Справа №22ц-1881/2007р.                                          Головуючий у 1 інстанції Савченко С. І.
01, 26                                                            Доповідач
у 2 інстанції Приходько К.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2007 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах Апеляційного суду

Київської області в складі:

головуючого    Приходька К.П.,

суддів         Данілова О.М. ,  Олійника В.І.,

при
секретарі  Колесник Н.І.,

розглянула
у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15
лютого 2007 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до
ОСОБА_1,  ОСОБА_3,  третя особа Ірпінська міська державна
нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини,  визнання частково недійсним свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від 26 серпня 1992 року та розподіл спадкового
майна,

встановила:

у серпні
2006 року позивач звернувся до суду із позовом обґрунтовуючи свої вимоги
тим,  що відповідачі по справі його
рідний брат і сестра. їх батьки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в період шлюбу придбали
будинок по АДРЕСА_1 на ім'я матері.

Рішенням
Ірпінського міськвиконкому №521 від 15 травня 1972 року матері було дозволено
побудувати на цій земельній ділянці новий будинок замість старого і батьки
розпочали будівництво. Пізніше рішенням Ірпінського міськвиконкому №453 від 14
травня 1973 року. позивача було прийнято в співзабудовники в рівних долях із
закріпленням ділянки 600 кв.м.,
вилученої у матері. Він будівництво своєї половини будинку
закінчив,  а частина будинку батьків
будівництвом не закінчена.

ІНФОРМАЦІЯ_1
р. помер батько сторін ОСОБА_4,  після
смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частину як старого будинку так і
незакінченого будівництвом будинку по АДРЕСА_1. Спадщину прийняли дружина
померлого ОСОБА_5 та його діти,  сторони
у справі,  шляхом володіння спадковим
майном,  а тому він та відповідачі мають
право на 1/8 частину обох будинків а мати - на 58 частин,  з яких 1/2 частка у майні подружжя і 1/8
спадщина після смерті чоловіка.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати ОСОБА_5 і після її смерті відкрилася
спадщина на

58 частин вказаних будинків та грошові вклади в Ощадбанку. Він своєчасно
прийняв

спадщину,  подавши заяву до
держнотконтори і це ж зробили і відповідачі,
однак між

сторонами виник спір.

У
вересні 2006 року позивач доповнив та уточнив свої вимоги,  посилаючись на те,  що після ознайомлення із спадковими справами
з держнотархіву після смерті батьків,
він дізнався,  що відповідач
ОСОБА_1 після смерті матері отримав свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на все майно,  що порушує його
права,  бо він прийняв спадщину після
смерті батька,  мешкаючи в спадковому
будинку,  вважає,  що не пропустив строк позовної давності для
оспорення цього свідоцтва.

2

Позивач
просив суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 26 серпня 1992 року,
видане на ім'я відповідача ОСОБА_1 визнати за ним право власності на 1/4
частину будинку «А» та незакінченого будівництвом будинку «Б» по АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом після смерті батька.

Рішення
суду від .15 лютого 2007 року позовна заява задоволена частково,  встановлений факт прийняття ОСОБА_2спадщини
за законом після смерті його батькаОСОБА_4,
що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
визнане частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за
заповітом,  видане 26 серпня 1992 року на
ім'я ОСОБА_1 після смерті його матері ОСОБА_5 в частині спадкування 1 /6
частини спадкового майна,  визнано за
ОСОБА_2право власності на 1/6 частину житлового будинку «А» та 1/6 частину
незакінченого будівництвом житлового будинку «Б» по АДРЕСА_1  в порядку спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_4,  що помер ІНФОРМАЦІЯ_1
року,  в задоволені решти позовних
вимог,  відмовлено.

Відповідачем
подана апеляційна скарга на рішення суду в якій вона просить рішення суду
скасувати та постановити нове рішення,
яким відмовити позивачу в задоволені позовних вимог посилаючись на
те,  що суд першої інстанції невірно
встановив фактичні обставини справи,  дав
неправильну оцінку зібраним доказам,
неправильно застосував норми матеріального права.

