Справа №  2-748/2007
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28  грудня 2007
року            Кіровоградський районний
суд Кіровоградської області в складі:

головуючого - судді Пономаренко В.Г.,

при секретарі - Мартинюк Є.Я.,

за участю  позивача
- ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача і третьої особи -  ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті
Кіровограді справу за позовом
ОСОБА_1до Державної льотної академії України , третя особа  ОСОБА_3, про поновлення на роботі, визнання
наказів незаконними, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні
2007 року ОСОБА_1, від імені і в інтересах якого діяв представник ОСОБА_2,  звернувся
до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом до  відповідача про поновлення його на роботі на
посаді інженера з соціальних питань Державної льотної академії України ( надалі
ДЛАУ)  з 14 грудня 2006 року, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що  рішенням
Кіровського районного суду  від
27.04.2006 року його поновлено на роботі
на посаді інженера з соціальних питань ДЛАУ з  11.01.2006 року.  Відповідач не тільки не виконав  рішення суду про поновлення на роботі, але й
видав наказ № 348/о від 17.05.2006 року “Про оформлення простою”, який рішенням
Кіровського районного суду  від
08.11.2006 року   визнаний незаконним .  І надалі, не надавши можливості  виконувати
обов'язки  інженера з соціальних
питань, відповідач на підставі наказу  по
ДЛАУ  № 704 від 31.10.2005 року , який,
як він вважає ,  після рішення суду про
поновлення його на роботі втратив чинність,
видав наказ по ДЛАУ № 973/0 від 13.12.2006 року  “Про звільнення інженера з соціальних питань
ДЛАУ ОСОБА_1” і незважаючи на те, що
позивач надав письмову заяву про те, що
він з 14.12.2006 року  перебуває
на лікарняному, наказав видати  грошовий
розрахунок  та трудову книжку з записом
про його звільнення. Вважає, що звільнення
з роботи проведено з порушенням трудового законодавства. Посилаючись на
зазначене, просив визнати неправомірним наказ № 973/о по  ДЛАУ
від 13.12.2006 року “Про звільнення
інженера з соціальних питань ДЛАУ ОСОБА_1”; визнати, що зазначений  наказ є фактом невиконання судового  рішення від 27.04.2006 року; поновити ОСОБА_1
на посаді  інженера з соціальних
питань  ДЛАУ з 15 грудня 2007 року в
повному обсязі, забезпечивши належні умови праці;  стягнути з відповідача середній заробіток за
час вимушеного прогулу  та 380000 грн. у
відшкодування моральної шкоди і зобов'язати заступника ректора ОСОБА_3,
який  видав оскаржуваний наказ,
відшкодувати  шкоду заподіяну ДЛАУ  у зв'язку з виплатою середнього заробітку та
моральної шкоди, постановити окрему ухвалу
про порушення норм Конституції та чинного законодавства адміністрацією
ДЛАУ.

Ухвалою  апеляційного суду Кіровоградської
області  від 16.10.2006 року  справу за позовом ОСОБА_1  передано на розгляд  Кіровоградського районного суду. (а.с.  207 т. 1)

У
листопаді 2007 року у ході розгляду справи позивач ОСОБА_1 подав
доповнення  до позову і просив  визнати не чинними:  наказ по ДЛАУ
№ 9/0  від 12.01.2007 року  про його звільнення з посади інженера з
соціальних питань за п.1 ст. 40 КЗпП
України, за скороченням штатів, наказ
по ДЛАУ від 31.10.2005 року  № 704
“ Про зміни в організації виробництва і праці”,
письмове попередження від 15.05.2006 року про його звільнення, яке
винесено невідомо ким, та в  зв'язку з
тим, що вони не відповідають чинному
законодавству  скасувати їх.;
поновити його на посаді інженера з соціальних питань  ДЛАУ з 15 грудня 2006 року у відповідності з
вимогами  ст. 141 КЗпП України  та Правил внутрішнього трудового
законодавства для працівників ДЛАУ, стягнути на його користь середній заробіток
за час вимушеного прогулу  з 30 грудня
2006 року та винести окрему ухвалу про порушення чинного законодавства ректором
академії Рубцем М.І. У письмовому клопотанні до суду позивач  просив поновити йому строк звернення до суду
щодо оскарження наказу   по ДЛАУ № 9/0
від 12.01.2007  року, який пропущений ним
з поважних причин з вини ДЛАУ. (а.с. 29-36, 47 т. 2)

