Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

26 грудня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,
Охрімчук Л.І., Романюка Я.М., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю “Оптіма
Телеком” про визнання договору частково недійсним, стягнення неустойки,
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2004 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю “Оптіма Телеком” (далі - ТОВ “Оптіма Телеком”) про
визнання договору частково недійсним, стягнення неустойки, відшкодування
моральної шкоди.

Зазначав, що 1 серпня 2003 року між ним та відповідачем був укладений
договір № 33827, відповідно до якого ТОВ “Оптіма Телеком” зобов'язалося в строк до 1
жовтня 2003 року встановити в його квартирі АДРЕСА_1, телефон. На виконання
зазначеного договору ним було перераховано 1 200 грн.

У порушення вимог договору ТОВ “Оптіма Телеком” телефонна лінія була
проведена лише 2 червня 2004 року.

Посилаючись на те, що ТОВ “Оптіма Телеком” прострочило виконання своїх
зобов'язань за договором та,
що простроченням виконання зобов'язання йому завдана моральна шкода, просив стягнути з відповідача на його
користь  неустойку у розмірі 8 820 грн.,
3 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Крім того, просив визнати недійсним п. 7.8 зазначеного договору,
посилаючись на те, що він суперечить вимогам статей 15, 21 Закону України “Про
захист прав споживачів”.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від                  8 червня 2006 року позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволені частково: стягнуто з ТОВ “Оптіма Телеком” 2 грн. 07
коп. неустойки за прострочення зобов'язання за договором, 250 грн. на
відшкодування моральної шкоди, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2007
року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від             8 червня 2006 року скасовано та
ухвалено нове, яким визнано недійсним п. 7.8. Договору № 33827 від 1 серпня
2003 року, укладений між ТОВ “Оптіма Телеком” та ОСОБА_1, стягнуто з ТОВ
“Оптіма Телеком” на користь ОСОБА_1 неустойку за прострочення виконання
договору в сумі 8 820 грн. та
1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі ТОВ “Оптіма Телеком” просить скасувати рішення
апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись
на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 1 серпня 2003 року між сторонами по справі був
укладений договір № 33827 про надання послуг телефонного зв'язку. Відповідно до
умов зазначеного договору ТОВ “Оптіма Телеком” зобов'язалося у строк до 1 жовтня 2003 року встановити у
квартирі ОСОБА_1 телефон, а ОСОБА_1, в свою чергу, зобов'язався сплатити за
надані ТОВ “Оптіма Телеком” послуги суму у розмірі 1 200 грн. Зазначену суму
ОСОБА_1 сплатив 1 серпня 2003 року.

9 жовтня 2003 року відповідач приступив до виконання умов зазначеного
договору, але роботи не були виконані через те, що ОСОБА_1 не дав згоду на
підключення телефону через комунікаційну шахту із сусіднього під'їзду будинку. У зв'язку з цим відповідачем
було прийнято рішення про будівництво особистої телефонної каналізації, про що
позивач був письмово повідомлений 13 жовтня 2003 року. Вищезазначені роботи
були виконані ТОВ “Оптіма Телеком” у травні 2004 року, а телефон підключений 2
червня 2004 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд
апеляційної інстанції виходив з того, що розмір пені, встановлений п. 7.8.
укладеного сторонами договору, визначений з порушенням ч. 5 ст. 15 Закону
України “Про захист прав споживачів” та повинен становити три відсотки вартості
робіт, а відповідно на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 8 820
грн.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до вимог ст. 178 ЦК УРСР, діючої на час виникнення спірних
правовідносин, виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або
договором неустойкою (штрафом, пенею), заставою і поручительством.

Стаття 179 ЦК УРСР встановлювала, що неустойкою (штрафом, пенею) визнається
визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити
кредиторові в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання, зокрема
в разі прострочення виконання.

Встановивши, що договором, укладеним сторонами 1 серпня 2003 року, на
випадок порушення строків виконання робіт, передбачалося стягнення пені у
розмірі чинної облікової ставки НБУ від сум внесених платежів та, що роботи по
установці телефонної лінії не були своєчасно виконані відповідачем з вини
позивача, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що
визначений у договорі розмір пені не суперечить закону та відповідно правильно
визначив розмір грошової суми, яка підлягає сплаті у зв'язку з простроченням виконання договору.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено
норм процесуального права, рішення суду в зазначеній частині позовних вимог
відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи і
скасовано апеляційним судом помилково.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині визнання п. 7.8
договору недійсним та стягнення на користь позивача 8 820 грн. неустойки
підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з
підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Разом з тим, не можна погодитись із судовими рішеннями, ухваленими судами
першої та апеляційної інстанцій, в частині відшкодування на користь позивача
моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення, суд першої та апеляційної інстанцій виходив з того, що
така шкода була заподіяна позивачеві в результаті неналежного виконання
відповідачем договірних зобов'язань.

Проте з такими висновками судів обох інстанцій погодитися не можна.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у п. 2 постанови від
31 березня 1995 року № 4 “Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди” спори про відшкодування заподіяної
фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються,
зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами
Конституції або випливає з її положень; у випадках коли встановлена
відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які
підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших
законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

Правовідносини, що виникли між сторонами в розглянутій справі, є
договірними, тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом
не передбачено.

Таким чином, суди ухвалили рішення про стягнення на користь позивача
моральної шкоди з порушенням норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення судів в частині відшкодування моральної
шкоди підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові, з
підстав, передбачених ст. 341 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України,

в и р і ш и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Оптіма Телеком”
задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від                   8 червня 2006 року та
рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2007 року в
частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2007
року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково
недійсним договору та стягнення 8 820 грн. пені скасувати, а рішення
Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2006 року в цій
частині залишити в силі.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ю.Л. Сенін

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк