Справа № 22ц - 2398/ 2007року                                         Головуючий по 1 -й інстанції:
Суддя-доповідач: Антонов
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007
року  вересня місяця 20 дня                                                             м.  Полтава

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області
в складі:

Головуючого
судді: Антонова
В.М.  Судців: Мартєва
С. Ю.,  Лобова О.А. При секретарі:
Колодюк О.П.

розглянувши
у відкритому судовому засідання в м.
Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Відкритого акціонерного
товариства "Полтавафарфор"

на
рішення Київського районного суду м.
Полтави від 17 вересня 2004 року по справі за позовом ОСОБА_1до
Відкритого акціонерного товариства "Полтавафарфор",  арбітражного керуючого ОСОБА_2. ,  третя особа на стороні відповідача без
самостійних вимог ОСОБА_3.,  про
стягнення заборгованості по заробітній платі,
поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,  стягнення моральної щкоди,  -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні
2002 року ОСОБА_1.  звернулася до суду з позовом до ВАТ "Полтавафарфор",  у якому просить стягнути з відповідача на її
користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 279 гривень,  моральну шкоду в сумі 5 000 гривень та просить
поновити ї на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,  тобто з 4 листопада
2002 року.

Свої
вимоги ОСОБА_1.  обґрунтовувала тим,
що вона з 8 жовтня 1975 року по 4 листопада 2002 року працювала у
відповідача на різних посадах,  із 4
лютого 1988 року на посаді живописця. В червні 2002 року вона була відправлена
у щорічну відпустку,  а коли повернулася
в кінці зазначеного місяця на роботу,
вона не була до неї допущена,  їй
повідомили,  що всі робітники були
направлені у адміністративні відпустки. Вона не була допущена до роботи аж до
моменту її звільнення. Вважає,  що її
безпідставно відсторонили від роботи,
заробітну плату за вказаний час їй не нараховували. Відповідач з нею не
розрахувався по заробітній платі,  не
виплатив вихідної допомоги.

Виходячи
з уточнених позовних вимог,  позивач
просила стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 368 грн.,  вихідну допомогу у сумі 279 грн.,  заробітну плату за час вимушеного прогулу в
сумі 10304 гривні 03 копійки за період з 1 липня 2002 року по 4 листопада 2002
року,  моральну шкоду в сумі 5000 гривень,  поновити на роботі та стягнути заробітну
плату за час вимушеного прогулу у зв'язку із звільненням.

У
послідуючому позивачка від позову у частині стягнення заборгованості по
заробітній платі в сумі 368 гривень та вихідної допомоги відмовилася,  провадження по справі у цій частині закрито.

Також ОСОБА_1.  просила поновити їй строк на звернення до суду з даним
позовом,  як такий,  що був пропущений з поважних причин

Рішенням
Київського районного суду м.  Полтави від
17 вересня 2004 року позовні вимоги ОСОБА_1до ВАТ
"Полтавафарфор" про стягнення заборгованості по заробітній
платі,  середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та поновлення на роботі задоволено частково.

Так,  рішенням поновлено ОСОБА_1на посаді
живописця живописного цеху ВАТ "Полтавафарфор" із 4 листопада 2002
року.

Стягнуто
з ВАТ "Полтавафарфор ( р/р 0682 ПРУ Промінвестбанку,  МФО
331069,  КОД 00310410 ) на користь ОСОБА_1- 10957 грн. 80
коп.

Рішення
в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку в сумі 301
грн. 00 коп. вирішено допустити до негайного виконання,  решту стягуваної суми на користь ОСОБА_1.  - 10656 грн. 80 коп. та 59 грн. 50 коп. державного
мита,  стягнутого на користь держави -
після вступу рішення в законну силу.

Ухвалою
Київського районного суду м.  Полтави від
26 січня 2005 року постановлено виправити описку,  допущену в рішенні Київського районного суду
м.  Полтави від 17 вересня 2004
року,  а саме: цифри 8143 грн. 77 коп.
виправити на 8153 грн. 77 коп..

