АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року травня місяця 15
дня   колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у м.  Феодосії у складі:

головуючого
судді: - Ломанової
Л.О.

суддів:                                                                    - Мамасуєвої
Л.О.,  Соболюка М. М.

при
секретарі:                                                       - Петриченко О.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.
Феодосії цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2,  ОСОБА_3про
визнання договору купівлі -
продажу недійсним,  з зустрічним
позовом ОСОБА_2,  ОСОБА_3до ОСОБА_1про
визнання угоди дійсною,  позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1про стягнення боргу,  за
апеляційною скаргою ОСОБА_2. на рішення Феодосійського міського суду Автономної
Республіки Крим від 14 серпня 2006 року,  -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні
1998 року
ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2.,  ОСОБА_3. про визнання угоди купівлі - продажу квартири
недійсною на підставі  ст.  ст. 47,
48, 56 ЦК України/ в редакції 1963
року/ та стягнення на користь позивача сплаченої за цією угодою суми.

Позовні
вимоги мотивовані тим,  що 26 травня 1998 року вона
домовилася з відповідачами,  які є
подружжям,  про купівлю -продаж квартири № АДРЕСА_1,  і того ж дня сплатила ОСОБА_2. 6000 доларів США,
та отримала розписку,
а 23 серпня 1998 року вона
додатково сплатила ще 1000
доларів США,  та також отримала розписку,  але до цього часу угода нотаріально не
оформлена,  на час домовленості про
купівлю-продаж існували певні обмеження.

Крім
того з'ясувалось ,  що спірна квартира не пригодна для проживання,  оскільки у неї відсутній фундамент,  стіни осипаються,  з- під підлоги виступає вода,  вказані недоліки були виявлені тільки під час
проживання у квартирі тобто вона діяла під впливом помилки під час домовленості
про купівлю-продаж квартири.

ОСОБА_2.
позов не визнала та у травні 1999
року звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1.,  у якому просила договір купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1,  укладений між ними 26 травня 1998 року,  визнати дійсним на підставі ч. 2  ст.  47 ЦК

Справа № 22-ц-472- ф/2007                                             Головуючий
в першій інстанції

суддя Терентьєв A.M..
суддя-доповідач      Мамасуєва Л. О.

-2-

України/в
редакції 1963року/,  оскільки вона повністю виконала умови
угоди,  а ОСОБА_1. ухиляється від її
нотаріального посвідчення.

Крім
того,  ОСОБА_2. звернулася до суду із
позовом про стягнення боргу з ОСОБА_1. у сумі 7000 доларів США
,  мотивуючи його тим,  що у травні 1998 року ОСОБА_1. взяла у неї в борг гроші,  які зобов'язалася повернути у строк до травня
2001 року.

Рішенням
Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 14 серпня 2006 року позов
ОСОБА_1. задоволено частково: стягнуто з відповідачів солідарно сплачену суму
авансу - 35350 грн. В
решті позову відмовлено.

В задоволенні
позову ОСОБА_2. відмовлено.

На
вказане рішення суду ОСОБА_2. подала апеляційну скаргу,  в якій просила скасувати рішення і справу
передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Апелянт
вважає,  що судом першої інстанції були
порушені норми процесуального права,
неправильно застосовані норми матеріального права,  не з'ясовані обставини,  які мають значення для справи,  дана неналежна оцінка доказам.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення
представників сторін по справі,
дослідивши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає,  що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з
вимогами ч.1  ст.  303
Цивільного процесуального кодексу України,
під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог,  заявлених у
суді першої інстанції.

З
матеріалів справи вбачається,  що 26.05.1998 року сторони
домовились укласти договір купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_1,  належної ОСОБА_2.,  та її неповнолітним дітям ОСОБА_4. та
ОСОБА_5. у рівних частках по -
1/3 частки кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.01.1998 року. При цьому
ОСОБА_1. сплатила ОСОБА_2. 26.05.1998
року суму,  еквівалентну 6000 доларам США,
що підтверджується розпискою (а.с. 4),  23.08.1998
року сплатила ОСОБА_2. ще 1000
доларів США,  що також підтверджується розпискою (а.с. 4). ОСОБА_2. в
свою чергу передала ОСОБА_1. ключі від спірної квартири.

У
встановленій обов'язковій нотаріальній формі договір не укладався,  оскільки на цей момент був відсутній
відповідний дозвіл органу опіки та піклування на відчуження майна,  що належить неповнолітнім дітям,  крім того,
згідно домовленості сторін,
відчуження майна мало бути проведено після сплати ОСОБА_1.,  протягом обумовленого сторонами строку - 3 років,  повної вартості квартири,  однак ОСОБА_1. у 1998 року відмовилася
від укладання угоди купівлі -
продажу спірної квартири,
звернувшись до суду з позовом до подружжя ОСОБА_2.

Задовольняючи
частково позов ОСОБА_1.,  суд першої
інстанції виходив з того,  що оскільки
недійсною може бути визнана лише існуюча угода,
укладена у встановленій законом формі,
а угода купівлі -
продажу спірної квартири нотаріально посвідчена не була,  тому позовні вимоги про визнання угоди
недійсною на підставі  ст.  ст. 47,
48,  56 ЦК України/ в редакції 1963 року/
задоволенню не підлягають. Разом з тим підлягають задоволенню вимоги про
стягнення сплаченої ОСОБА_1. суми у розмірі 7000 грн.,  оскільки
зобов'язання,  на підтвердження якого
була сплачена зазначена сума,  не
виникло,  тобто вказана сума є
авансом,  який підлягає поверненню.

З такими
висновками погоджується колегія суддів,
оскільки вони підтверджені матеріалами справи,  не суперечать вимогам закону -  ст.
ст.  47,
48,  469 ЦК України /в
редакції 1963 року,   ст. 1212 ЦК України в редакції 2004
року/.

