Справа №22 Ц-1079/2007 p.                                        Головуючий
26                                                                     Доповідач
РІШЕННЯ

іменем України

24 травня 2007 року                                                                                                м.
Київ

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого
судді:       Юровської Г.В.

суддів                                  Яворського М.
А.,  Данілова О.М.

при
секретарі                     Якимець
Ю.В.,

розглянувши
в приміщенні апеляційного суду Київської області матеріали справи за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 грудня 2006 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання таким,  що втратив право користування житловою
площею,  по зустрічному позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_1,  3-я особа Ірпінська держнотконтора про визнання договору
дарування будинку недійсним та визнання права власності на 16 частину будинку
в порядку спадкування,  за позовом
ОСОБА_2 , 3-і особи на стороні позивача ОСОБА_4,  ОСОБА_3 до ОСОБА_1,  3-я
особа Ірпінська держнотконтора про визнання договору дарування будинку
недійсним,  встановлення факту прийняття
спадщини та визнання права власності на частину спадкового майна,  за позовом ОСОБА_3, 3-і особи на стороні
позивача ОСОБА_2,  ОСОБА_4,  до ОСОБА_1,
3-я особа
Ірпінська держнотконтора про визнання договору дарування будинку
недійсним,  встановлення факту прийняття
спадщини та визнання права власності на частину спадкового майна по уточнюючій
позовній заяві ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  ОСОБА_2 до ОСОБА_1. 3-я особа Ірпінська
держнотконтора про визнання договору дарування будинку недійсним,  встановлення факту прийняття спадщини та
визнання права власності на частину спадкового майна,

встановила:

У лютому
2006 року
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 та просив постановити
рішення,  яким відповідно до вимог  ст.
ст.  71,
72 ,  163 ЖК України
визнати відповідача по справі таким,  що
втратив право користуватися житловим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1

Під час
розгляду справи відповідач по справі ОСОБА_4 подав зустрічний позов до ОСОБА_1
та просив суд відповідно до вимог
ст.  113,
548 ЦК України (
1963 р.) визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 30 грудня 1997 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_1 та посвідчений державним нотаріусом Ірпінської міської нотаріальної
контори. Просив також визнати за ним в порядку спадкування право власності на 1/6 частину
указаного житлового будинку.

Ухвалою
суду від 21 квітня 2006 року в одне
провадження з вказаними вище позовами об'єднано також : позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 30 грудня 1997 року

між
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та визнання права на 1/10
частину в порядку спадкування та позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 30
грудня 1997 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та визнання права на 1/10
частину в порядку спадкування.

Під час
розгляду вказаної справи 22
грудня 2006 року
відповідачі по справі ОСОБА_3,  ОСОБА_4
та ОСОБА_2уточнили свої позовні вимоги та подали спільну зустрічну позовну
заяву,  в якій просили визнання недійсним
договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1
укладений 30 грудня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в частині дарування 3/10
частин вказаного будинку з підстав передбачених
ст. . 48 ЦК України в редакції 1963 року,  а також визнати недійсним цей же договір в
частині дарування 3/5 частин вказаного будинку з підстав передбачених  ст. . 55 ЦК України ( 1963 року),  а також просили встановити факт прийняття
ними спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року матері ОСОБА_6

Рішенням
Ірпінського міського суду Київської області від 26 грудня 2006 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2,  ОСОБА_3 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_4
задоволено частково. Визнано частково недійсним договір дарування житлового
будинку АДРЕСА_1,  який укладений 30.12.1997 р. між ОСОБА_5 та
ОСОБА_1 та посвідчений Ірпінською державною нотаріальною конторою,  а саме визнано недійсним даний договір в
частині дарування 110 частин будинку АДРЕСА_1

Встановлено
факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті його матері ОСОБА_6  яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р. та визнано за
ОСОБА_4 право власності на 110 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом після смерті його матері ОСОБА_6,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1р. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4
відмовлено.

Не
погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач по справі ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу,  в якій просить
скасувати дане рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та
відмовити у задоволенні його позову,
ухвалити нове рішення в цій частині,
а саме відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та задовольнити у
повному обсягу поданий ним позов про визнання ОСОБА_4,  таким,
що втратив право на житло в буд.  №66 по вулиці
Українській в м.  Ірпіні. В решті частині
рішення залишити без змін. Свої доводи мотивує тим,  що не врахував всі обставини справи,  а саме те,
що відповідач ОСОБА_4 після смерті матері ОСОБА_6 з 1993 року в спірному
будинку на протязі 12 років фактично не проживав і тільки залишався там
зареєстрований,  тому вважав,  що у суду були всі підстави для задоволення
його позову. Крім того вважав,  що суд
безпідставно задовольнив позов ОСОБА_4,
оскільки останнім пропущений строк позовної давності,  а факти на які суд послався як на
підтвердження прийняття даним відповідачем спадщини таких як користування
автомобілем гаражем та погребом спростованні матеріалами справи,  зокрема договором дарування автомобіля та
показами свідків,  тому вважав,  що у суду були всі підстави для відмови і
ОСОБА_4 позову так як і ОСОБА_2 ОСОБА_3

На
вказане рішення суду також надійшла і апеляційна скарга відповідачів по справі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3,  які вважають рішення
суду в частині відмови у задоволенні їх позовних вимог необгрунтованим та
таким,  що поставлено з порушенням вимог
процесуального та матеріального права. Зокрема на їх думку суд необгрунтовано
відхилив їх доводи про фактичне прийняття ними спадщини після смерті
матері,  а саме швейної машинки та користування
відповідачем ОСОБА_2 легковим автомобілем .
Просили ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог у повному
обсягу.

