Справа №22ц-329/07                                                   Головуючий
у 1 інстанції - Сеник
- 40                                                                Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

6   червня
2007   року   Колегія
суддів   судової   палати
у   цивільних   справах апеляційного суду Волинської області
в складі:

головуючого -
судді Сівчука Є.І.,

суддів -
Мудренко Л.І., Русинчука М.М.,

при
секретарі - Губарик К.А.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу,
стягнення заборгованості з заробітної плати, компенсації за невикористану
відпустку та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою позивачки на
рішення Володимир-Волинського міського суду від 29 березня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

В
поданій до суду 29 березня 2006 року позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що з 5
вересня до 17 жовтня 2005 року вона за трудовим договором працювала продавцем у
підприємця ОСОБА_2, де заробітна плата їй не виплачувалась, і була звільнена з
роботи без проведення з нею розрахунку, як пояснював відповідач, за халатне
відношення до виконання своїх трудових обов'язків.

22
березня 2006 року під час зняття з реєстрації трудового договору в центрі
зайнятості інша людина від імені відповідача примусила її написати заяву без
дати про звільнення за власним бажанням.

Вважаючи
звільнення незаконним, позивачка просила поновити її на роботі, стягнути з
ОСОБА_2 на її користь 497,97 грн. заборгованості з заробітної плати, 43,76 грн.
компенсації за невикористану відпустку, 2587,5 грн. середнього заробітку за
весь час вимушеного прогулу та 5 000 грн. моральної шкоди, спричиненої їй
зазначеними неправомірними діями відповідача.

В
останній заяві про збільшення позовних вимог від 26 грудня 2006 року (а. с. 73)
позивачка збільшила свої вимоги щодо оплати вимушеного прогулу до 5 000,01 грн.

Рішенням
Володимир-Волинського міського суду від 29 березня 2007 року в позові
відмовлено і постановлено стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 500 грн. на відшкодування
витрат на правову допомогу та в дохід держави 89,5 грн. судових витрат.

В
апеляційній скарзі позивачка просить скасувати вказане рішення і ухвалити нове
рішення про задоволення її позову, посилаючись на неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими, невідповідність його висновків обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - частковому
скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Судом
першої інстанції встановлено і це відповідає обставинам справи, що позивачка з
5 вересня 2005 року працювала за трудовим договором продавцем у підприємця
ОСОБА_2 і була звільнена з роботи 7 листопада 2005 року за власним бажанням на
підставі ст. 38 КЗпП України після закінчення, як це передбачено наведеною
правовою нормою, двотижневого строку попередження з дня подання нею 25 жовтня
2005 року власноручно написаної письмової заяви про звільнення (а. с. 3-8,
54-55).

Доводи
позивачки про те, що зазначену заяву вона написала під примусом 22 березня 2006
року, спростовуються її власним визнанням факту добровільного написання цієї
заяви 25 жовтня 2005 року в судовому засіданні під час розгляду даної справи в
суді першої інстанції (а. с. 88 зворот), її письмовими поясненнями з приводу
відсутності на роботі 17 жовтня 2005 року, написаними 25 жовтня того ж року (а.
с. 56), що підтверджує перебування позивачки на роботі в день написання нею згаданої
заяви про звільнення. Крім цього, після 25 жовтня 2005 року позивачка не
виходила на роботу, що також підтверджує факт подання нею зазначеної заяви саме
у вказаний день.

За таких
обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка
звільнена з роботи з додержанням трудового законодавства, у зв'язку з чим
обгрунтовано відмовив у задоволенні її вимог про поновлення на роботі і оплаті
вимушеного прогулу.

Відповідно
до частини 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум,
що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день
звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми
мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.

В даному
випадку належні позивачці при звільненні суми (572,53 грн.) виплачені їй 26
грудня 2006 року (а. с. 71). Оскільки позивачка не довела, що вона до звернення
в суд з розглядуваним позовом вимагала від ОСОБА_2 розрахуватись з нею, слід
вважати, що таку вимогу вона пред'явила до нього 1 червня 2006 року, коли
відповідач одержав копію позовної заяви з вимогами про виплату їй розрахункових
(а. с  10, 11).

Так як
ОСОБА_1 після виплати їй розрахункових в сумі 572,53 грн. не відмовилась від
цих вимог, які є підставними, необхідно постановити рішення про їх задоволення
із застереженням не приводити рішення в цій частині до виконання через
добровільне задоволення їх відповідачем на більшу суму, ніж цього вимагала
позивачка.

Оскільки
на порушення вимог ст. 116 КЗпП України роботодавець затримав розрахунок з
позивачкою більше ніж на 5 місяців під час її вагітності і післяпологовий
період (а. с. 14), коли вона відчувала особливо гостро потребу в коштах, які їй
належали, чим порушив її законні права, колегія суддів на підставі ст. 237-1
цього Кодексу приходить до висновку про те, що такими діями відповідача
позивачці спричинено моральну шкоду, розмір якої суд визначає в 1000 грн.

Суд
безпідставно стягнув з позивачки в дохід держави судовий збір в сумі 59,5 грн.
і в користь відповідача 500 грн. витрат на правову допомогу, оскільки за
пунктом 1 частини 1 статті 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне
мито» вона звільнена від сплати державного мита, витрати відповідача на правову
допомогу не підтверджені документально. Наявна в матеріалах справи виготовлена
адвокатом ОСОБА_3 квитанція (а.с. 25) не є платіжним документом і тому не може
братись до уваги при вирішенні питання про відшкодування стороні вказаних
витрат.

Оскільки
в означеній частині оскаржуване рішення постановлене з порушенням наведених
норм матеріального і процесуального права, воно підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового рішення.

З
відповідача належить стягнути в дохід держави пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачці відмовлено, 4,98 грн. судового збору (51
грн. * 541,73 грн. / 5541,74 грн.) та 2,93 на оплату витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (30 грн. * 541,73 грн. /
5541,74 грн.), а з позивачки за цим же принципом підлягає до стягнення в доход
держави 27,07 грн. на оплату вказаних витрат (30 грн. * 541,73 грн. / 5541,74
грн.).

На
підставі ст. ст. 38, 116, 237-1 КЗпП України керуючись ст.ст.307, 309, 313,
314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу позивачки ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Володимир-Волинського міського суду від 29 березня 2007 року в даній справі в
частині відмови у задоволенні вимог про стягнення розрахункових та стягнення з
ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, судового збору і витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи скасувати і ухвалити в цій
частині нове рішення.

Позов
задовольнити частково.

Стягнути
з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 541 (п'ятсот сорок одну) гривню 73 коп. в рахунок сум,
належних звільненому працівникові при звільненні, та 1 000 (одну тисячу)
гривень на відшкодування моральної шкоди.

Рішення
в частині стягнення сум, належних звільненому працівникові при звільненні, не
приводити до виконання.

Стягнути
з ОСОБА_2 в дохід держави 4 (чотири) гривні 98 : коп. та 2 (дві) гривні 93 коп.
на оплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в
Володимир-Волинському міському суді.

Стягнути
з ОСОБА_1 в дохід держави 27 (двадцять сім) гривень 07 коп. на оплату витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в Володимир-Волинському
міському суді..

В решті
оскаржуване рішення залишити без змін.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.