Також колегія
суддів вважає,  що судом першої інстанції
обгрунтовано відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

-3-

ОСОБА_2. просила визнати
договір купівлі - продажу
квартири дійсним на підставі ч. 2
ст.
47 ЦК України/в
редакції 1963 року/,  положеннями якої передбачено,  якщо одна з сторін повністю або частково
виконала угоду,  що потребує
нотаріального посвідчення,  а друга
сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди,  суд вправі за вимогою сторони,  яка виконала угоду,  визнати її дійсною.

Згідно  ст.  153 ЦК України/в
редакції 1963 року/,  договір вважається укладеним,  коли між сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Враховуючи,  що нотаріальне посвідчення угоди купівлі - продажу
квартири,  згідно домовленості
сторін,  мало бути проведено після сплати
ОСОБА_1.,  протягом обумовленого
сторонами строку - 3 років,  повної вартості квартири,  колегія суддів,  вважає,
що суд першої інстанції прийшов правильному висновку,  що у сторін був лише намір про укладення
договору купівлі - продажу
у майбутньому,  підстави вважати,  що ОСОБА_1. ухилялася від нотаріального
посвідчення угоди відсутні.

Крім
того,  відповідно змісту  ст.  48 ЦК України /в
редакції 1963 року/,  угода повинна відповідати вимогам закону.

Згідно  ст.  78 Кодексу про шлюб
і сім'ю України,  якщо у неповнолітніх є
належне їм майно,  батьки управляють ним
як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення,  але з додержанням відповідних правил про
опіку і піклування,  тобто лише з дозволу
органа опіки та піклування.

Як
свідчать матеріали справи спірна квартира належить ОСОБА_2.,
та її неповнолітним на той час дітям ОСОБА_4. та
ОСОБА_5.,  відповідного дозволу органа
опіки та піклування під час домовленості сторін про укладення угоди не
було,  тобто в наявності були передбачені
законом обмеження.

Таким
чином,  суд першої інстанції вирішуючи
зазначений спір,  не мав законних підстав
для визнання угоди купівлі -
продажу квартири дійсною.

Колегія
суддів також погоджується з висновком суду,
про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_2. про стягнення з ОСОБА_1. боргу у розмірі 7000 доларів США.

Як
свідчать матеріали справи і це не оспорюється ОСОБА_2.,
розписка щодо боргу (а.с. 24),  була видана,
лише як гарантія забезпечення укладення у майбутньому угоди купівлі - продажу
квартири,  реально гроші у сумі 7000 доларів США по розписці
ОСОБА_2. ОСОБА_1не були передані.

Відповідно
до вимог  ст.  376
Цивільного Кодексу України /в редакції 1963 року/ факт видачі боргової розписки без передачі
грошей,  не породжує обов'язку повернення
обумовленої суми грошей.

Згідно
із  ст.
374 ЦК України
/в редакції 1963 року/ за
договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі,  визначені родовими ознаками,  а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і
якості.

Договір позики
вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

З огляду
на вищевикладене,  колегія судів
вважає,  що оскільки гроші передані не
були,  договір позики укладено не було,  зобов'язань щодо повернення зазначеної суми
не виникло.

Заслуговують
на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2. про необґрунтованість визначення
солідарної відповідальності ОСОБА_2 перед ОСОБА_1..

Колегія
суддів,  не може погодитися з висновком
суду першої інстанції про стягнення грошової суми та судових витрат на користь
ОСОБА_1. солідарно з подружжя ОСОБА_2,  ,
оскільки власником спірної квартири є ОСОБА_2.,  гроші відповідно розпискам,  були отримані ОСОБА_2.,  що не заперечується нею.

-4-

Колегія
суддів вважає,  що рішення суду в цій
частині не відповідає вимогам  ст.  ст.  174,
451 ЦК України/в редакції 1963
року/,  що відповідно до  ст.  309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового ,
яким вказані сумі підлягають стягненню з ОСОБА_2

Доводи
апеляційної скарги щодо того,  що під час
що проживання ОСОБА_1. в спірному будинку значно погіршився його стан ,
не можуть бути прийняті до уваги,  оскільки виходять за межі   предмету спору і не мають правового значення
для його суті.

Не
заслуговують уваги і доводи апеляційної скарги відносно застосування (не
застосування) наслідків ч.2  ст. 48 ЦК України /в
редакції 1963 року/,  оскільки зазначені норми регулюють наслідки
визнання угоди недійсною,  судом же
встановлено,  що договір купівлі-продажу
квартири між сторонами не укладався,
недійсним він не визнавався..

Інші
доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої
інстанції,  встановленим обставинам дана
належна оцінка.

Заперечуючи
проти постановленого рішення,  апелянтом
не надано переконливих доказів,  які
спростовують висновки суду першої інстанції.

На
підставі наведеного,  керуючись  ст.
ст.  303,
309,  316 Цивільного
процесуального кодексу України колегія суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду АРК у м.
Феодосії,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення
Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 14 серпня 2006 року в частині
стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3солідарно на користь ОСОБА_1суми авансу 35350 грн.,  витрат на проведення експертизи в сумі 300 грн.,  на інформаційно - технічне
забезпечення розгляду справи в сумі 30
грн. - скасувати,  постановити в цій частині нове рішення,  яким суму авансу в розмірі 35350 грн. стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1,  а також
стягнути витрати на проведення експертизи в сумі 300 грн.,  на
інформаційно - техничне
забезпечення розгляду справи в розмірі 30
грн.,  в задоволенні цих вимог до
ОСОБА_3-відмовити.

В решті рішення
залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення,  може бути оскаржено до суду касаційної
інстанції шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання
ним законної сили.