ОСОБА_4 подав 17 квітня 2007
року заяву в якій приєднався до апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Ним
же подано заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якій він просить відхилити
апеляційну скаргу позивача як безпідставну.

Колегія
суддів,  перевіряючи законність та
обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги,  заявлених позовних вимог,  відповідно до правил  ст.
303 ЦПК України,  вважає,  що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає
задоволенню апеляційні скарги ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 який приєднався до апеляційних скарг ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 не підлягає до задоволення виходячи з
наступних підстав.

Відповідно
до вимог п.4 ч.1  ст.  309
ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої шстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно застосованими,
якщо застосовано закон,  який не
поширюється на ці правовідносини,  або не
застосовано закон,  який підлягав
застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,  якщо це
порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З
матеріалів справи та пояснень сторін у судовому засідання встановлено,  що будинок АДРЕСА_1 був збудований ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в період шлюбу,  в якому вони перебували з 1949 р. Наведене
підтверджується в судовому засіданні поясненнями сторін,  довідкою відділу РАЦС Печерського районного
управління юстиції м.  Києва від
10.02.2006р. (ас.  30),
договором на право забудови будинку від 25.06.1954р. (ас.
236-237).

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. померла мати
сторін по справі та дружина ОСОБА_5 -
ОСОБА_6,  що стверджується копією
свідоцтва про її смерть (ас. 29).

Після її смерті
відкрилась спадщина на 12 частину буд.  66 по вул.  Українській в м.  Ірпінь.

Однак як
встановлено при розгляді вказаної справи,
ніхто із спадкоємців першої черги в порядку визначеному законодавством у
визначенні строки не звертався до нотаріальної контори для оформлення спадщини
після смерті ОСОБА_6,  спадкова справа не
заводилася,  що підтверджується і витягом
із спадкового реєстру (ас.  239, 240).

Спадкоємцями
1 черги після смерті ОСОБА_6 були її чоловік ОСОБА_5 та її діти ОСОБА_1,  ОСОБА_4,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3,  що
стверджується копіями їх свідоцтв про народження.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої шстанції виходив із того що він прийняв
спадщину в порядку визначеному  ст. . 549
ЦК України (1963 p.).

Однак
погодитися із вказаним висновком суд першої інстанції колегія суддів не
може,  та вважає,  що даний висновок суду першої інстанції не
відповідає встановленим обставинам справи.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_4 та,  відмовляючи
при цьому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
суд першої шстанції вважав,  що
ОСОБА_4 як спадкоємець першої черги фактично прийняв спадщину після смерті
матері ОСОБА_6,  шляхом фактичного вступу
в управління та володіння спадковим майном,
що передбачено  ст. . 549 діючого на той
час ЦК України. Гпдтвердженням вказаного факту суд зазначив на явність
реєстрації ОСОБА_4 у вказаному будинку,
а також ОСОБА_6 так і після її смерті користувався гаражем
"Ж",  погребом
"В",  які були збудовані
батьками сторін в період шлюбу та які є невід'ємною частиною будинку АДРЕСА_1 і
12 їх частина відносилась до спадкового майна після смерті ОСОБА_6

Колегія
суддів вважає,  що вказаний висновок зроблений
без належної оцінки наданим поясненням сторін,
а також без належного аналізу матеріалів справи.

З
матеріалів справи вбачається,  що після
смерті ОСОБА_6.,  яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ні сторони по
справі,  ні померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5. як
подружжя не оформляли свої права на спадкову частину майна ОСОБА_6.,  і інший із подружжя,
ОСОБА_5,  який залишився живий вважав,  себе одноосібним власником вказаного майна
подружжя,  та розпоряджався ним
самостійно. Про даний факт свідчить і ті обставини,  що вже після смерті він продовжував
розпоряджатися майном,  подарувавши 28
липня 1999 року автомобіль „ЛУАЗ" д.н.з. НОМЕР_1,  та причеп марки „МАЗ-8114" відповідачу
по справі ОСОБА_4

