Справа № 22-853-07                                                             Голов . в
1 інст. - Штогун С. Г.
- Ц-11                                                                    Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

9 жовтня
2007 року                                                                          м.
Рівне

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в
складі:

Головуючого
судді-Василевича B.C. Суддів:Гордійчук
C.O.,
Шимківа С. С.  при
секретарі Чалій Н.О. з участю сторін: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,  їхніх представників адвокатів ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Острозького
районного суду від 5 червня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2    до ОСОБА_1 про виселення та зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
будинку спільною сумісною власністю та його поділ, -

встановила:

В серпні 2006 року ОСОБА_2  звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про виселення.

В жовтні
цього ж року ОСОБА_1
звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_2  про визнання будинку з господарськими спорудами спільною
власністю та його поділ.

Рішенням
Острозького районного суду від 5 червня 2007 року ОСОБА_2  в задоволенні позову відмовлено,  зустрічний позов задоволено. Визнано спірний
будинок спільною власністю,  проведено
його поділ з виділенням ОСОБА_1 47/100
частини будинку,  ОСОБА_2  -53 /100.

В
поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2  доводить
про його необґрунтованість через неправильне застосування норм матеріального та
процесуального права і невідповідність висновків суду матеріалам справи.

Після
проведеного обміну належної йому на праві приватної власності квартири на
спірний будинок він дозволив в ньому реєстрацію ОСОБА_1 відповідно до договору
найму житла від 30 січня 2001 року.

Суд же
дійшов необгрунтованого висновку про проживання сторін з вересня 1999 року по
вересень 2000 року однією сім"єю в будинку по

АДРЕСА_1,    а
затим   у   АДРЕСА_2.

Він проживав із ОСОБА_1 у зареєстрованому
шлюбі з жовтня 2003 року по жовтень 2004 року,
а не по 18 квітня 2006 року,  коли
отримав свідоцтво про розірвання шлюбу.

Неправильно
оцінивши обставини справи,  показання
свідків,  договір найму житла суд дійшов
необгрунтлваного висновку про їхнє проживання однією сім"єю з 1999 по 2006
роки.

Вважає
безпідставним посилання в рішенні на норми матеріального права,  що визначають правовий режим набуття права
спільної сумісної власності.

Далі
доводить про те,  що суд необгрунтовано і
за відсутності для того підстав призначив судову будівельно-технічну експертизу
і за висновком цієї експертизи провів поділ будинку з господарськими будівлями.

По
наведених підставах просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення його вимог.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення сторін,  перевіривши мате­ріали справи та обговоривши
доводи апеляційної скарги,  колегія
суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Постановляючи
рішення,  суд виходив з того,  що сторони з вересня 1999 року по квітень
2006 року проживали однією сім"єю,
несли спільні витрати по утриманню будинку,  тому в силу
ч.4  ст. 368 ЦК України ОСОБА_1
спірний будинок як майно набуте в результаті спільної правці та за спільні
кошти є їх спільною сумісною власністю.

Проте з таким
висновком колегія суддів не може погодитись.

Як видно з
матеріалів справи,  ОСОБА_2  на підставі свідоцтва про право власності на житло від 6
вересня 2000 року    являвся власником
квартири АДРЕСА_2 (а.с-5),  яку обміняв
21 січня 2002 року на будинок АДРЕСА_3. Даний договір посвідчений нотаріально (
а.с-196 ).

16
жовтня 2003 року сторони зареєстрували шлюб,
який розірвали 11 жовтня 2004 року з отриманням ОСОБА_2 18 квітня 2006 року
свідоцтва про розлучення.

Заявляючи
вимоги про визнання права спільної сумісної власності на спірний будинок,  позивачка обґрунтовувала їх тим,  що вона протягом 1999-2006 років являлась
членом сім"ї ОСОБА_2
,  а тому в силу ч.4  ст. 368 ЦК
України набула право на половину будинку,
з чим і погодився суд першої інстанції.

А між
тим,  зазначена норма закону чітко і
однозначно встановлює,  що спільною
сумісною власністю членів сім"ї являється майно,  набуте в результаті спільної праці та за
спільні кошти.

ОСОБА_1 участі в
придбанні будинку ні працею,  ні коштами
не приймала. В п.7 договору обміну зазначено,
що обмін здійснено без доплати.

Отже,  висновок суду про доведеність вимог ОСОБА_1 є
хибним,  тому рішення в цій частині підлягає
скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові.

Щож до
позову ОСОБА_2 ,  то він теж не підлягає задоволен­ню,  оскільки з матеріалів справи видно,  що ОСОБА_1 являлась членом сім"ї ОСОБА_2 , проживала у
спірному будинку. 16 березня 2003 року між сторонами було зареєстровано
шлюб,  а тому відповідно до ч.5  ст. 156 Житлового кодексу України припинення
сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування
займаним житлом.

Законних
підстав для виселення ОСОБА_1 як наймача житла немає. Шлюб між сторонами
розірвано 18 квітня 2004 року,  а договір
найму припинив дію 3 січня 2004 року,
тобто коли вони перебували у шлюбі. Із розірванням шлюбу право на користування
житлом у ОСОБА_1 з наведених вище підстав не припинилось,  тому доводи апеляційної скарги з цього
приводу не заслуговують на увагу.

Враховуючи
наведене,  керуючись ч. 5  ст. 156 ЖК України,  ч.1
ст. 307,   ст.  ст. 308-309,
ст. 313,   ст. 316 ЦПК
України,  колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення
Острозького районного суду від 5 червня 2007 року в частині зустрічного позову
ОСОБА_1 про визнання будинку спільною сумісною власністю та його поділ
скасувати.

В позові
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання будинку спільною власністю та його поділ відмовити.

В решті рішення
залишити без зміни.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може
бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання ним чинності.