Позовні
вимоги, якими  позивач доповнив позов,
мотивовані тим, що 14.12.2006 року  на
підставі наказу  № 973/о  від 13.12.2006 року про звільнення його з
роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України, за скороченням штатів, який він і оскаржив у
суді,  йому була видана трудова книжка з
відповідним записом у ній, а про
звільнення його з роботи  з
займаної посади наказом № 9/о  від  12.01.2007 року  він був повідомлений  телеграмою від 17.01.2007 року. Копію цього
наказу він не отримував і станом на 29.11.2007 року  з ним не був ознайомлений що позбавило його
права оскарження зазначеного наказу в суді.
Звільнення його з роботи як наказом №   973/о  від 13.12.2006 року за п.1 ст. 40 КЗпП України,
за скороченням штатів, так і наказом  №
9/о від 12.01.2007 року  за п.1 ст. 40
КЗпП України, за скороченням штатів, проведено на підставі  наказу №
704 від 31.10.2005 року який не відповідає дійсності та є
необ'єктивним.  Вважає що його звільнення
проведено з порушенням трудового законодавства: фактично скорочення  чисельності та штату працівників ДЛАУ не
було,  у наказах про його  звільнення наявність змін  в організації виробництва і праці які
б слугували  підставою для його
звільнення не зазначено, йому не  були
запропоновані всі вакантні посади наявні на час попередження  про звільнення  та на час звільнення відповідно до трьох кваліфікацій
які він має, чим порушено його право вільного вибору професії, і що порушує
його право заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку
погоджується. Крім того,  в
порушення  вимог ч.3 ст. 43 КЗпП
України  профком ДЛАУ подання про розірвання
трудового договору з ним розглянув  за
його відсутності та  за відсутності його
письмової заяви. На підставі зазначеного просив позов задовольнити.

У
судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі і дав
пояснення по обставинам, зазначеним у позові в обґрунтування позовних вимог, а
також  просив  поновити йому
строк звернення до суду щодо оскарження наказу   по ДЛАУ № 9/0 від 12.01.2007  року про звільнення  його з роботи і дав пояснення  з приводу причин пропуску строку.

Відповідач
позовні вимоги не визнав.
Заперечуючи  позов , представник
відповідача і він же представник ОСОБА_3,
залученого судом до участі  в
справі в якості третьої особи, пояснив
що скорочення посади позивача
було проведено  на підставі наказу
по ДЛАУ № 704 від 31.10.2005 року  у  зв”язку із змінами  в організації виробництва і праці , що
призвело до скорочення посади позивача.
Позивач в установлений законом строк
був попереджений про наступне вивільнення за скороченням штатів,  йому пропонувались інші посади за його
кваліфікацією від яких він відмовився.
Наказ  № 973/о  від13.12.2006 року, яким  позивач був звільнений з посади   на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України за
скороченням штатів з  14.12.2006 року, у
зв'язку з перебуванням позивача на лікарняному був відмінений наказом № 976/о від
15.12.2007 року, про що позивач був належним чином повідомлений.  12.01.2007 року  адміністрацією ДЛАУ було отримано заяву
позивача про вихід його з лікарняного 9.01.2007 року   і,
оскільки попередній наказ про
звільнення  позивача з роботи був
відмінений на період перебування його на лікарняному, наказом № 9о від
12.01.2007 року позивач був звільнений з роботи з тих же підстав за п.1 ст.40
КЗпП України за скороченням штатів з 9.01.2007 року, про що він був належним
чином повідомлений  телеграмою. З наказом
позивач мав можливість ознайомитися  але
цього не зробив, тому підстав для поновлення строку на оскарження  цього наказу не вбачає.

