УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

м.    Дніпропетровськ                                                                     06   вересня
2007   року

Судова колегія

судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі:

судді-головуючої
- Рудь В.В.

суддів -
Чубукова О.П.,  Лисичної Н.М.

при секретарі    - Кочковій А.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні

цивільну справу
за апеляційною скаргою

Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійних захворювань України в м.  Павлограді Дніпропетровської області

на рішення
Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня
2007 року

по цивільній
справі

за позовом   ОСОБА_1

до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування

від нещасного
випадку на виробництві та професійних захворювань в  м.
Павлограді  Дніпропетровської  області
про  перерахунок щомісячних
страхових виплат,  -

Справа
№22ц-4414                                                       Суддя-головуючий

Категорія 22                                                                   у
суді першої інстанції  Дадим Ю.М.

Суддя - доповідач

у суді апеляційної
інстанції  Чусуков О.П.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня
2007 року стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань в
м.  Павлограді Дніпропетровської області
на користь ОСОБА_1 недоплату по щомісячним страховим виплатам за період з
01.03.2005 року по 01.01.2007 року 1954грн. 13коп. та зобов'язано проводити
позивачу щомісячні страхові виплати з 01.02.2007 року у розмірі 1053грн. 32
коп. до змін діючого законодавства.

В своїй
апеляційній скарзі відповідач просить рішення першої інстанції скасувати з тих
підстав,  що воно винесено з порушенням
норм матеріального та процесуального права.

Стосовно
законності та обгрунтованності застосування судом першої інстанції норм
матеріального права.

Призначаючи
ОСОБА_1 перераховану щомісячну грошову суму із застосуванням коефіцієнтів,  за якими перераховуються щомісячні страхові
виплати потерпілим,  вказаних у відповідних  постановах правління Фонду соціального
страхування,  Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування,
діяло в межах своєї,  передбаченої
діючим законодавством,  яке регулює
механізм примінення Закону України від 23 вересня 1999 року „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності",  компетенції.

Стосовно
допущених судом порушень норм процесуального права.

Відповідач
вважає,  що у відповідності з діючим
цивільно-процесуальним законодавством по даній категорії цивільних справ
позовна давність встановлюється тривалістю у три роки,  а у випадку,
коли вимоги потерпілого стосуються перерахунку сум щомісячних
платежів,  раніше визначених судом або
роботодавцем (у тому числі й у разі неправильного обчислення суми щомісячних
платежів) при задоволенні позову,  кошти
стягуються за час,  що не перевищує трьох
останніх років,  які передували моменту
звернення особи до суду.

Перевіривши
матеріали справи,  законність та
обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити,  а рішення суду залишити без змін з наступних
підстав.

Стосовно
обґрунтованості та законності застосування судом норм матеріального права.

Задовольняючи
позов ОСОБА_1,  суд першої інстанції
встановив,   що  він,
за  час роботи на  підприємствах
вугільної

промисловості в
підземних шкідливих умовах,   набув
виробничу травму і за висновками МСЕК йому було встановлено стійку втрату
професійної працездатності безстроково і призначено щомісячні,   страхові виплати на підставі постанов
Правління Фонду „Про перерахунок сум щомісячних страхових виплат
потерпілим". перерахувавши їх з 01.03.2005 року по 01.01.2007 року із
застосуванням коефіцієнтів,   зазначених
у цих постановах.

При
таких обставинах судова колегія вважає,
що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те,   що перерахунок сум щомісячних страхових
виплат потерпілому позивачу ОСОБА_1 в такий спосіб було зроблено відповідачем з
порушенням діючого законодавства України.

Згідно
постанови Київського апеляційного господарського суду від 14 червня 2005
року,   переглянутої в касаційному
порядку Вищим Адміністративним судом України і ухвалою якого від 06 вересня
2006 року залишеної без змін,   постанови
Правління Фонду,   на підставі яких
здійснювався перерахунок позивачу щомісячних страхових виплат,   визнано недійсними з слідуючих підстав: при
зростанні у попередньому календарному році середнього заробітку
потерпілого,   перерахунок сум щомісячних
страхових виплат повинен бути проводитись за коефіцієнтом зростання саме
середнього  заробітку у галузях
національної економіки,   а не
реального,   як це зробив Фонд,   та по даним органу виконавчої влади з питань
статистики,   а не самого Фонду,   тобто у відповідності з вимогами ч.2   ст.
29 Закону України від 23 вересня 1999 року „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання,   які
спричинили втрату працездатності".

Як
встановлено судом першої інстанції,   за
оспорюваний позивачем період часу відповідні коефіцієнти,   за даними Державного Комітету Статистики
України,   складали: в 2001 році -1,  352,
в 2002 році - 1,  210,   в 2003 році - 1,  228,
в 2004 році -1,  275,   а в 2005 році - 1,  367.,
а відповідач застосував свої,
занижені: 1,  193 - в 2002
році,   1,  182 - в 2003 році,   1,
152 - в 2004 році,   1,  238 - в 2005 році і 1,  203 - у 2006 році,   що суперечить вимогам ч.2   ст.
29 вказаного Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання,   які спричинили втрату
працездатності".

Стосовно
посилання апелянта на недодержання судом першої інстанції вимог
цивільно-процесуального закону.

Згідно
Цивільного Кодексу  України 1963 року
позовна давність не поширюється на ті правовідносини,   у яких прямо вказано,   що вона до них не застосовується.

У відповідності
до вимог   ст.  40 Закону України від 23 вересня 1999 року
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" якщо потерпілому або
особам,   які мають право на одержання
страхової виплати,    з  вини
Фонду  соціального  страхування
від  нещасних

випадків
своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати,  ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого
строку та підлягає в подальшому коригуванню у зв'язку із зростанням цін на
споживчі товари та послуги.

Окрім
того  ст. 268 Цивильного Кодексу України
2004 року також передбачено,  що позовна
давність не поширюється на позови про відшкодування шкоди завданої
каліцтвом,  іншим ушкодженням здоров'я
або смертю потерпілого.

Таким
чином,  приведені в апеляційній скарзі
доводи правильність рішення суду першої інстанції не спростовують,  оскільки зводяться до переоцінки апелянтом
доказів по справі та одностороннього особистого ним тлумачення норм права,  що суперечить діючому законодавству.

Відповідно
ж до вимог  ст. 212 ЦПК України виключне
право оцінки доказів належить суду,  який
має оцінювати їх за своїм внутрішнім переконанням,  яке ґрунтується на всебічному,  повному та об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та керуючись законом.

Інших
порушень матеріального чи процесуального закону,  які б могли призвести до скасування судового
рішення,  судом апеляційної інстанції не
встановлено.

З
урахуванням викладеного та керуючись
ст.  ст. 303,  307 та 308 ЦПК України,  -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань в м.  Павлограді Дніпропетровської області
відхилити.

Рішення
Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня
2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення і з цього ж моменту може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.