УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22
травня 2007р.                                                                                м.  Івано-Франківськ

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської
області в складі:

головуючої         Мелінишин
Г .П.,

суддів                                                                  Девляшевського
В.А.,  Матківського Р.Й.

секретаря                                                            Сем"янчук
С. Й.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань в Надвірнянському районі про
відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою відділення виконавчої
дирекції Фонду на рішення Надвірнянського районного суду від 14.03.2007р., -

встановила:

Рішенням
Надвірнянського районного суду від 14.03.2007р. частково задоволено позов
ОСОБА_1  Стягнуто на його користь з
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві в Надвірнянському районі 12 тис. грн. моральної шкоди.

На дане
рішення відділення виконавчої дирекції Фонду в Надвірнянському районі подало
апеляційну скаргу. Зазначає,  що рішення
суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Так,  судом не враховано особливостей
надання соціальних виплат,  які згідно
п.п.3, 4, 6  ст. 34 Закону України від
23.09.1999р. повинні бути підтверджені висновком МСЕК. Довідками МСЕК про
встановлення позивачу втрати професійної працездатності за 2000-2004р.р.,  факт заподіяння,  моральної шкоди не підтверджується. Будь-яких
доказів щодо спричинення Фондом ОСОБА_1 такої шкоди судом не встановлено. Також
судом не враховано,  що відсоток втрати
професійної працезданості позивачеві вперше був встановлений 31.05.2000р.,  тобто до набрання чинності ЗУ від 23.09.1999р.
Враховуючи дію закону в часі його положення не поширюються на
правовідносини,  які виникли до набрання
ним чинності. Крім того,  не прийнято до
уваги судом і тієї обставини,  що
Законами України „Про Державний бюджет" на 2006р. та 2007р. призупинено
дію статей щодо відшкодування моральної шкоди незалежно від часу настання
такого права.

Посилаючись
на зазначені обставини апелянт просив вказане рішення суду скасувати,  ухвалити нове рішення,  яким в позові ОСОБА_1  відмовити.

В
засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримав з
мотивів,  наведених в ній.

ОСОБА_1  доводів скарги не визнав,  посилаючись на правильність висновків суду.

Вислухавши
доповідача,  пояснення сторін,  перевіривши матеріали справи,  колегія суддів приходить до висновку,  що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Справа №
22-ц-622 /2007р.                      Головуючий
у 1 інстанції Безбородько В.П.

Категорія
21                                               Доповідач
Мелінишин Г.П.

2

Частково
задовольняючи позов ОСОБА_1  суд першої
інстанції виходив з того,  що у
зв"язку з ушкодженням здоров"я внаслідок трудового каліцтва позивач
має право на відшкодування моральної шкоди на підставі ч.3  ст. 34 Закону України „Про
загальнообов"язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" та враховуючи роз"яснення
Конституційного суду України,  дані в
рішенні від 27.01.2004р. з приводу відшкодування моральної шкоди Фондом
соціального страхування.

Такий
висновок суду є правильним,  грунтується
на вимогах діючого законодавства та відповідає обставинам справи.

Як
вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1
04.04.1990р. отримав ушкодження здоров"я внаслідок трудового
каліцтва. Згідно висновку МСЕК від 31.05.2000р. йому встановлено 15% втрати
професійної працездатності,  20.11.2002р.
- 25%,  07.04.2004р. - 40%,  в зв"язку з чим визнано інвалідом II
групи.

Твердження
апелянта про те,  що ступінь втрати
професійної працездатності ОСОБА_1.
вперше встановлений до введення в дію Закону України від 23.09.1999р.,  в зв"язку з чим його положення на спірні
правовідносини не поширюються,  є
надуманими і не заслуговують на увагу. Право на відшкодування моральної шкоди
до вступу в дію вказаного закону передбачено
ст. 9 Закону України „Про охорону праці". Таке відшкодування
позивач не отримував і воно має забезпечуватися Фондом на підставі  ст.
ст. 1, 5, 6, 13,  21,  та ч.3
ст. 28 Закону України від 23.09.1999р.

Не
можуть бути прийняті також до уваги і доводи апелянта щодо зупинення на
2006,  2007р.р. дії відповідної норми
Закону України „Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві". Відповідно до ч.2  ст. 13 цього Закону страховим випадком є
нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання,  що спричинили застрахованому професійно
зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин,  зазначених у
ст. 14 Закону,  з настанням яких
виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та
(або) соціальних виплат.

Як
вбачається з матеріалів справи,  право
позивача на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України від
23.09.1999р. виникло до набрання чинності Законами України „Про Державний
бюджет України на 2006р." та „Про Державний бюджет України на
2007р.",  норми яких не мають
зворотної сили.

Колегія
суддів приходить до висновку,  що справа
судом першої інстанції розглянута повно і об"єктивно,  а рішення постановлено з дотриманням вимог
матеріального та процесуального права.

Доводи
апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують,  а тому підстав для її задоволення колегія
суддів не знаходить.

На
підставі наведеного та керуючись
ст.   ст.  307,
308,  313-315 ЦПК України колегія
суддів,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Надвірнянському
районі відхилити,  а рішення
Надвірнянського районного суду від 14.03.2007р. залишити без зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з часу набрання нею законної
сили.