УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16
березня   2007 року                                                                      м.
Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області

в складі:       головуючого - судді -        Харчука В.М.

суддів -                                               Карпусь
С.А. та Кізюн О.Ю.

при
секретарі -                                   Курдзіль
М.В.

з участю:      представника позивачки ОСОБА_1

розглянув
у відкритому судовому засіданні цивільну справу №22ц-507 за апеляційною скаргою
Відкритого акціонерного товариства «Теофіпольський цукровий завод» на рішення
Теофіпольського районного суду від 2 лютого 2007 року за позовом ОСОБА_1 до ВАТ
«Теофіпольський цукровий завод» про поновлення її трудових прав, визнання
звільнення з роботи незаконним, визнання недійсним запису в трудовій книжці,
зобов'язання відповідача змінити підстави до звільнення і внесення відповідного
запису до трудової книжки, стягнення вихідної допомоги в розмірі тримісячного
середнього заробітку, заслухавши доповідача, пояснення представника позивачки,
дослідивши матеріали справи судова колегія,

встановила:

ОСОБА_1
звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 21 листопада
2005 року працювала на посаді сторожа відділу охорони.

7  червня 2006 року директором ВАТ
«Теофіпольський цукровий завод» видано наказ

№40 про скорочення посад сторожів охорони, їй, як інваліду 3-ї групи
запропоновано

посаду двірника.

Після видання
наказу вона перебувала на лікарняному, а коли вийшла на роботу 24 липня 2006
року, то її не допустили до роботи, повідомили, що вона працює двірником. На її
звернення про допуск до робочого місця сторожа їй відмовлено.

В  серпні 2005 року вона за місцем
роботи отримала позику на лікування в сумі 1000

гривень. На порушення чинного законодавства підприємство в більшому, ніж
дозволено,

розмірі проводило відрахування із її заробітку зазначеної позики.

2 серпня
2006 року вона написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням за
ст. 38 КЗпП України з 3 серпня через порушення власником трудового
законодавства. Однак, адміністрація підприємства її заяви не вирішила.

14
серпня 2006 року наказом №37к її звільнено з посади сторожа відділу охорони з
14 серпня 2006 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідачем
відносно неї грубо порушувались положення ст.ст. 46, 21, 128, 38 КЗпП України,
ст. 26 Закону України «Про оплату праці».

Тому позивачка
просила задоволити її позовні вимоги.

В
судовому засіданні позивачка збільшила позовні вимоги та уточнила їх, просила

поновити
строк звернення до суду, визнати незаконним її звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП

України,
визнати недійсним запис в трудовій книжці про це звільнення, зобов'язати

відповідача
провести звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням»,

стягнути
на її користь вихідну допомогу в розмірі тримісячного заробітку.

Головуючий
у 1-й інстанції - Дручкова С.П.                                 Справа
№22ц-507

Доповідач
- Харчук В.М.                                                                 Категорія
№ 39

Представник
відповідача позовних вимог не визнав, посилаючись на те, що відповідачка
звільнена відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням
Теофіпольського районного суду від 2 лютого 2007 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволені, визнано незаконним її звільнення з посади сторожа за п. 1 ст. 40
КЗпП України, визнано недійсним запис в її трудовій книжці про це звільнення.

Зобов'язано
відповідача провести звільнення позивачки за ч.3 ст. 38 КЗпП України, стягнуто
на користь позивачки вихідну допомогу в сумі 1812, 99 гривень.

Стягнуто
з відповідача на користь держави державне мито в сумі 51 гривні та 30 гривень
витрат з ІТЗ.

В
апеляційній скарзі на рішення суду ВАТ «Теофіпольський цукровий завод»
посилається на неповне з'ясування судом обставини справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Судом
порушено ст.ст. 213, 212, 60 ЦПК України, ст.ст. 40 п.1, ст. 38, ч.3, 49-2, 44,
46, 21 ч.1, 40 ч.2 КЗпП України, ст.ст. 18, 18-1 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в України», Положення «Про робоче місце
інваліда та порядок працевлаштування інваліда».