Посилаючись
на  те, що звільнення позивача з посади
проведено з дотриманням  вимог чинного
законодавства,  просив у задоволенні
позову відмовити: в частині оскарження наказу №
973/о  від13.12.2006 року за
відсутністю предмета спору,  в частині
оскарження наказів №  № 704 від
31.10.2005 року, № 9/о від 12.01.2007 року
за пропуском строків звернення до суду, а в іншій частині за
безпідставністю вимог.

Суд, заслухавши пояснення сторін,   перевіривши матеріали справи,  вважає, що позов підлягає задоволенню
частково  з таких підстав.

Судом
встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом
установлено що позивач з липня 1986 року працював в ДЛАУ на різних посадах,
а  з 21.04.1994 року на посаді інженера з
соціальних питань. (а.с.17-23 т.1)  і був
звільнений з займаної посади  наказом №
973/о  від 13.12.2006 року (за  скороченням штатів), з 14.12.2006 року
(а.с.15 т.1).  Наказом № 976/о від
15.12.2006 року наказ № 973/о  від
13.12.2006 року про звільнення позивача, в зв'язку з перебуванням останнього на
лікарняному, відмінено  на термін дії
лікарняного (а.с.63 т.1).  Наказом № 9/о  від 12.01.2007 року, з урахуванням  закінчення терміну дії лікарняного, позивача
звільнено  з займаної посади за п.1 ст.40
КЗпП України (скорочення штату) з 09.01.2007 року. (а.с. 65 т.2)

Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України  передбачена можливість розірвання трудового
договору з ініціативи власника  або
уповноваженого ним органу  у випадку  змін в організації виробництва і праці, в
тому числі  ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату працівників.

Власник  вправі із своєї ініціативи  звільнити працівника  тільки за умови , що  є підстави, з яким закон пов'язує  виникнення в нього права  на розірвання трудового договору.

Згідно  роз'яснень
даних  у постанові Пленуму
Верховного суду України від 06 листопада 1992 року  № 9 “Про практику розгляду трудових спорів”
(із наступними змінами і доповненнями) , розглядаючи трудові спори, пов'язані
із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України
суд зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення, з”ясувати
чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема
ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи,
організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано  власником або уповноваженим  ним органом законодавства, що регулюють  працівника, які є докази щодо змін в
організації  виробництва і праці, про
те,  що працівник відмовився  від переведення на іншу роботу або що власник  чи уповноважений ним орган не мав можливості
перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним
правом на залишення на роботі та чи поперероджувався він за два місяці  про наступне вивільнення.

Відповідно
до вимог чинного трудового
законодавства  (п.1 ст. 40, ч.2
ст.40, ст..43) про законність підстав
звільнення  мають свідчити:  письмове персональне попередження працівника
про наступне вивільнення не пізніше чим за два місяця до звільнення; новий
варіант штатного розпису  з датою
вступу  в силу  не раніше чим через два місяці після попередження  працівника або наказ  про внесення змін до штатного розпису,
виданий  по минуванню  двох
місяців з дня повідомлення працівника
про  скорочення займаної ним
посади ; письмова пропозиція  іншої
вакантної посади; письмова відмова
працівника від запропонованої йому вакансії; письмове повідомлення
відповідного органу профспілки  про  наступне проведення  дій по
скороченню штатів організації не пізніше двох місяців  до проведення
дій  по скороченню штатів працівників;  письмова мотивована думка профспілкового
органу (протокол засідання профкому)  про
згоду на вивільнення працівника.

Судом установлено, що підставою звільнення
позивача з роботи наказом   № 973/о  від 13.12.2006 року (за  скороченням штатів), з 14.12.2006 року, який
відмінено власиком, та наказом № 9/о від 12.01.2007 року, про звільнення за
п.1ст. 40 КзпП України ( за скороченням штатів), з 09.01.2007 року,  є наказ
№ 704 від 31.10.2005 року,
яким  запроваджено зміни в
організації виробництва і праці,  які
полягають  у скорочені  посади інженера з соціальних питань  і покладення функцій, які виконувалися
інженером з соціальних питань  на
начальників  курсів оргстройового відділу
( з внесенням  до їх посадових
інструкцій) ,  за помічником  ректора з виховної роботи ( з внесенням до
його посадової інструкції, та віднесення
до повноважень  комісії з
соціальних питань  вирішення питань  щодо надання працівникам академії  матеріальної допомоги, виділення житла в
гуртожитках, ведення квартирного обліку.
Цим  же наказом
на  начальника відділу кадрів  покладено обов”язок  вручення
позивачеві,  посада якого
скорочувалася, попередження про скорочення його посади.  31.10.2005 року  позивач ознайомлений з даним наказом (а.с.257
т.1)

