідно
до п. 7 ч. 1  ст.  92 Конституції України,  має визначатися виключно законами України.

Відповідно
до частин 2 і 4  ст.  355 ЦК
України майно може належати на праві спі­льної часткової або на праві
спільної сумісної власності,  спільна
власність вважається част­ковою,  якщо
договором або законом не встановлено спільної сумісної власності.

Згідно
зі  ст.
19 Закону України „Про об'єднання співвласників багатоквартирного
будинку" спільне майно власників квартир складається з неподільного та
загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і
не підлягає відчуженню,  зага­льне майно
- у спільній частковій власності.

Питання
щодо згоди власників квартир - співвласників допоміжних приміщень
багатоквартирного будинку - на надбудову поверхів,  улаштування мансард із використанням при
цьому конструктивних елементів будинку,
як і на вчинення інших дій стосовно допоміж­них приміщень (оренда,  тощо),
має вирішуватися відповідно до законів України,  які визна­чають правовий режим
власності,  передусім ЦК України.

Відповідно
до  ст.  358 ЦК
України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за
їхньою згодою.

На ці
положення чинного законодавства суд уваги не звернув,  і не врахував того,  що співвласники зазначеного житлового будинку
не давали згоди на виконання будівельних робіт по переобладнанню горища та
влаштування мансардних приміщень,
відповідний про­ект реконструкції з ними не погоджувався,  в результаті чого прийшов до невірно
висновку,  що позовні вимоги є
обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Статтею
335 ЦПК України визначено,  що суд
касаційної інстанції не може встано­влювати або (та) вважати доведеними
обставини,  що не були встановлені в
рішенні суду чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу,  про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки
суд першої інстанції припустився помилки при застосуванні матеріаль­ного
закону,  який поширюється на спірні
правовідносини,  а апеляційний суд
залишив поза увагою наведені порушення місцевого суду і не виправив їх,  тому оскаржувані судові рішен­ня не можуть
залишатися в силі і підлягають скасуванню з направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись  ст.
ст.  336,  338 ЦПК України,  колегія суддів -

ухвалила:

Касаційні
скарги ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  ОСОБА_4,
ОСОБА_5,  ОСОБА_6,  ОСОБА_7,
ОСОБА_8,  ОСОБА_9,  ОСОБА_10,
ОСОБА_11,  ОСОБА_12 та
Тернопільської міської ради задовольнити.

Рішення
Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 трав­ня 2005
року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 5 липня 2005 року в
да­ній справі скасувати,  а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.