Справа №
у 1-й  інстанції  Ганечко О.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

10   грудня
2007р.   колегія   суддів
судової   палати   в
цивільних   справах Апеляційного
суду м.  Києва в складі:

головуючого судді
Слюсар Т.А.,  суддів: Корчевного
Г.В.,  Гончара В.П. при секретарі: Рицькій Н.І.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційною скаргою   Товариства з обмеженою відповідальністю
«Градострой» на рішення Шевченківського районного суду м.  Києва від 13.04.2007р. в справі за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю «Градострой»     до ОСОБА_1,    ОСОБА_2
про   визнання правочину
недійсним.

Колегія
суддів,  -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Шевченківського районного суду м.  Києва
від 13.04.2007р. у задоволенні заявленого по справі Товариством з обмеженою
відповідальністю «Градострой» до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину - договору комісії від
06.12.2004р. укладеного між відповідачами - відмовлено.

В апеляційній
скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «Градострой»,  посилаючись на невідповідність висновків
суду,  викладених у рішенні,  обставинам справи,  порушення норм матеріального і процесуального
права,  просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті вимог.

Колегія
суддів,  заслухавши представника
товариства,  який підтримав апеляційну
скаргу,  вивчивши матеріали справи,  обговоривши доводи апеляційної скарги,  вважає апеляційну скаргу такою,  що підлягає задоволенню.

Як
вбачається з матеріалів справи і встановлено судом,  06.12.2004р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали між
собою договір комісії,  за умовами якого
ОСОБА_1,  як комісіонер,  взяв на себе зобов'язання в інтересах ОСОБА_2
провести переговори та укласти з товариством з обмеженою відповідальністю
«Градострой» договори про інвестування будівництва житла.

Приймаючи
рішення про відмову у задоволенні заявленого по справі позову,  суд першої інстанції виходив з його
недоведеності та того,  що укладення
договору комісії не привело до порушення прав та законних інтересів товариства.

Між
тим,  таких висновків суд дійшов з
неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно
до  ст. 1 Закону України «про
інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майновий. та інтелектуальних
цінностей,  що вкладаються в об'єкти
підприємницької та інших видів діяльності,
в результаті якої створюється прибуток(доход) або досягається соціальний
ефект.

Статтею
2 Закону України від 19.06.2003р. «Про фінансово-кредитні механізми та
управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»,  що набув
чинності   01.01.2004р.,    визначено
поняття   «інвестиційний   договір
в

2

будівництві
житла» та прирівнено зазначений договір до договору управління майном.

Відповідно
до п.2 Розділу 6 «Прикінцеві положення» Закону України «Про фінансово-кредитні
механізми та управління майном при будівництві житла та операціях з
нерухомістю»,  відносини,  пов'язані із здійсненням управління майном
при фінансуванні будівництва,
регулюються цим Законом та іншими законодавчими актами України в
частині,  що не суперечить цьому Закону.
Отже залучення коштів фізичних осіб для інвестування будівництва житла з
моменту набуття чинності цим Законом - з 01.01.2004р. не може відбувати на підставі
інвестиційних договорів,  а повинно
здійснюватися виключно в порядку,
встановленому цим Законом - через спеціальний фонд фінансування житла.

Положеннями  ст. 215 ЦК
України передбачено,  що підставою
недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною
/сторонами/ вимог,  які встановлені...
ч.1  ст. 203 ЦК України - зміст
правочину не може суперечити актам цивільного законодавства.

Таким
чином,     відповідачами всупереч вимог
Закону України від 19.06.2003р. «Про фінансово-кредитні механізми та управління
майном при будівництві житла та
операціях  з   нерухомістю»,    уклали
між   собою   договір
комісії  з   метою,
спрямованою на порушення положень даного Закону,  а то му цей договір слід визнати недійсним.

Враховуючи
вимоги зазначеного Закону та конкретні обставини справи - дату вчинення
правочину,  колегія суддів вважає
необґрунтованими висновки суду про відповідність укладеного між відповідачами
договору вимогам Закону.

