УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16
квітня 2007 року                                                                    м.
Донецьк

Колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в
складі:

Висоцької B.C., Новодворської
О.І., Олєйникової Л.С.

розглянувши в
попередньому судовому засіданні в м. Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до
Закритого акціонерного товариства „АІСЕ Україна" (далі ЗАТ „АІСЕ
Україна") про стягнення боргу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м. Києва від 8 грудня 2003 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 29 червня 2004 року,

встановила:

В серпні 2003 року позивачка звернулася до суду з позовом
до ЗАТ „АІСЕ Україна", посилаючись на те, що 28 січня 2002 року між нею та
відповідачем була укладена угода, згідно з якою відповідач зобов'язався надати
позивачці систему послуг, спрямованих на придбання автомобілю через систему Автоплан, що організована
ним. Після сплати 50% вартості автомобілю, вступного та чистого внеску їй стало
відомо, що автомобіль вона може отримати лише в результаті жеребкування.
Відповідач на її заяву розірвав договір, але відмовився повернути внесені нею
14 310 грн., посилаючись на те, що кошти будуть повернуті лише після внесення
їх іншими учасниками Автоплану.
Позивачка вважала, що відмова від повернення коштів суперечить ст. 56 ЦК України 1963
року, оскільки дійсного уявлення про умови угоди вона не знала і підписала
невідомий для себе договір.

Пізніше позивачкаОСОБА_1 уточнила свої вимоги і просила винести рішення,
яким просила стягнути сплачену нею 50% вартості автомобілю та чистий внесок,
посилаючись на ст.440 ЦК
України (1963 року).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 8.12.2003 p., залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.06.2004 р., в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 звернулася з касаційної скаргою на зазначені
судові рішення, в обґрунтування якої посилається на невірну оцінку зібраним
доказам, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, в
зв'язку з чим ставить

питання про
скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд до місцевого
суду.

Колегія суддів дійшла висновку, що підстави для перегляду судових рішень
відсутні, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідно до ст.440 ЦК
України 1963 року, яка діяла під час виниклих правовідносин, та на яку
посилаласяОСОБА_1 як на підставу задоволення позову, шкода, заподіяна особі або
майну громадянина, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному
обсязі. Доводи позивачки, що неправомірними діями відповідача їй завдана
матеріальна шкода, підтвердження не знайшли.

Апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати
або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду,
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що
судові рішення ухвалено з додержанням судами норм матеріального та
процесуального права, а також відсутні передбачені ч. 1 ст. 338 ЦПК України
підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Наведені у
касаційній скарзі доводи висновок судів не спростовують.

Керуючись ст.ст. 332, 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду Донецької області

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1   відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8
грудня 2003 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва  від 29 червня 2004 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.