Справа№22ц-2871/07                                                         Головуючий
1-ї інстанції- АрапінаН.Є.
Категорія - 16                                                                                                  Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

19 квітня 2007
р.                                                                                                            М.Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого
-  Гурової О.М.,

Суддів -               Могутової Н.Г.,

Шевченко В.Ю., При секретарі - Арутюнян Г.В., За
участю       -    сторін,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Торезського міського суду Донецької області від 11 січня 2007 р. за позовом
ОСОБА_1 до ДП «Торезантрацит» відокремлений підрозділ „Шахтоуправління
„Волинське" про надання безкоштовного вугілля на побутові потреби,
відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною
скаргою на рішення Торезького міського суду від 11 січня 2007 p., яким
йому відпомлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач просив скасувати вказане
рішення суду і постановити нове, яким зобов"язати відповідача погасити
заборгованість по забезпеченню вугіллям на побутові потреби за 1997-1999 роки,
стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та матеріальну шкоду в сумі 7200
грн., які він витратив на придбання вугілля в зазначений період. Вважав, що
строк позовної давності не порушив, оскільки керівництво шахтоуправління
„Волинське" постійно визнавало борг перед ним по забезпеченню вугіллям,
письмово підтверджувало намір погасити його при наявності вугілля, більше того
відповідач в 2005 році добровільно погасив заборгованість за 2000-2001 рік.

Суд 1-ї інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
вважав, що позивач пропустив строк для звернення до суду без поважних причин.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної
справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни
рішення є неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 працював на
„Шахтоуправлінні Волинське" на роботах в підземних умовах понад 31 рік і
вийшов на пенсію в 1998 році.

ь Згідно зі ст. 43 Гірничого Закону України, підприємства
з видобутку вугілля та вугледобувні підприємства безоплатно надають вугілля на
побутові потреби у розмірі, що визначається колективним договором, пенсіонерам,
які пропрацювали на підприємствах з видобутку (переробки) вугілля,
вугледобувних підприємствах: на підземних роботах - не менше ніж 10 років для
чоловіків і не менше 7 років 6 місяців - для жінок; на роботах, пов"язаних
із підземними умовами, - не менше ніж 15 років для чоловіків і не менше 12
років 6 місяців - для жінок.

За даними Розсипненської селищної ради позивач користується
пічним опаленням за адресою: АДРЕСА_1, де мешкає разом з дружиною ОСОБА_1, яка
також з 1979 до 1996 року працювала на шахтоуправлінні „Волинське".

Викладені обставини свідчать про те, що позивач мав право
на безоплатне надання вугілля на побутові потреби.

З витягу з колективного договору, укладеного між адміністрацієй ш/у
„Волинське" та профспілковим комітетом вбачається, що норма надання
вугілля на побутові потреби становить 5900 кг. на рік, працівникам та
пенсіонерам, що мають домоволодіння, яке не забезпечене центральним опаленням.

Згідно копії талонів ОСОБА_1 виписано паливо за П-півріччя 1997 року, 1 та
П півріччя 1998 p.,
1 та П півріччя 1999 року у кількості 14.750 кг., на підтвердження чого
видані копії талонів, але вказане вугілля фактично не було наданим позивачу.
Пізніше утворилась заборгованість по забезпеченню вугіллям і за 2000 та 2001
роки (а.с.8,52).

Вже з червня 1999 р. ОСОБА_1 почав звертатись до директора ш/у
„Волинське" з проханням забезпечити його вугіллям (а.с.18). На особистому
прийомі керівництво завірило його, що при наявності вугілля воно буде надано в
погашення заборгованості.

Але протягом 1999-2005 р. заборгованість перед позивачем
не погашалась, після чого ОСОБА_1 почав звертатись зі скаргами в різні
інстанції: ш/у „Волинське", Управління вугільної промисловості, ДП
„Торезантрацит", прокуратуру Донецької області (а.с. 20,39,63).

Як ш/у „Волинське", так і Управління вугільної промисловості і ДП
„Торезантрацит" визнавали наявну заборгованість по забезпеченню позивача
вугіллям за весь вказаний період і письмово завіряли ОСОБА_1, що при
надходженні вугілля на побутові потреби воно буде йому завезено (а.с. 19).
Згідно резолюції Генерального директора ДП „Торезантрацит" на заяві
позивача від 18.07.2005 р. (а.с.20), директору ш/у „Волинське" дано
вказівку при першому надходженні вугілля марки AM вивезти
норму.

Факт незабезпечення ОСОБА_1 вугіллям на побутові потреби
за період з 1997 до 2001 року з боку адміністрації ш/у „Волинське"
підтверджений і перевіркою прокуратури Донецької області (а.с.27).

В травні 2005 р. в погашення
заборгованості за 2-е півріччя 2000 р. та 1-е півріччя 2001 р. ОСОБА_1 було
вивезено 5900 кг вугілля на побутові потреби сорту АС (а.с.61).

Після цього в червні 2006 року Управління вугільної промисловості та ДП
„Торезантрацит" листом № 1-7/к-242 (а.с.6) підтвердило наявність перед
позивачем заборгованості шахти по побутовому паливу станом на 1 січня 2006 р. в розмірі 14,8
тон.

Згідно з вимогами ст.79 ЦК
УРСР (в редакції 1963 р.) та аналогічними вимогами ст. 264 ЦК України (в ред. 2004 p.), перебіг позовної
давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання свого
боргу або іншого обов'язку.

Обставини справи свідчать про те, що забезпечуючи ОСОБА_1 в 2005 році
вугіллям за 2-е півріччя 2000 р. та 1-е півріччя 2001 р. в розмірі 5900
кг., відповідач фактично визнав наявну з 1997 до 2001 року заборгованість перед
позивачем і підтвердив остаток
боргу в розмірі 14800 кг.

Вказані дії, на думку Апеляційного суду, свідчать про переривання перебігу
позовної давності і суперечать висновку суду 1 -ї інстанції про пропуск
позивачем строку для звернення до суду. З урахуванням викладеного, Апеляційний
суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині ґрунтуються на законі і
повинні бути задоволеними, а на ДП „Торезантрацит" -

покладено
обов"язок по наданню позивачу безкоштовно вугілля на побутові потреби в
розмірі 14750 кг. (2950 кг. - за 2-е півріччя 1997 p., 5900 кг. - за 1998 рік,
5900 кг. - за 1999 рік).

Що ж стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 7200
грн. у відшкодування матеріальних витрат на придбання вугілля в зазначений
період, то Апеляційний суд не знаходить підстав для їх задоволення, оскільки
будь-яких доказів на підтвердження понесених витрат на вугілля в зазначеному розмірі
позивачем суду не надано.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо відшкодування моральної
шкоди в розмірі 5000 грн., як такі, що не грунтуються на законі. Апеляційний
суд виходить з вимог пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України
"Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)
шкоди № 4 від 31.03.1995 p.,
яким передбачений розгляд спорів про відшкодування заподіяної фізичній
особі моральної шкоди лише у випадках, коли право на її відшкодування
передбачено спеціальним законодавством. Гірничим Законом України стягнення
моральної шкоди не передбачено.

Керуючись ст.ст.
309, 314, 316 ЦПК України, Апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення
Торезького міського суду Донецької області від 11 січня 2007 року скасувати.

Зобов"язати Державне підприємство „Торезантрацит" надати
безкоштовно ОСОБА_2 вугілля на побутові потреби в розмірі 14750 кг. в погашення
заборгованості за період П-го півріччя 1997 року, 1-го та П-го півріччя 1998
року та 1-го та ІІ-го півріччя 1999 року.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржено безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної