Справа № 22-1008/2007                                            Рішення
5                                                                                    судді
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

27
квітня 2007 року                                                                                    місто
Вінниця

Колегія
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у
складі:

головуючого:  Оніщука В.В.

суддів:                                          Чорного
В.І.,  Морозовського В.І.

при секретарі:
Яблонській І.Л.,

за
участю                                      ОСОБА_1.
,  ОСОБА_2.,  представника ОСОБА_2.

- ОСОБА_3.,  ОСОБА_4.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Ленінського районного суду м.  Вінниці
від 26.02.2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розподіл майна подружжя,  визнання права
власності на 12 частину квартири та встановлення порядку користування житловою
площею і зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання третьою особою на
стороні відповідача,  визнання права
власності на 12 частини квартири і визнання за ОСОБА_2. права власності на 34
частини квартири,  -

встановила:

В лютому
2006 року ОСОБА_1.  звернувся до суду із
вказаним позовом,  посилаючись на
те,  що в період з 1979 року по 2002 рік
він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі і в період шлюбу ними
було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Квартиронаймачем зазначеної квартири
являється його колишня дружина ОСОБА_2.,
оскільки вона була членом ЖБК. Після розірвання шлюбу вони продовжували
проживати у спірній квартирі,  однак в
грудні 2005 року ОСОБА_2.3мінила місце проживання та повідомила його про свій
намір отримати свідоцтво про право власності на вказане житло з метою його
продажу і саме тоді він дізнався про можливе порушення його права власності.
Спірна квартира є їх спільною сумісною власністю і тому просив визнати за ним
право власності на 12 частини вказаної квартири. Крім того,  просив встановити порядок користування
зазначеною квартирою та виділити йому в користування кімнати площею 11, 8
кв.м.  і 9, 4 кв.м. ,  а ОСОБА_2. виділити кімнату площею 17 кв.м.
,  інші приміщення залишити в загальному
користуванні.

В липні
2006 року із вищевказаною зустрічною позовною заявою звернувся ОСОБА_4.,  посилаючись на те,  що він являється батьком ОСОБА_2.,  яка будучи членом ЖБК придбала спірну
квартиру АДРЕСА_1,  однак внески за
вказану квартиру в основному були сплачені за його кошти,  а саме в сумі 7000 крб.,  що становить більше половини вартості
квартири і дані кошти йому не повернуті,
а тому просив

визнати
його третьою особою на стороні відповідача ОСОБА_2. та визнати за ним право
власності на 12 частину квартири АДРЕСА_1 та зазначену частку приєднати до 14
частки,  яка підлягає виділенню ОСОБА_2.
і в загальному визнати за ОСОБА_2. право власності на 34 частини спірної
квартири,  а за ОСОБА_1.  визнати право власності на 14 частини
вказаної квартири. Стягнути з ОСОБА_1.
на його користь понесені судові витрати.

Рішенням
Ленінського районного суду м.  Вінниці
від 26.02.2007 року в задоволенні зазначених позовів було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду,
ОСОБА_1.  подав апеляційну
скаргу,  в

якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення,  яким задовольнити його

вимоги,  посилаючись на те,  що судом порушені норми матеріального права
та суд неповно

з'ясував обставини справи,  що мають
важливе значення для правильного вирішення справи,

а в іншій частині рішення суду залишити без змін.                                                        ,

Судова
колегія,  заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення сторін,  перевіривши матеріали справи та обговоривши
доводи апеляційної скарги,  вважає,  що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи
в задоволенні позовів,  районний суд
виходив з того,  що позивачами при
зверненні в суд пропущено строк позовної давності,  що є підставою для відмови в задоволенні
позовів.

Однак
погодитись з таким висновком районного суду не можна,  оскільки висновки суду не відповідають
обставинам справи,  суд неправильно
застосував норми матеріального права.

Судова
колегія вважає,  що вказані порушення
призвели до неправильного вирішення справи,
тому суд апеляційної інстанції на підставі п. 4  ст.  309
ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні
позову ОСОБА_1.  скасовує та ухвалює нове
рішення з наступних підстав.

Судом
апеляційної інстанції встановлено,  що
між ОСОБА_1.  та ОСОБА_2. в 1979 році
було зареєстровано шлюб і в період шлюбу ними було придбано кооперативну
квартиру АДРЕСА_1,  при цьому членом ЖБК
була ОСОБА_2. і пайові внески за квартиру були повністю проведені в період з
1985 року по 1993 рік,  що
підтверджується довідкою з ЖЕК №7 м.
Вінниці.

Відповідно
до свідоцтва про розірвання шлюбу (актовий запис №1346 по міському відділу РАГС
управління юстиції Вінницької області) шлюб між сторонами по справі розірвано
04.10.2002 року.

З
пояснень сторін видно,  що після
розірвання шлюбу вони продовжують користуватися спірною квартирою.

На
підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 09.03.2006 року за
№512,  ОСОБА_2. 14.03.2006 року було
видано свідоцтво про право власності на житло,
а саме кооперативну квартиру АДРЕСА_1,
яка належить останній на праві приватної власності.

Згідно  ст. . 70 Сімейного Кодексу України у разі
поділу майна,  що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є рівними,  якщо інше не визначено домовленістю між ними
або шлюбним контрактом.

Таким
чином,  судова колегія вважає,  що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною
власністю ОСОБА_1.  та ОСОБА_2. і частки
останніх є рівними.

Відповідно
до вимог ч.2  ст. 72 Сімейного Кодексу
України до вимоги про поділ майна,
заявленої після розірвання шлюбу,
застосовується позовна давність у три роки.

Позовна
давність обчислюється від дня,  коли один
із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права
власності.

Судова
колегія приймає до уваги доводи ОСОБА_1.
про те,  що про можливе порушення
свого права власності він дізнався лише наприкінці 2005 року,  що також підтверджується датою отримання
ОСОБА_2. свідоцтва про право власності на житло,  а

тому ОСОБА_1.  строк позовної давності при зверненні в суд не пропущено і відповідно
висновок суду першої інстанції в цій частині є неправильним.

Щодо
вимог ОСОБА_1.  про встановлення порядку
користування житловою площею,  то вони
підлягають залишенню без розгляду,
оскільки за наявності вимог про розподіл майна та визнання права
власності,  спершу необхідно ставити
питання про можливий розподіл квартири,
що в даному випадку зроблено не було.

Також,  судова колегія вважає,  що рішення суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні позову ОСОБА_4. підлягає залишенню без змін,  оскільки в даному випадку районний суд
правильно застосував положення щодо строку позовної давності і сам ОСОБА_4.
рішення суду в апеляційному порядку не оскаржив.

Таким чином,  судова колегія
вважає,  що вимоги ОСОБА_1.  щодо визнання за ним права власності на 12
частину спірної квартири заявлені правомірно,
є обгрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Керуючись
ст.
ст.  303,  304,
307,  309,  313,
314,  316,  317,
319 ЦПК України,  колегія суддів,
-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення
Ленінського районного суду м.  Вінниці
від 26.02.2007 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про розподіл майна подружжя,  визнання
права власності на 12 частину квартири та встановлення порядку користування
житловою площею - скасувати.

Позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати
за ОСОБА_1 право власності на 12 частину квартири АДРЕСА_1.

Позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині встановлення порядку користування житловою площею
залишити без розгляду.

В іншій частині
рішення суду залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення,  однак може бути оскаржене шляхом подачі
касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної сили до
Верховного Суду України.