УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14
вересня 2007 року                                                            м.
Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду
Івано-Франківської області в складі:

головуючого               Матківського Р.Й.

суддів                          Беркій О.Ю.,
Горблянського Я.Д.

секретаря                    Юрків І.П.

з участю       апелянтки                     ОСОБА_1. та її адвоката ОСОБА_2., позивача

ОСОБА_3  та
його   представника  ОСОБА_4., представника Стебниківської
сільської ради Бойко М.В.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу з апеляційною скарго ОСОБА_1 на рішення
Тисменицького районного суду від 19 квітня 2006 року,-

встановила:

В серпні 2004 року в суд з позовом до ОСОБА_5 ,
Стебниківської сільської ради звернувся ОСОБА_3, щоб постановити рішення про
визнання неправомірним рішення сільської ради від 22.08. 2000 року, яким
визнано право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, частково
недійсним свідоцтво про право власності не цей будинок, визнати право власності
на 12 частину цього будинковолодіння та реально розділити його.

Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги, просив визнати за
ним право власності на все будинковолодіння як спадкове майно після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_5, поскільки один прийняв спадщину.

Рішенням
Тисменицького районного суду від 19 квітня 2006 року позов задоволено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій
просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 в
задоволенні позову. Апелянтка в скарзі зазначає, що суд помилково прийшов до
висновку, що спірне будинковолодіння не належало до колгоспного двору. Дозвіл
на будівництво отримала ОСОБА_6 яка була колгоспною пенсіонеркою.

Навіть якщо б двір в якому проживав батько не відносився до типу
колгоспного він все одно був співвласником будинковолодіння і мав право на
частку в ньому, поскільки як ч.1ен сім'ї' приймав участь у будівництві.

Вважає, що ОСОБА_7 не мала права на частку в майні колишнього колгоспного
двору бо з 1982 по 1994 роки в цьому дворі не проживала, а заповіт на її
ім"я сфальсифікований. Дійсним є заповіт складений у 1993 році на користь
ОСОБА_8.

Безпідставним є висновок суду, що ОСОБА_8 спадщину після
смерті ОСОБА_6 не прийняв. Батько мав право розпорядитись своєю часткою при
житті та подарувати їй будинковолодіння.

Справа №
22-ц-982 /2007 р.                               Головуючий
у І інстанції Струтинський P.P.

Категорія26                                                          Доповідач
Матківський Р.Й.

Вислухавши доповідача, апелянтку та її адвоката які вимоги скарги
підтримали, позивача, його представника та представника сільської ради які
вимоги скарги не визнали , дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає,
що скаргу слід відхилити.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що
будинковолодіння АДРЕСА_1 хоча й розпочато будівництвом після виділення у липні
1980 року земельної ділянки забудівнику ОСОБА_9 яка була колгоспною
пенсіонеркою, однак фактично споруджувалось за кошти не ч.1енів колгоспного
двору, а за спільні кошти з участю ОСОБА_5 та дружини ОСОБА_7.

Враховуючи, що відповідно до рішення сільської ради від
25 лютого 1993 року на а.с. 125 відкрито погосподарський номер на спірне
будинковолодіння ОСОБА_5 за заявою забудівника ОСОБА_6, докази про участь в
будівництві її дочки ОСОБА_7 суд першої інстанції правильно застосував
положення статтей 17 та 16 ЗУ „Про власність"який діяв на час спірних
правовідносин, що майно придбане внаслідок спільної праці ч.1енів сім"ї, є
їх спільною сумісною власністю.

Суд правильно встановив, що ОСОБА_7 після смерті матері
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 по заповіту від 1985 року прийняла спадщину, поскільки
відповідно до довідки сільської ради на а.с. 80 з 1994 року разом із сином
ОСОБА_3 проживала в спірному будинковолодінні, тому визнається такою, що
прийняла спадщину на підставі ст. 549 ЦК
України в редакції 1961 року. Відповідно до протоколу судового засідання
від 15 лютого 2005 року відповідач ОСОБА_5 і сам не заперечував факт проживання
з бувшою дружиною в спірному будинковолодінні.

Правильно судом першої інстанції встановлено, що після
смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 спадщину прийняв позивач ОСОБА_3 поскільки
постійно там проживав і вів господарство.

Після смерті батька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 його син ОСОБА_3 у встановлений
ст.1270 ЦК строк
подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини тому являється
єдиним спадкоємцем, що у встановленому законом пор"ядку прийняв спадщину.

У зв"язку з порушенням майнових прав ОСОБА_3 суд
першої інстанції правильно визнав недійсними свідоцтво про право власності за
ОСОБА_5. на все будинковолодіння та договір дарування цього будинковолодіння
ОСОБА_1.

Суд першої інстанції постановив рішення з дотримання норм матеріального та
процесуального права, а доводи апеляційної скарги його законності не
спростовують.

Керуючись ст.ст.
307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

У х в а л и л а:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Тисменицького районного суду від 19 квітня 2006 року залишити без змін.

Ухвала набирає
чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.