Колегія
суддів вважає,  що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав,

Судом
встановлено,  що батьки сторін ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 в період шлюбу придбали на ім'я ОСОБА_5 будинок АДРЕСА_1. Будинок був
придбаний на підставі рішення народного суду м.
Ірпінь від 29 листопада 1971 року,
з якого вбачається,  що даний
будинок належав Ірпінському домоуправлінню,
однак в результаті покращень,
зроблених подружжям ОСОБА_1 право власності було визнане за
ОСОБА_5,  і відповідно вказаний будинок
належав батькам сторін як спільне майно подружжя.

«
Рішенням Ірпінського міськвиконкому №521 від 15 травня 1972 року ОСОБА_5 було
дозволено побудувати на земельній ділянці новий будинок замість старого,  будівництво якого було розпочате батьками
сторін.

Рішенням
Ірпінського міськвиконкому №453 від 14 травня 1973 року позивача було прийнято
в співзабудовники нового будинку в рівних долях із закріпленням за ним ділянки
площею 600 кв.м.  вилученої у матері.
Позивач будівництво своєї половини будинку закінчив,  його будинку присвоєно окремий номер
АДРЕСА_2. Частина будинку батьків у вигляді будинку під літером «Б» по АДРЕСА_1
будівництвом не закінчена.

ІНФОРМАЦІЯ_1
року помер ОСОБА_4,  який заповіту не
залишив. Після його смерті відкрилась спадщина на 12 частину будинку «А» та
12 частину незакінченого будівництвом будинку «Б» по АДРЕСА_1 Київської
області. Спадкоємцями першої черги за законом були дружина померлого ОСОБА_5 та
його діти - позивач і відповідачі. Спадщину у встановлений законом шестимісячний
термін прийняли дружина та діти - позивач ОСОБА_2 і відповідач ОСОБА_1,  які фактично вступили в управління та
володіння спадковим майном,  оскільки
постійно проживали і користувалися спадковим будинком та господарськими
спорудами,  що стверджується відомостями
про прописку в домовій книзі.

Дочка
померлого відповідач ОСОБА_3 спадщину не прийняла у встановлений законом
шестимісячний строк ні шляхом звернення з заявою до держнотконтори,  ні фактично,
бо вона в будинку не проживала,
прописана не була. Відповідно дружина померлого та діти успадкували по
1/6 частині спадкового майна кожний.

3

ІНФОРМАЦІЯ_2
року померла
ОСОБА_5,  яка залишила
заповіт,  де заповідала все своє майно
відповідачу ОСОБА_1,  який прийняв
спадщину і отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26 серпня
1992 року,  за яким йому належить будинок
«А» та незакінчений будівництвом будинок «Б» по АДРЕСА_1,

Відповідно
до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України 2003 року вказаний Кодекс застосовується до цивільних
правовідносин,  що виникли після набрання
ним чинності. Оскільки в даній справі спірні правовідносини між сторонами щодо
прийняти спадщини виникли під час дії ЦК УРСР ( в редакції 1963 року),  то суд першої інстанції правильно застосував
норми цього Кодексу для вирішення даного спору.

Згідно  ст. 524 ЦК
УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємство за законом має місце,  коли і оскільки воно не змінено
заповітом.  Згідно  ст. 529 ЦК
УРСР (в редакції 1963 року) до спадкоємців першої черги за законом належать
діти,  дружина і батьки померлого,  спадкоємці першої черги за законом
успадковують майно померлого в рівних частках.

Статтею
549 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року) визнається,  що
спадкоємець прийняв спадщину,  якщо він
фактично вступив в управління або володіння спадковим майном,  чи якщо він подав державній нотаріальній
конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вказані дії
повинні бути вчинені протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини.

У
відповідності зі  ст. 256 ЦПК України судам
підвідомчі справи про встановлення фактів,
від яких залежить виникнення,
зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян,  якщо законом не визначено іншого порядку їх
встановлення.