Додатковим
рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 26 січня 2005 року стягнуто з ВАТ "Полтавафарфор"
на користь ОСОБА_11304
грн. 03 коп.3а час вимушеного прогулу із 1 липня 2002 року по 4 листопада 2002
року,  середній заробіток за час
вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням з 4 листопада 2002 року
по день винесення рішення суду у розмірі 8153 грн. 77 коп. та 1500 грн. На
відшкодування заподіяної моральної шкоди,
а всього - 10957 грн. 80 коп..

З даним
рішенням не погодився відповідач ВАТ "Полтавафарфор" та подав на
нього апеляційну скаргу,  в якій просить
рішення суду скасувати,  а праву
направити до районного суду на новий розгляд в іншому складі суду.

Апелянт
вважає рішення суду першої інстанції таким,
що постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального
права,  а висновки суду такими,  що не відповідають фактичним обставинам
справи.

Перевіривши
матеріали справи,  доводи апеляційних
скарг,  колегія суддів приходить до
висновку,  що апеляційна скарга ВАТ
"Полтавафарфор" підлягає до задоволення частково за наступних
підстав.

Відповідно
до п. 2 ч. 1  ст.  307 ЦПК України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті
позовних вимог.

Виходячи
з положень п.п 3, 4  ст.  309 ЦПК України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність
висновків суду обставинам справи,  а
також порушення або неправильне застосування норм матеріального або
процесуального права.

Так,
судом першої інстанції вірно встановлено,  що позивач ОСОБА_1.  перебувала
у трудових правовідносинах із відповідачем з жовтня 1975 року. Працювала на
різних посадах. З 4 лютого 1988 року позивач працювала на посаді живописця,  а 4 листопада 2002 року була звільнена згідно
наказу № 481 від 4 листопада 2002 року на підставі п. 1  ст.  40
КЗпП,  у зв'язку з скороченням штату.

Далі,  вірно встановлено,  що наказом № 70 від 25 квітня 2002 року по
ВАТ "Полтавафарфор" працівникам була надана адміністративна
відпустка. У наступному дія наказу № 70 була продовжена наказом № 87 від 14
червня 2002 року до 31 липня 2002 року,
наказом № 108 від 1 серпня 2002 року до 31 серпня 2002 року,  наказом № 117 від 2 вересня 2002 року до 31
грудня 2002 року.

Суд
першої інстанції,  на підставі аналізу
наданих для дослідження копій наказів,
дійшов вірного висновку відносно того,
що працівникам ВАТ "Полтавафарфор" була фактично надана
відпустка без збереження заробітної плати.

При
виході на роботу із щорічної відпустки 1 липня 2002 року,  ОСОБА_1.  було повідомлено,
що вона відправлена у відпустку без збереження заробітної плати,  що передбачено п.6.7 колективного договору на
2002 - 2003 роки у разі зупинення підприємства,
у зв'язку з цим позивач не була допущена до роботи.

Суд,  врахувавши внесені зміни до Закону України
"Про відпустки" від 2 листопада 2000 року,  якими було виключено норму про надання
відпустки працівникові без збереження заробітної плати або із її частковим
збереженням у разі простою підприємства з незалежних від працівника
причин,  та відсутність згоди ОСОБА_1.  на отримання відпустки без збереження заробітної
плати,  дійшов вірного висновку про
порушення відповідачем законодавства про відпустки та порушення трудового
законодавства у зв'язку з недопущенням позивача до роботи після виходу з
щорічної основної відпустки.

Виходячи
з вищенаведеного,  суд першої інстанції
правомірно вирішив стягнути з ВАТ "Полтавафарфор" на користь ОСОБА_1.  розмір середнього заробітку за період відсторонення її
від роботи з 1 липня 2002 року по 4 листопада 2002 року,  вірно визначивши її розмір в сумі 1304 грн.
03. коп..