Апелянт
посилається на те, що рішення суду незаконне і необгрунтоване. Судом не
враховано, що Теофіпольський завод не отримував заяви позивачки про її
звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП України і висновки суду в цій частині не
ґрунтуються на досліджених доказах. Позивачкою не надано доказів на
підтвердження цьому. Відповідач виконував і дотримувався трудового
законодавства у відносинах з позивачкою при її звільненні.

На
підприємстві відбулось скорочення, проведені зміни в організації виробництва,
про що позивачка попереджувалась за два місяці письмово про наступне звільнення
і їй пропонувалась інша робота для працевлаштування. Однак вона не виявила
бажання працювати на іншій посаді.

Тому у
підприємства були всі підстави для звільнення позивачка за п. 1 ст. 40 КЗпП
України.

Не мав
місце і факт відстрочення позивачки від роботи, так як позивачці за цей період
повністю нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, оплачувався лікарняний
і проведено повний розрахунок при звільненні.

Підприємством
ОСОБА_1Л.І. пропонувалась інша робота двірника відповідно до вимог
законодавства. Суд зробив помилковий висновок про те, що відповідачем не надано
доказів тому, що це робоче місце є атестованим.

Судом не
враховано, що ця посада була єдиною вакантною посадою на час звільнення
позивачки, що відділ охорони підприємства був взагалі ліквідований і в таких
випадках роботодавець не зобов'язаний працевлаштовувати інваліда.

Підприємство
повідомило про вивільнення працівників, в тому числі і позивачки, Центр
зайнятості в Теофіпольському районі.

Позивачка,
як інвалід 3-ї групи, має право стати на облік в Центрі зайнятості, якщо бажає
працювати.

Тому,
висновки суду про порушення підприємством законодавства про працю, колективного
трудового договору, трудового договору з позивачкою у зв'язку з відсутністю
атестації робочого місця двірника, спеціальною комісією МСЕК, органів
Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, є помилковим.

Позивачка не
давала зауважень щодо неможливості виконувати роботу двірника.

Тому
апелянт просить рішення Теофіпольського районного суду від 2 лютого 20076 року
скасувати, у позові ОСОБА_1 відмовити.

Судова
колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга апелянта задоволенню не
підлягає.

Відповідно
до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу апелянта і
залишає рішення без змін, якщо визнає, що судом прешої інстанції рішення
ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено , що ОСОБА_1 з 1975 року працювала на
робітничих посадах Теофіпольського цукрового заводу, тепер «ВАТ «Теофіпольський
цукровий завод». 21 листопада 2005 року ОСОБА_1 переведена на посаду сторожа
відділу охорони заводу.

7 червня
2006 року директором підприємства видано наказ № 40 про зміни в організації
виробництва і праці. У зв'язку з укладенням договору на охорону підприємства
позавідомчою охороною фактично скорочено посади сторожів відділу охорони
підприємства.

Позивачці
запропоновано переведення на роботу на посаду двірника житлово -комунального
господарства заводу. Зазначено, що ця робота позивачці пропонується з
врахуванням того, що вона є інвалідом 3-ї групи і обмежена в можливостях
виконання певних видів робіт.

7 червня
2006 року ОСОБА_1 офіційно попереджена про наступне вивільнення за два місяці
до звільнення.

З 10 по 21 липня
2006 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному.

До
закінчення терміну попередження про наступне вивільнення з 24 липня 2006 року
по виходу з лікарняного ОСОБА_1 до виконання своїх трудових обов'язків не
допустили, неодноразові звернення її до адміністрації заводу з цього приводу
проігноровані, і наказом від 8 серпня 2006 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за
п.1 ст. 40 КЗпП України з порушенням трудового законодавства.

Адміністрація
підприємства фактично систематично не допускала ОСОБА_1 з 24 липня 2006 року до
дня звільнення до виконання своїх трудових обов'язків, через щодо ОСОБА_1
подала письмову заяву про звільнення її з роботи за ст. 38 ч.3 КЗпП України.
Однак, заява ОСОБА_1не розглянута і рішення адміністрації по її заяві не
прийняте.

