Справа
№22Ц-1139/2007р.                                          Головуючий
у суді 1 інстанції
Категорія 33                                                                   Доповідачу
суді 2 інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

14 травня 2007 року                                                                                                     м.
Київ

Колегія судців судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської
області в складі:

головуючого
судді   Яворського М.А..

суддів:   Червінко К. С, Голуб С.А.

при
секретарі     Турчиній А.В.

розглянула
у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні Апеляційного суду
Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачки
ОСОБА_1 -ОСОБА_2
на рішення Володарського районного суду Київської області від 17 січня 2007 року у цивільній
справі за позовом представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до Приватного сільськогосподарського підприємства
«Діар» про визнання недійсним договору оренди земельної частки (паю) -,

встановила:

У листопаді 2006 року
представник позивачки ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 пред'явив у суд позов до приватного сільськогосподарського
підприємства „Діар" про визнання недійсним договору оренди земельної
частки (паю).

В позовній заяві зазначав, що 15
січня 2002 року між
ОСОБА_1, як власником сертифіката на земельну частку (пай) розміром 2,84 умовних
кадастрових гектарів, і приватним сільськогосподарським підприємством «Діар»,
відповідачем по справі, було укладено договір оренди земельної частки (паю)
строком на 5 років,
до 31 грудня 2006 року.

Договір зареєстровано в Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних
часток (паїв) Завадівської сільської ради за № 423.

Позивачка 21 червня 2001 року отримала
державний акт на право власності на земельну ділянку.

Сторони, після отримання позивачкою державного акта, не уклали новий
договір оренди земельної ділянки.

Позивач посилається на те, що договір оренди укладений з порушенням вимог
закону, оскільки в ньому відсутні істотні умови, які передбачені Типовим
договором, затвердженим Наказом Державного комітету України по земельних
ресурсах № 5 від 17 січня 2000 року та
зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000
року.

Зокрема, в укладеному договорі не зазначено місце знаходження юридичної
особи, відсутні дані кадастрової характеристики земельної частки (паю), місце
її розміщення, відсутній кадастровий план, не вказана мета використання
земельної частки (паю), відсутні види орендної плати, не вказані строки її
сплати, не вказана відповідальність орендаря за несвоєчасну сплату орендної
плати

Відсутність істотних умов договору неможливим його виконання, внаслідок
чого відповідачем порушуються права позивачки.

2

Протягом 2002-2005
років відповідач сплачує позивачці орендну плату за користування земельною
ділянкою (паєм) на свій розсуд.

Про порушення свого права позивачка дізналась в лютому 2006 року, після
отримання інформації від юриста про правомірність оформлення договору.

Позивач просить суд визнати недійсним договір оренди земельної частки
(паю), укладений між нею і відповідачем 15
січня 2002 року з
дати його укладення та стягнути з відповідача, понесені судові витрати по
справі в сумі 26 грн.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 17 січня 2007 року в
задоволені позову, відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та постановити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є
незаконне та необґрунтоване, постановлене з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої
інстанції, відповідно до правил ст. 303
ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308
ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 15
січня 2002 року між
позивачкою, як власником сертифіката на земельну частку (пай) і відповідачем по
справі, було укладено договір оренди земельної частки (паю) в розмірі 2,84 умовних
кадастрових гектарів, належної позивачці на підставі сертифіката на право на
земельну частку (пай), строком на 5
років, до 31 грудня 2006 року.

Договір зареєстровано в Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних
часток (паїв) Завадівської сільської ради за № 423.

Вказаний договір оренди дійсно укладений з порушенням
вимог закону, в ньому відсутні істотні умови, передбачені Типовим договором,
затвердженим наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року та
зареєстрованим у Міністерстві України 23
лютого 2000 року за № 1014322.

Зокрема у спірному договорі оренди земельної частки (паю)
не зазначено місцезнаходження юридичної особи; відсутні дані кадастрової
характеристики земельної частки (паю), місце її розміщення, кадастровий план;
не вказана мета використання земельної частки (паю); відсутні такі види
орендної плати, як відробіткова -
послуги, роботи орендодавцю; форма орендної плати , що наведена в
додатку до Договору належним чином не підписана сторонами; не вказані строки
сплати орендної плати; не зазначений обов'язок орендаря своєчасно сплачувати
орендну плату; не вказана відповідальність орендаря за несвоєчасну сплату
орендної плати; не зазначений обов'язок орендаря здійснювати комплекс заходів
щодо охорони орендованих земель згідно з чинним законодавством.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним
вказаного договору оренди земельної частки (паю), суд правильно виходив з того,
що позивачка пропустила строк позовної давності і поважних причин пропуску,
встановленого законом строку, в судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не
довела.

Згідно до п.7 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України до
позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування
наслідків недійсності нікчемного правочину право на пред'явлення якого виникло
до 01 січня 2004 року,
застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів
законодавством, що діяло раніше.

Твердження позивача про те, що він дізнався про порушення свого права в
лютому 2006 року,
після отримання інформації від юриста про правомірність оформлення договору, не
ґрунтується на

3

матеріалах
справи та законі, оскільки із дослідженого в судовому засіданні договору
встановлено, що правовідносини оренди земельної частки (паю) виникли між
позивачем та відповідачем з моменту підписання спірного договору 15 січня 2002 року.

Таким чином на спірні правовідносини поширюються положення ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, згідно
яких загальний строк для захисту права особи, право якої порушено - позовна
давність, встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76
ЦК УРСР 1963 року, перебіг строку позовної давності починається від
дня, коли особа довідалася про порушення свого права.. Якщо встановити день,
коли особа довідалася про це, неможливо, або маються докази того, що особа не
знала про порушення права, хоча за наявних умов повинна була знати про це,
перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа повинна була
довідатися про порушення свого права.

Встановлені судом обставини, вказують, що право на
звернення до суду з позовом у позивача виникло з 15 січня 2002
року і закінчилося 15
січня 2005 року.

У відповідності з вимогами ст. 80
ЦК УРСР 1963 року закінчення позовної давності до пред'явлення позову
є підставою для відмови в позові, а тому суд першої інстанції правильно
відмовив у задоволенні позову.

Посилання скаржниці на те, що рішення суду є незаконне та
необгрунтоване, постановлене з порушенням норм процесуального права не
приймаються судом до уваги оскільки не грунтуються на зібраних матеріалах
справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків викладених в рішенні
суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не має.

На підставі
наведеного, керуючись ст.ст. 303,307,308,313,314,315,317
ЦПК України, колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 -ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 17 січня 2007 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців.