У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

5 грудня 2007 року                                                                 м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Григор'євої Л.І.,

суддів:

Балюка М.І.,                 Гуменюка В.І., Барсукової В.М.,          Косенка В.Й.,-

розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними,
виселення із житла та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно
отриманих коштів при визнанні судом правочинів недійсними,

в с т а н о в и л а:

У липні 2005 року ОСОБА_1 звернувся з зазначеним позовом, посилаючись на
те, що він був прописаний у квартирі АДРЕСА_1. Під час відбування позивачем
покарання в місцях позбавлення волі з 10 жовтня 2000 року по 4 лютого 2003
року, його матір ОСОБА_6 на підставі підробленого доручення від імені позивача
приватизувала спірну квартиру, отримавши свідоцтво про право власності на
житло, видане відділом приватизації державного житлового фонду Житомирського
міськвиконкому 7 березня 2002 року. Згідно договору купівлі-продажу від 7
березня 2002 року ОСОБА_6 від свого імені, а також від імені позивача продала
спірну квартиру ОСОБА_2 7 червня 2002 року ОСОБА_2 уклав договір
купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_7. На час придбання спірної квартири
ОСОБА_7 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, яка на підставі свідоцтва
статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України набула право на Ѕ частини спірної
квартири, про що отримала свідоцтво про право власності від 11 червня 2002
року. 11 червня 2002 року ОСОБА_7 уклав зі своє дружиною ОСОБА_3 договір
дарування належної йому Ѕ частини спірної квартири. Мати позивача ОСОБА_6
померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 1
червня 2005 року приватизацію квартири АДРЕСА_1 було визнано такою, що
відбулась з порушенням діючого законодавства та визнано недійсним свідоцтво про
право власності на цю квартиру, видане відділом приватизації державного
житлового фонду Житомирського міськвиконкому від 7 березня 2002 року на ім'я
ОСОБА_6 та ОСОБА_1 На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати недійсними:
договір купівлі-продажу від 7 березня 2002 року, укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_2; договір купівлі-продажу від 7 червня 2002 року, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_7; договір дарування від 11 червня 2002 року, укладений між ОСОБА_7 та
ОСОБА_3; договір дарування від 12 березня 2004 року, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на Ѕ частину спірної квартири. Також виселити ОСОБА_5, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 з спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

У січні 2006 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
безпідставно отриманих коштів при визнання судом правочинів недійсними та
просила  стягнути 150 000 грн. витрат,
пов'язаних з поверненням квартири.

Рішенням
Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2006 року позов
задоволено.

Ухвалою
апеляційного суду Житомирської області від 17 травня 2007 року рішення
Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2006 року залишено
без змін.

У
касаційній скарзі  ОСОБА_5 просить
скасувати постановлені у справі рішення, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1
суд першої інстанції виходив з того, що відчуження спірної квартири померлою
ОСОБА_6 відбулось без згоди ОСОБА_1, чим позбавило останнього права власності
на житло.

Проте, з такими висновками суду
погодитись неможливо.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був
прописаний у спірній квартирі, як член сім'ї наймача ОСОБА_6

На підставі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 7
березня 2002 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 стали власниками по Ѕ частини спірної
квартири.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 1 червня 2005 року
було визнано незаконною приватизацію квартири АДРЕСА_1 та визнано недійсним
свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане 7 березня 2002 року на
ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_1 Це рішення вступило в законну силу.

Тобто ОСОБА_1 позбавлено права власності на Ѕ частину квартири.

ОСОБА_1 власником спірної квартири не являється.

Питання стосовно повернення квартири до житлового фонду, а також відношення
органу влади, щодо реприватизації квартири, судом першої інстанції не
досліджувалось.

Статтею 116 ЖК України передбачено, що
наймача або членів його сім'ї або інших осіб, які проживають разом з ним можна
виселити без надання іншого жилого приміщення в разі, якщо вони систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням,
або систематично роблять неможливим для інших проживання з ними в одній
квартирі чи в одному будинку.

Судом першої інстанції не досліджено
можливість звернення ОСОБА_8 про визнання угод недійсними та виселення.

Проте, згідно статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Встановлено, що ОСОБА_1 виписаний з квартири 8 серпня 2001 року за вироком
суду в місця позбавлення волі.

Частиною 3 статті 71 ЖК України передбачається, що жиле приміщення
зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість
місяців у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі,
позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі протягом усього
часу перебування під вартою або відбування покарання.

Отже, судом першої інстанції не з'ясовано характер правовідносин та  учасників цих правовідносин.

Вияснення цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув і помилково залишив його без змін.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до
неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції та ухвала суду
апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи до суду
першої інстанції для розгляду іншим суддею.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 10 листопада 2006 року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 17 травня 2007 року скасувати, а справу направити до суду
першої інстанції для розгляду іншим суддею.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                       Л.І. Григор'єва

Судді:                                                                 М.І.
Балюк

В.М. Барсукова

В.І. Гуменюк

В.Й. Косенко