Наведені
обставини повністю підтверджуються дослідженими доказами: витягом з наказу №40
від 07.06.2006 року (а.с. 16), витягом з наказу №37-к від 08.08.2006 року
9ас.5), заявам ОСОБА_1 до адміністрації підприємства з квитанціями про їх
відправлення рекомендованими повідомленнями (а.с. 6, 14, 18), висновком МСЕК
про інвалідність ОСОБА_1 та її історією хвороби (а.с. 15, 19), копією трудової
книжки позивачки (а.с. 17), копіями листів непрацездатності (а.с 53-55),
витягом з наказу директора заводу №31 від 27.04. 2006 року (а.с. 73),
квитанціями про поштове відправлення (а.с. 84-85), показами свідків ОСОБА_2,
ОСОБА_3 частково показами свідкаОСОБА_4, іншими доказами.

Відповідно
до ст.ст. 2, 5-1, 10, 13, 21-22,  30, 32,
38 ч.3, 40 ч.1 п.1, 44, 46, 49-2, 141, 235 ч.3 КЗпП України власник або
уповноважений ним орган (адміністрація підприємства) зобов'язаний створити
умови для виконання працівником своїх трудових обов'язків, правил внутрішнього
трудового розпорядку, колективного трудового договору та індивідуального
трудового договору. Єдиними підставами для відстрочення працівника від роботи є
випадки появи працівника на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного
або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних
оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та
протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Власник
або уповноважений ним орган вправі приймати рішення про зміни в організації
виробництва та праці, скорочення чисельності або штату працівників, а також
звільняти працівників за ст. 40 ч.1 п.1 КЗпП України у випадку змін в
організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників.

При
цьому власник або уповноважений ним орган зобов'язаний дотриматись вимог Закону
щодо погодження змін в організації та виробництві з профспілковою організацією,
погодити з профкомом звільнення конкретних працівників, попередити працівників
про наступне вивільнення не пізніше двох місяців до дня звільнення,
запропонувати працівникам інше місце роботи при наявності такого.

Власник
або уповноважений ним орган не вправі звільняти працівника чи відсторонювати
його від виконання своїх трудових обов'язків без виконання зазначених

умов та
гарантій, відсторонювати чи звільняти працівника до закінчення двохмісячного
терміну попередження про наступне вивільнення.

Працівник
має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним
бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про
працю, умови колективного чи трудового договору.

У разі
визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не
відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити
формулювання і вказати причину звільнення у точній відповідності з
формулюванням чинного законодавства з посиланням на відповідну статтю Закону.

При
припиненні трудового договору з підстав, зазначених в ст. 38 КЗпП України,
працівникові виплачується вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього
заробітку.

Судом
першої інстанції правильно встановлено, що адміністрацією ВАТ «Теофіпольський
цукровий завод» під час звільнення ОСОБА_1 систематично порушувалось трудове
законодавство, умови колективного і індивідуального трудового договору. ОСОБА_1
з 24 липня 2006 року незаконно не допускалась до виконання своїх трудових
обов'язків, на її звернення щодо порушення трудових прав адміністрація не
реагувала, що давало підстави позивачці вимагати розірвання трудового договору
за ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Доводи
апеляційної скарги апелянта спростовуються дослідженими доказами і будь -якими
іншими доказами не підтверджуються.

Відповідно
до ст.ст. 18, 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в
Україні» від 21 березня 1991 року з послідуючими змінами підприємства,
установи, організації зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, в тому числі і спеціальні місця, створювати для
інвалідів умови праці. Державою встановлені нормативи робочих місць для
працевлаштування інвалідів в розмірі чотирьох відсотків середньооблікової
чисельності штатних працівників облікового складу за рік. ОСОБА_1 являється
інвалідом третьої групи за загальним захворюванням і підприємством не дотримано
гарантій трудових прав інваліда ОСОБА_1 не надано належних доказів тому, що
пропонована для проведення робота двірника ЖКГ підприємства відповідає стану
здоров'я ОСОБА_1і позивачка спроможна таку роботу виконувати.

Рішення
суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та
процесуального права і підстав до його скасування в межах доводів апеляційної
скарги апелянта не вбачається.

Керуючись ст.ст.
303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

апеляційну
скаргу відкритого акціонерного товариства «Теофіпольський цукровий завод»
відхилити, рішення Теофіпольського районного суду від 2 лютого 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
набирає чинності неганйо, але може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня її проголошення.