Далі,  суд першої інстанції,  вірно дійшов висновку про порушення ВАТ
"Полтавафарфор" чинного трудового законодавства / ч.3  ст.  40
КЗпП / щодо неможливості звільнення працівника у період перебування його у
відпустці,  незважаючи на незаконність її
отримання позивачем.

У
зв'язку з цим суд дійшов вірного висновку про те,  що позивач ОСОБА_1.  підлягає
поновленню на роботі та має право на виплату їй середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в період часу з 4 листопада 2002 року по день винесення
рішення суду.

Проте
колегія суддів не може погодитися з висновком суду відносно винесення наказу
про звільнення ОСОБА_1.  неповноважною на те особою,  оскільки призначення особи виконуючою
обов'язки іншої посадової особи передбачає наділення її всім повновладними
функціями тимчасово відсутньої особи.

Далі,  задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1.  суд першої інстанції виходив з того,  що позивачем були пропущені строки звернення
до суду з поважних причин,  а сам строк
пропуску є незначним.

Згідно
ч. 1  ст.
233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення спору про
звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з
дня видачі трудової книжки.

Нормами  ст.
234 КЗпП передбачено,  що у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених  ст.  233 цього кодексу,  суд може поновити ці строки.

В свою
чергу,  нормами  ст.  75
ЦК України / в
редакції 1963 року / визначено,  що
позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Як
вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1.  в обґрунтування заявленої вимоги про поновлення строку на
звернення з заявою про поновлення на роботі,
не надала жодних доказів пропуску його з поважних причин.

За таких
обставин,  колегія суддів не знаходить
підстав для поновлення ОСОБА_1.  строку на звернення до суду з позовом про
незаконне звільнення,  пред'явленим нею
до ВАТ "Полтавафарфор".

Згідно
ч. 1  ст.
80 ЦК України
/ в редакції 1963 року / сплив позовної давності,  про застосування якої заявлено стороною у
спорі,  є підставою для відмови у позові.

Крім
того колегія судців не погоджується з висновком суду першої інстанції про
відшкодування ОСОБА_1.  моральної шкоди,
оскільки позивачем не надано переконливих доказів в підтвердження факту
спричинення їй моральної шкоди,  а також
враховуючи той факт,  що позивач після
звільнення з займаної посади була зареєстрована в Центрі зайнятості
населення,  отримувала виплати,  як особа,
що перебуває на обліку шукаючих роботу,
далі була працевлаштована.

За таких
обставин,  колегія суддів приходить до
висновку про необхідність часткового скасування рішення Київського районного
суду м.  Полтави від 17 вересня 2004 року
по справі за позовом ОСОБА_1до
Відкритого акціонерного товариства "Полтавафарфор",  арбітражного керуючого ОСОБА_2.  про стягнення заборгованості по заробітній
платі,  поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнення моральної шкоди по причині пропуску нею строків позовної
давності та за недоведеністю. А саме рішення Київського районного суду м.  Полтави від 17 вересня 2004 року підлягає
скасуванню в частині поновлення ОСОБА_1.  на роботі,
стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу
та відшкодування моральної шкоди

Керуючись п.2
ч.1  ст.
307,  п.п. 1, 3, 4  ст.
309,  315,  317,
319 ЦПК України,  -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну
скаргу Відкритого акціонерного товариства "Полтавафарфор" -задовольнити
частково.

Рішення
Київського районного суду м.  Полтави від
17 вересня 2004 року -скасувати в частині задоволення вимог ОСОБА_1про поновлення
на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
стягнення моральної шкоди.

Постановити
в цій частині нове рішення,  яким
відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1про
поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу по причині пропуску нею строків позовної давності,  та вимоги про стягнення моральної шкоди - за
недоведеністю.

В
частині задоволення вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1з ВАТ
"Полтавафарфор" середнього заробітку за час відсторонення від роботи
в сумі 1034 гривні 03 копійки рішення - залишити без змін.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено
протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Верховного Суду України.