Доводи
апелянтів ОСОБА_2,  ОСОБА_3,
про те,  що вони
фактично прийняли спадщину після смерті матері часткою взявши з вказаного
будинку речі,  які належали їй належали
не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та обґрунтовано не
прийняті судом першої інстанції як підстава для задоволення їх позовних вимог,  оскільки позивачі не довели в суді
проте,  що вказані речі відносилися до
обсягу спільного майна подружжя та являлося спадковим майном а також тому що
ними не доведено,  що вони саме в 6 місячний строк
взяли вказані речі. Даний
висновок суду стверджується і тим,  що
відповідачі ОСОБА_2,  ОСОБА_3 та ОСОБА_4
з моменту смерті матері з 1993
року і за життя батька ОСОБА_5 до його смерті 01 лютого 2006 року не
оспорювали вказані свої права та не зверталися із будь якими позовними вимогами
до батька чи позивача ОСОБА_1

Помилковим
на думку колегії суддів є висновок суду проте,
що відповідач по справі ОСОБА_4,
будучи постійно прописаний в буд.
АДРЕСА_1,  та користуючись після
смерті матері гаражем "Ж",
погребом "В",  які були
збудовані батьками в період шлюбу та,
які є невід'ємною частиною будинку,
тому він таким чином фактично вступив у користування спадковим
майном,  що залишилося після смерті
матері.

Відповідно
до  ст.
549 ЦК УРСР 1963 р. визнається,
що спадкоємець прийняв спадщину,
якщо протягом шести місяців з дня її відкриття він фактично вступив в
управління чи володіння спадковим майно або подав нотаріальному органу заяву
про прийняття спадщини.

Судом
встановлено,  що дійсно ОСОБА_4 був
зареєстрований в будинку своїх батьків АДРЕСА_1,  однак з моменту одруження 1976 року переїхав
фактично проживати до своєї дружини в АДРЕСА_2,
де проживає і на даний час. ( ас.
264 зв. б.).

Він же
підтвердив (ас.  265 зв.),
проте,  що в літку 1999 року при
оформленні ним та батьком у нотаріуса договору дарування автомобіля Луаз 969 (ас.  118)
узнав проте,  що батько подарував
спірний будинок позивачу по справі однак будь яких претензій як до батька так і
до позивача з цього приводу не заявляв,  і знаючи достовірно,
що вказане майно,  яким він
користувався належить уже позивачу,  не
оспорював свої права на вказане майно чи його частину,  до нотаріуса із заявою про оформлення
спадщини після смерті матері не звертався,
тому колегія суддів вважає,  що
доводи відповідача про прийняття ним спадщини після смерті матері,  яка померла в 1993 року є безпідставними та задоволенню не підлягають. Тому
рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню із постановления нового рішення
про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Разом з
тим колегія суддів вважає,  що оскільки
позивач по справі ОСОБА_1 у визначеному законодавством порядку ( ст.  12
Закону України «Про власність»,
ст.  243 ЦК УРСР 1963 р) набув право
приватної власності на житловий будинок №66
по вул. . Українській,  в м.  Ірпені прийнявши його в дар від батька,  і підстав для визнання вказаного договору
дарування не має про що обґрунтовано зроблений висновок суду першої
інстанції,  тому він як власник має право
ставити питання про визнання відповідача ОСОБА_4 таким,  що втратив право користуватися вказаним
будинком.  Оскільки він не є членом його
сім'ї,  а як член сім'ї попереднього
власника втратив на це право не проживаючи вказаному будинку з 1976 року,  що передбачено  ст.  71, 163 ЖК України
та  ст.
405 ЦК
України. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими та повинні
бути задоволенні.

Доводи
апелянтів ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про невідповідність висновку суду першої інстанції щодо визнання недійсним
договору дарування є безпідставними та спростовуються матеріалами справи,  а також показами допитаного в суді
апеляційної інстанції експерта ОСОБА_8,
який не гіідтвердив той факт,  що
на час укладення договору даруватель

ОСОБА_5.
був недієздатний та не міг керувати своїми діями та не розуміти значення
своїх,  пояснивши,  що померлий ОСОБА_5. міг але не в повній мірі
усвідомлювати свої дії та керувати ними відповідно виключає можливість
застосування судом  ст.  55
ЦК УРСР 1963 p.,
який діяв на час укладення угоди,  оскільки даною нормою закону
передбачено,  що недійсною може бути
визнана угода,  укладена
громадянином,  хоч і дієздатним,  але який в момент її укладення перебував у
такому стані,  коли він не міг розуміти
значення своїх дій або керувати ними.

Тому
апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задовленню,
а апеляційна скарга ОСОБА_2,  ОСОБА_3
задоволенню не підлягають.

Керуючись  ст.
ст.  209 ч.3,  303,
307,  309,  313,
315,  316 ЦПК
України,   ст.  ст.  48,
49 Закону України „Про власність",  колегія суддів,  -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Ірпінського міського суду Київської області від 26 грудня 2006
року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 скасувати та ухвалити цій частині нове рішення.

Позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання таким,
що втратив право користування житловою площею задовольнити у повному
обсягу.

Визнати
ОСОБА_4 таким,  що втратив право
користуватися житловим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1,  Київської області.

В
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування будинку
недійсним та визнання права власності на 110 частину будинку в порядку
спадкування відмовити.

В іншій
частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 грудня 2006
року залишити без змін.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом 2 місяців.