УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2007
року                                                                                                              м.
Харків.

Колегія
суддів з касаційного розгляду справ судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого:
Колтунової А.І.,

суддів:
Коваленко І.П., Кокоши В.В., Швецової Л.А., Яцини В.Б.,

розглянувши в
судовому засіданні цивільну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2005 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини,
визнання свідоцтва про право на спадщину і договору дарування недійсними,
визнання права власності на 1/2 частину будинку, розділ домобудівлі і
визначення порядку користування земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2003 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним
позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько, ОСОБА_3
Зазначив, що після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину будинку
АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги у рівних долях були він та дружина
померлого - ОСОБА_4, які фактично прийняли спадщину, оскільки були прописані та
проживали у спірному будинку. Він звертався до нотаріальної контори з заявою
про прийняття спадщини, але свідоцтво на право на спадщину на ХА частину
будинку видано було лише відповідачці, яка без його відома подарила вказану
половину будинку ОСОБА_5, про що він дізнався лише у ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2004 року
позов задоволений.

Рішенням
апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2005 року в позові

Справа №. 604-кс-07

Головуючий у першої інстанції:
Головей В.М.

Доповідач:
ЯцинаВ.Б.

ОСОБА_1
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 просить його скасувати, рішення
районного суду залишити без змін, посилаючись на порушення апеляційним судом
норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням народного суду
Ленінського району м. Одеси від 15 травня 1968р. розірваний шлюб між ОСОБА_6 і
ОСОБА_3. Цим рішенням розділений будинок АДРЕСА_1 і за кожним з них визнано
право власності на 1/2 частину будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3
Спадкоємцями першої черги є син позивач ОСОБА_1 і дружина відповідач ОСОБА_2. У
встановлений законом строк ОСОБА_2. звернулася із заявою до нотаріальної
контори, не повідомивши при цьому, що окрім неї у спадкодавця є інші
спадкоємці. Відповідно до отриманого свідоцтва про спадщину за законом від 8
квітня 1995 року власником спірної '/> частини домоволодіння стала ОСОБА_2.
Про те, що відповідачка оформила спадщину, позивачу ОСОБА_1 стало відомо при
оформленні спадщини після смерті його матері ОСОБА_6. у ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Ухвалюючи рішення районний суд виходив з того, що позивач фактично прийняв
спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавця і на час розгляду справи був
постійно зареєстрований у спірному будинку, прийняв іншу частину спадщини у
вигляді деревообробних станків та ощадної книжки померлого батька.

Апеляційний суд не погодився з цим з огляду на те, що яких-небудь доказів
вказаних обставин у рішенні не приведено, суд прийшов до такого висновку лише
на підставі пояснень ОСОБА_1. Позивач на час відкриття спадщини і після цього
проживав, та був зареєстрований в іншій частині спірного будинку, яка була
виділена на підставі рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 15 травня
1968 року, а не в тій частині, щодо якої відкрилася спадщина.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963р, який діяв
на час відкриття спадщини, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач фактично
не вступив в управління або володіння спадковим майном, та пропустив
шестимісячний строк на прийняття спадщини, який не був поновлений, внаслідок
чого підлягає застосуванню загальний трирічний строк позовної давності,
передбачений ст. 71 ЦК УРСР,
який пропущений позивачем без поважних причин.

Але такий висновок апеляційного суду суперечить матеріалам справи, не
відповідає нормам процесуального і матеріального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України (ст. 202 ЦПК України 1963, який був
чинний на час розгляду справи), рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно
роз'яснень, які містяться у п. п. 1, 6 Постанови Пленуму Верховного

Суду України «Про судове рішення» від 29 грудня 1976 року № 11 (з
наступними змінами), рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображено обставини, що
мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються
доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини,
які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів,
з наведенням необхідного обґрунтування у випадку визнання одних і відхилення
інших доказів.

Стаття 203 ЦПК України 1963р. передбачає вичерпний перелік вимог стосовно
змісту судового рішення, в якому наведення конкретних доказів не передбачено,
натомість вимагається зазначення встановлених судом фактів і відповідних їм
правовідносин.

Стаття 27 ЦПК України 1963 року передбачає, що доказами в цивільній справі
є будь-які фактичні дані, які встановлюються у тому числі поясненнями сторін.

Суд першої інстанції у відповідності з наведеними нормами процесуального
права дійшов правильного висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 в передбачений
ст. 549 ЦК УРСР 1963р.
шестимісячний строк фактично вступив в управління та володіння частиною
спадкового майна, деревообробними станками та ощадною книжкою спадкодавця,
тобто вчасно фактично прийняв спадщину, то з цих підстав підлягає вирішенню
питання про визнання права на спадкове майно.

Такий висновок узгоджується з роз'ясненнями, які містяться в п. 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про
спадкування» від 24 червня 1983р. № 4 (з наступними змінами), згідно яким при
вчасному фактичному прийнятті спадщини шестимісячний строк на прийняття
спадщини вважається таким, що не пропущений, і тому питання про його
продовження не вирішується судом.

Скасовуючи рішення районного суду та постановляючи нове рішення, яким
задоволено позовні вимоги, апеляційний суд наведені обставини, встановлені на
підставі наявних у справі доказів (а.с. 57, а.с. 93 на звороті) залишив поза
увагою, необгрунтовано зазначивши про відсутність доказів щодо фактичного
прийняття частини спадкового майна позивачем, а саме - деревообробних станків
та ощадної книжки.

Тому, висновки апеляційного суду щодо пропуску позивачем шестимісячного строку
на прийняття спадщини та загального трирічного строку позовної давності є
помилковими і не відповідають обставинам справи та порушують норми
процесуального і матеріального права.

Оскільки
апеляційним судом скасоване судове рішення, ухвалене згідно із

законом,
то відповідно до вимог ст. 339 ЦПК України суд касаційної
інстанції     скасовує судове рішення
суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 341, 346
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 16 березня
2005 року скасувати та залишити в силі рішення Суворовського районного суду м.
Одеси від 28 жовтня 2004 року.

Ухвала
оскарженню не піддягає.