УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17"
липня 2007 року                                                                                              м.
Ужгород

Судова колегія
палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

Головуючої - Фазикош Г.В., суддів - Дроботі
В.В., Куштана Б.П., при секретарі - Карбованець М.В.,

з участю
представника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_5, відповідача - ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною
скаргою представника відповідача ОСОБА_1 на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 12 квітня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, про визнання права
спільної сумісної власності на майно та його поділ, -

встановила:

12 квітня 2007 року Ужгородський міськрайонний суд ухвалив рішення, яким
задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнав договір
дарування від 16 серпня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом
Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстраційним №1293,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договором купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 продала, а
ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1, визнав дану квартиру спільною сумісною ОСОБА_3
та ОСОБА_2 та поділив належне ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної
власності майно, а саме:

·
визнав особистою власністю ОСОБА_2 2/3 квартири АДРЕСА_1;

·
визнав особистою власністю ОСОБА_3 1/3 частини квартири
АДРЕСА_1 та автомобіль марки "Опель
Омега", 1990 року випуску, кузов НОМЕР_1,
д.н.з.НОМЕР_2.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить
скасувати дане рішення, як неправомірне. Свою позицію мотивує тим, що, на його
думку, місцевий суд не надав належної оцінки наявним в справі доказам, та
неповно встановив фактичні обставини справи. Зокрема, суд не врахував те, що
оспорюваний позивачкою договір дарування було укладено 16 серпня 2001 року,
позовну вимогу про визнання даного договору удаваним було подано попереднім
представником позивачки ОСОБА_7 28.10.2005 року. Таким чином, представник
відповідача вважає, що строк позовної давності щодо даної вимоги сплив, про що
ним було зроблено відповідну заяву в ході судового розгляду у суді першої
інстанції. Однак, суд до даного спору позовної даності не застосував, вважаючи,
що позивачка дізналась про порушення свого права не в момент укладення спірного
договору, а з дня, коли відповідач став оспорювати право спільної сумісної
власності позивачки на відповідну квартиру, тобто з 2005 року. При цьому,
представник позивача в апеляційній скарзі не оспорює те, що спірний договір дарування
квартири був удаваним, і в дійсності мав місце договір купівлі-продажу цієї
квартири, а також те,

Справа:№
22ц-971/07                                                                                   Номер
рядка статистичного звіту: 11,5

що за даних обставин квартира має бути спільною сумісною власністю
колишнього подружжя і підлягає поділу з врахуванням інтересів малолітньої
дитини, що залишилась проживати з позивачкою.

В судовому засіданні в апеляційній інстанції відповідач та його представник
підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити. При цьому представник
відповідача додатково пояснив, що він та його довіритель вважають оскаржуване
рішення неправомірним саме по двом названим в апеляційній скарзі причинам:
оскільки суд не застосував строк позовної давності та оскільки суд виніс
рішення, не залучивши до участі у справі нотаріуса, що посвідчував спірний
договір. Представник позивачки апеляційну скаргу не визнала та просила її
відхилити. При цьому вона пояснила, що позивачка є громадянкою Російської
Федерації, закінчувала російську школу і українською мовою вільно не володіє. З
відповідачем вона зареєструвала шлюб з 1998 року в Росії, в Україну переїхала
лише 2001 році вже після того, як її колишній чоловік ОСОБА_3 повідомив їй про
придбання за їх спільні кошти спірної квартири. На той час, їй не було відомо
про те, що відповідач замість договору купівлі-продажу оформив договір
дарування. Навіть якби вона і бачила договір, вона не зрозуміла б його змісту,
оскільки не володіла українською мовою. Крім того, в березні 2000 року вона
народила доньку і під час переїзду до України та певний час після цього
займалась доглядом за нею, а не перевіркою належності оформлення чоловіком
факту придбання їх спільної квартири. Останньому вона на той час довіряла.
Відразу після: того, як їй стало відомо про те, що відповідач оформив придбану
квартиру як подаровану і взагалі не визнає, що вона є їх спільною сумісною
власністю, вона подала відповідний позов.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, колегія
перевірила законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та прийшла до наступних висновків.

Доводи апеляційної скарги щодо не залучення до участі у справі нотаріуса,
що посвідчував спірний договір, колегія відхиляє як необгрунтовані, оскільки
нотаріус не є стороною цього договору, а апелянт не уповноважений представляти
його інтереси у даній справі. Крім того, на переконання колегії, в матеріалах
справи є достатньо доказів, які підтверджують факт того, що спірний договір
дарування був удаваним, а в дійсності відповідач ОСОБА_3 купив спірну квартиру
у ОСОБА_4 В апеляційній скарзі даний факт також не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування строку позовної давності
колегія вважає такими, що не спростовують правильність висновків суду першої
інстанції з відповідного питання. Дійсно, відповідно до ч. З ст.267 ЦК України позовна
давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. В даній справі така заява мала місце (а.с. 58). Однак, відповідно
до ч. 4 ст. 267 ЦК України підставою для відмови у позові є не тільки наявність
відповідної заяви, але і власне сплив строку позовної давності. Останій факт
матеріалами справи не доведено. Так, обидві сторони визнали те, що в момент
укладення спірного договору позивачка взагалі не перебувала в Україні.
Достатніх доказів того, що в подальшому відповідач поставив її до відома про
зміст цього договору до порушення провадження у даній справі також не має.
Пояснення попереднього представника позивачки з приводу певного факту, викладені
в уточненні до позовної заяви, не може бути кваліфіковане як визнання факту
самою стороною, на чому настоює представник відповідача, та не входить до
переліку доказів, передбачених ст. 57 ЦПК України.

Враховуючи
наведене, а також те, що відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду
справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та
обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та вправі вийти за вказані
межі виключно у справах окремого провадження (ч.4 ст.3ОЗ ЦПК України), а також
в тому випадку, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права,
які є обов'язковою підставою для скасування рішення ( ч.3 ст.3ОЗ, ст.3П ЦПК
України), колегія

приходить
до висновку, що апеляційну скаргу представника відповідача слід відхилити, а
рішення залишити без змін.

Керуючись
ст.303, п.1 ст.307, ст.308, ст.ст.314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

1.
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1
-відхилити.

2.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 квітня
2007 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання
договору дарування удаваним, про визнання права спільної сумісної власності на
майно та його поділ - залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі двох місяців з дня набрання законної сили шляхом
подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України