УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 липня 2007
року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого -
Ігнатюк Б.Ю.

суддів - Кожух
О.А.,  Кондор Р.Ю.

при секретарі -
Боклах Г.І.

за участю
ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.  Ужгород
справу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4
на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 травня 2007 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування
квартири , -

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним
рішенням позов ОСОБА_1 задоволено: визнано недійсним договір дарування
АДРЕСА_1,  який був укладений між ОСОБА_1
таОСОБА_4  13 червня 2003 року.

З цим
рішенням представник відповідачки не погодився,
порушив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про
відмову у задоволенні позову.

Апеляційна
скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального права.

Позивачка та її
представник вважали,  що підстав для
задоволення скарги немає.

Заслухавши
доповідача,  учасників процесу та
дослідивши матеріали справи,  колегія
суддів вважає,  що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно
до ч.1  ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та
обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог,  заявлених в суді першої
інстанції.

Позивачка
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4
про визнання недійсним договору дарування укладеного між ними 13 червня
2003 року /надалі - договір/,  тобто під
час дії ЦК України
1963 року. Тому норми саме цього Кодексу застосовуються при вирішенні даного
спору по суті.

Першим
доводом апеляційної скарги є твердження незаконності рішення по тій
причині,  що судом першої інстанції не
було застосовано вимоги ч.1  ст. 5 ЦК України,  згідно якої цивільні права охороняються
законом,  за винятком випадків,  коли вони здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав. На думку апелянта,
позивачка,  укладаючи договір з
метою уникнення в майбутньому конфіскації,
зловживала своїми права,  а це на
підставі вказаної норми ЦК України позбавляє її права на судовий захи ст.

Але з
таким тлумаченням прав особи погодитись не можна,  оскільки відповідно до  ст. 3 Конституції України утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Позивачка
вважала,  що її права як власника
порушені і тому звернулась до суду для їх відновлення. І це вона вправі зробити
на підставі як  ст. 55 Конституції
України так і  ст. 3 ЦПК України.

Справа №
22ц-1056/07                                            Номер
рядка статистичного звіту: 13

Головуючий
у першій інстанції: Бондаренко

Доповідач-
Ігнатюк Б.Ю.

Більш цього,  наведений апелянтом цей
довід слід розцінювати як фактичне визнання підстав позовних вимог: визнання
укладення договору дарування з метою уникнення можливої у майбутньому
конфіскації подарованої квартири,  а не з
метою створення належних юридичних наслідків,
тобто укладення мнимої угоди,  що
є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Другим
доводом апеляційної скарги є твердження апелянта про відсутність у відповідачки
наміру на укладення мнимої угоди,
тобто,  іншими словами,  вона вважала,
що цей договір є угодою дійсною позаяк вона вважала себе власником квартири.

Цей
довід також не заслуговує на увагу,
оскільки вказане твердження є голослівним: фактично у цій квартирі і до
і після укладення договору позивачка у ній проживала; іншого житла у м.  Мукачево позивачка немає і реальне відчуження
квартири позбавило б її як місця проживання у м.  Мукачево так і роду занять: в цій квартирі
вона займається підприємницькою діяльністю,
для чого одну з кімнат переобладнано під магазин; саме позивачка
отримувала дозвіл на будівництво гаража біля спірної квартири та його
перебудову вже після укладення договору дарування; всі документи стосовно права
власності по оспорюваному договору знаходились у позивачки. Вказані обставини
не заперечуються відповідачкою,  а тому
вони свідчать про фактичну недійсність укладеного договору.

Саме ці
обставини слід враховувати при вирішенні питання про початок строку позовної
давності: загострення відносин між сторонами дали позивачці підставу для
констатації її порушеного права на спірну квартиру,  оскільки,
як вказано,  вона проживала у квартирі
як до так і після укладення договору,  у
ній займалась підприємницькою діяльністю і т. і. Тому висновок суду першої
інстанції про те,  що строк позовної
давності слід рахувати з січня 2007 року є правильним,  а довід апеляційної скарги стосовно цього
питання також не може бути прийнятий до уваги

Дійсно,  довіреність,
яка була скасована відповідачкою,
не має відношення до спірної квартири,
але це не впливає на вирішення справи і цей факт слід розцінювати лише
як підтвердження загострення відносин між сторонами.

Інших
доводів апеляційна скарга не містить,  а
тому колегія судців констатує про постановления
рішення суду першої інстанції з дотриманням норм матеріального права та
безпідставність доводів апеляційної скарги.

Керуючись  ст.
ст. 307, 308,  314 ЦПК
України,  судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення
Мукачівського міськрайонного суду від 18 травня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня її ухвалення.