Оскільки
судом встановлено,  що після смерті в
1973 році ОСОБА_4. відкрилася спадщина на 1/2 частину спадкового будинку і
спадщину прийняли в рівних частинах лише дружина померлого ОСОБА_5 та його діти
- позивач ОСОБА_2 і відповідач ОСОБА_1,
як спадкоємці першої черги за законом,
то суд першої інстанції правильно вважав,  що кожному із спадкоємців належить по 1/6
частині спадкового майна,  а саме будинку
«А» та незакінченого будівництвом будинку «Б» по АДРЕСА_1 Київської області.

З
наведених підстав суд першої інстанції правильно встановив факт прийняття
позивачем спадщини після смерті батька та визнав за позивачем право власності
на 1/6 частину будинку «А» та незакінченого будівництвом будинку «Б» по
АДРЕСА_1 Київської області.

Враховуючи
вище викладене суд правильно задоволив позов в частині визнання частково недійсним
свідоцтва про право на спадщину за заповітом,
виданого 26 серпня 1992 року Ірпінською держнотконторою на ім'я
відповідача ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5,
оскільки дане свідоцтво порушує права позивача,  бо позбавляє його 1/6 частини спадщини,  яку він успадкував після смерті батька і на
яку він має право.

Доводи
відповідачів про те,  що після смерті
батька сторін у 1973 році спадщина не відкривалася,  бо будинок був викуплений на ім'я матері
ОСОБА_5 і був її власністю не заслуговують на увагу.

Судом встановлено,  що батьки сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в період
шлюбу придбали на ім'я ОСОБА_5 будинок АДРЕСА_1. Будинок був придбаний на
підставі рішення народного суду м.
Ірпінь від 29 листопада 1971 року з якого вбачається,  що даний будинок належав Ірпінському
домоуправлінню,  однак в результаті
покращень,  зроблених подружжям
ОСОБА_1,  право власності було визнане за
ОСОБА_5,  з неї на користь домоуправління
стягнуто 639 крб. і відповідно вказаний будинок належав батькам сторін як
спільне майно подружжя.

4

Згідно  ст. 24 КпШС України,  який діяв на час придбання спірного будинку у
1971 році,  до роздільного майна подружжя
належить майно,  яке належало кожному з
подружжя до одруження,  а також одержане
ним під час шлюбу в дар,  або в порядку
успадкування.

Оскільки
спірний будинок не є дошлюбним майном та не отриманий в дар чи в порядку
спадкування,  то він не належить до
роздільного майна подружжя.

Апелянт
у своїй апеляційній скарзі посилається на те,
що згідно з вимогами  ст. 331 ЦК України на
незакінчений будівництвом будинок не може бути визнано право власності,

Пленум
Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року в своїй постанові «Про
практику застосування судами законодавства,
що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» вказав
на те,  що за позовом дружини,  членів сім'ї забудовника,  які спільно будували будинок,  а також спадкоємців суд вправі провести поділ
незакінченого будівництвом будинку,
якщо,  враховуючи ступінь його
готовності,  можна визначити окремі частини,  що підлягають виділу,  і технічно можливо довести до кінця
будівництво зазначеними особами.

Судом
першої інстанції з врахуванням пояснень сторін,
поданих доказів правильно зроблений висновок про визнання за позивачем
права власності на частину незакінченого будівництвом житлового будинку.

Посилання
скаржника на те,  що суд першої інстанції
невірно встановив фактичні обставини справи,
дав неправильну оцінку зібраним доказам,
неправильно застосував норми матеріального права не приймаються судом до
уваги оскільки не ґрунтуються на зібраних матеріалах справи. Доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду.

Колегія
судців вважає,  що рішення суду
постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав
для його скасування не має.

На підставі
наведеного,  керуючись:  ст.
ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія,

ухвалила:

апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15
лютого 2007 року відхилити,  рішення
залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Верховного Суду У країни протягом двох місяців.