З огляду
на викладені обставини,  колегія суддів
визнає такими,  що суперечать змісту
Закону України від 19.06.2003р. «Про фінансово-кредитні механізми та управління
майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» висновки суду про те,  що зазначений закон не встановлював будь-яких
обмежень при укладанні договорів про інвестування будівництва житла.

Пунктом
1.2. договору комісії передбачено,  що
виконання комісійного доручення за цим договором здійснюється шляхом укладання
та виконання договорів про інвестування будівництва житла з ТОВ «Градострой»,  у зв'язку з чим колегія суддів визнає
помилковими твердження суду першої інстанції про те,  що відповідачі,  укладаючи договір комісії,  мали на увазі будь-який договір,  а не тільки договір комісії.

Окрім
цього,  залишилося поза увагою суду
першої інстанції відсутність у договорі ціни договору та порядку виплати
комісійної винагороди,  не містить
оспорюваний договір і умов про делькредере,  передбачене ч.3
ст. 1016 ЦК України,  а також порядку виплати додаткової
оплати,  визначеної ч.2  ст. 1013 ЦК України.

Відповідно
до ч.3  ст. 1012 ЦК України
істотними умовами договору комісії,  за
якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно,  за умови про це майно та його ціну. Предметом
договору комісії,  укладеного між
відповідачами,  є укладання договорів про
інвестування будівництва житла,  об'єктом
яких є придбання майнових прав на отримання квартир,  що свідчить про недосягнення сторонами згоди
з істотних умов договору.

Враховуючи
зміст договору комісії та його умови щодо обставин інвестування будівництва та
отримання у власність житлових квартир,
збудованих у майбутньому товариством,
колегія суддів визнає помилковими висновки суду першої інстанції про те,  що договір комісії не зачіпає прав та
обов'язків позивача.

Окрім
цього,  колегія суддів враховує і
те,  що рішенням колегії суддів судової
палати в цивільних справах Апеляційного суду м.
Києва від 08.06.2007р.по справі

3

за
позовом ОСОБА_2 до ТОВ
«Градострой»,  ОСОБА_1 про визнання
дійсними договорів,  зміну
правовідношення та відшкодування збитків,
зустрічним позовом ТОВ «Градострой» до ОСОБА_1,  ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
відступлення прав вимоги,  зустрічним позовом
ОСОБА_1 до ТОВ «Градострой»,  ОСОБА_2,
3-я особа: ОСОБА_3 про
визнання недійсними договорів про інвестування,
відшкодування збитків та моральної шкоди визнано доведеним,  що договір комісії від 06.12.2004р. між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено з метою,
спрямованою на порушення вимог Закону України «Про фінансово-кредитні
механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з
нерухомістю»,  та згідно з вимогами  ст.
243 ЦК України цей договір визнано недійсним.

Відповідно
до положень  ст. 61 ЦПК України
обставини,  встановлені судовим рішенням
у цивільній,  господарській або
адміністративній справі ,  що набрало
законної сили,  не доказуються при
розгляді інших справ,  у яких беруть
участь ті самі особи або особа,  щодо
якої встановлено ці обставини.

Враховуючи
зазначене,  а також матеріали
справи,  у їх сукупності,  колегія суддів приходить до висновку про
те,  що рішення суду першої
інстанції,  як постановлене з порушенням
норм матеріального права,  що привело до
неправильного вирішення справи,  підлягає
скасуванню,  а по справі слід ухвалити
нове рішення,  яким заявлений по справі
позов необхідно задовольнити.

Керуючись  ст.
ст. 303,  307,  309,
316 ЦПК України,  колегія
суддів,  -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Градострой» задовольнити.

Рішення
Шевченківського районного суду м.  Києва
від 13.04.2007р.   скасувати.
Ухвалити   по   справі
нове   рішення,    яким
позов   Товариства   з
обмеженою,  відповідальністю
«Градострой»     до ОСОБА_1,  ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним -
задовольнити.

Визнати
недійсним  договір  комісії,
укладений між     ОСОБА_1 та ОСОБА_2 06 грудня 2004р.

Рішення
набирає чинності з моменту проголошення,
проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду
України протягом 2-х місяців з моменту проголошення шляхом подачі до цього суду
касаційної скарги.