Справа № 22-ц-42007 рік                                 Головуючий у 1
інстанції  Одерій С.М.
18                                                                 Суддя-доповідач
УХВАЛА

Іменем України

12
червня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного
суду Донецької області в складі:

головуючого    Баркової Л.Л.

суддів                                             Топалової
В.В., Кочегарової Л.М.

при
секретарі Жило І.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
договору недійсним і відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 26 вересня
2006 року

встановила:

Рішенням
Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 26 вересня 2006 року позовні
вимоги ОСОБА_1
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача суму боргу 4000 грн., судові
витрати по сплаті судового збору 51 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати, посилаючись на
невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального
і процесуального права.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, яка доводи скарги підтримала, перевіривши
законність і обгрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та
вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено,
що в період з березня по квітень 2004 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено
договір позики в усній формі, за умовами якого, ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2
отримала в борг 4000 грн., які зобов'язалася повернути протягом двох тижнів. В
зазначений строк борг ОСОБА_2 не повернула і 30 жовтня 2005 року написала
розписку ОСОБА_1 про
повернення боргу в зазначеній сумі до 14 листопада 2005 року.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1, суд
першої інстанції виходив з того, що факт укладення договору позики та порушення
ОСОБА_2 зобов'язань по поверненню боргу знайшов своє підтвердження в суді.

З висновками
суду не можна не погодитися.

Згідно
ст.1046 ЦК України
за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій
стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або  таку ж
кількість речей того ж роду та

такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

З
пояснень ОСОБА_2 вбачається, що вона не заперечувала проти того, що отримала
від ОСОБА_1 в борг
гроші для своїх потреб, власноручно написала розписку про повернення цього
боргу з зазначенням суми та строку повернення.

Ці
обставини підтверджуються розпискою ОСОБА_2 від 30 жовтня 2005 року, з якої
вбачається, що вона зобов'язується повернути борг в сумі 4000 грн. ОСОБА_1 до 14 листопада
2005 року.

Відповідно
до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За таких
обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно і
об"єктивно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини,
правильно застосував матеріальний закон і дійшов обґрунтованого висновку про
те, що між сторонами було укладено договір позики, а оскільки ОСОБА_2 порушила
зобов'язання за цим договором, то сума боргу підлягає примусовому стягненню з
неї на користь ОСОБА_1

Правильним
є і висновок суду про відмову ОСОБА_2 у позові про визнання договору позики
недійсним, оскільки обставини на які вона посилалася не знайшли свого
підтвердження в суді.

Згідно
ст.1051 ЦК України
позивальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти
або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у
меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо
договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у
меншій кількості ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до
випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої
обставини.

Як
вбачається з постанови органів досудового слідства від 13 листопада 2005 року,
за заявою ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1
та інших невстановлених осіб, прийнято рішення про відмову у порушенні
кримінальної справи за ст.6 п.2 КПК України.

ОСОБА_2
зазначала, що цю постанова вона не оскаржувала.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилалася на те, що вона повернула ОСОБА_1 спірну суму у
серпні 2006 року.

Відповідно
до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

ОСОБА_2
не надала ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду доказів того, що борг
вона дійсно повернула борг в обумовлені договором сумі та зазначені строки.

Боргова
розписка знаходилася у позикодавця і пред'явлена суду. ОСОБА_2 не заперечувала,
що розписку вона написала власноруч.

Інші доводи
апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким
чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду відповідає положенням
матеріального права, вимогам ст.ст. 10,60,212,213 ЦПК" України і підстав
для його скасування немає.

Керуючись
ст.ст.303,307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 26 вересня 2006 року залишити
без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом
двох місяців з дня набрання чинності шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної інстанції.