Відповідно
до змін, внесених до штатного розпису ДЛАУ, який затверджено  Міносвіти
і науки України 27.10.2005 року, посада інженера з соціальних
питань  виключена з штатного розпису і
фонду заробітної плати  з 01.01.2006 року
(а.с. 117-121)

З
вимогами про визнання наказу № 704 від 31.10.2005 року не чинним, позивач
звернувся до суду у листопаді 2007 року, тобто з порушенням строків
передбачених  статтею 233 КЗпП України,
якою визначено,   що працівник може
звернутися   з заявою про вирішення
трудового спору  безпосередньо до суду в
тримісячний строк з дня коли він дізнався
або повинен був дізнатися про порушення свого права. Поважних причин
пропуску строку в частині оскарження цього наказу позивач  суду не навів, і  обставин, які б були підставою для визнання
причин  пропуску  поважними
судом не встановлено. У зв”язку з чим суд приходить до висновку, що в
зазначеній частині  вимоги позивача
задоволенню не підлягають і  зазначений
наказ та штатний розпис ДЛАУ суд вважає належним підтвердженням  наявності у відповідача змін в організації і
праці, оскільки належних доказів, які б спростовували  ці обставини,
позивачем суду не надано.

У
виконання наказу № 704 від 31.10.2005 року
15.05.2006 року позивач письмово попереджений  про звільнення з займаної посади
інженера  з соціальних питань, яка  з 01.01.2006 року виключена з штатного
розпису, через два місяці з  дня
попередження, з письмовою пропозицією
вакантних посад : диспетчера ВДС (0.5 ст.), техніка з експлуатації  ТЦ ОПР, інструктора ОПР (0.25 ст) ,  що засвідчено
підписом позивача  і з зазначенням  ним, що зазначене попередження  є необгрунтованим і таким, що  позбавляє
його конституційного права на працю.

Порушень
у частині строків та форми попередження, незважаючи на твердження позивача про
не чинність його у зв”язку з  з
відсутністю підпису власника та інших відповідних реквізитів, суд не вбачає,
оскільки попередження здійснено посадовою особою- начальником відділу кадрів,
якому таке повноваження надано
відповідно до наказу № 704 від 31.10.2005 року,  в письмовій формі, а тому підстав визнання у
цій частині попередження таким, що не відповідає вимогам закону, суд не вбачає.

Разом з
тим, суд вважає, що при звільненні позивача з роботи відповідач допустив
порушення  вимог ч.2 ст. 40 КЗпП   України, якою передбачено, що звільнення з
підстав, зазначених у пункті 1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо
перевести працівника, за його згодою на іншу роботу. При цьому суд виходить з
наступного.                   Відповідно
до ч.2 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників   у випадках змін в організації виробництва і
праці,   одночасно з попередженням про
звільнення власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові  іншу роботу
на тому ж  підприємстві, в установі,
організації.  При вивільненні з
зазначених підстав працівників з роботи
враховується переважне  право  залишення на роботі, передбачене
законодавством, зокрема  працівникам з
тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі,  організації, що передбачено п.3 ч.2 ст. 42
КЗпП України.

Судом
установлено, що   позивач має  три кваліфікації:  диспетчера управління Цивільної авіації,
кваліфікацію штурмана літака АН-24, кваліфікацію  вчителя фізичного виховання, що  підтверджується дипломами  і свідоцтвами навчальних закладів, які
закінчив позивач, (а.с.242-243 т. 1) та безперервний стаж роботи  в ДЛАУ на різних посадах більше 20 років. (
а.с. 17-23 т.1).  Згідно  штатного розпису  ДЛАУ
на 2006 рік  та довідки  про вакантні посади  станом на 15.05.2006 року, тобто на час
попередження позивача про наступне звільнення з роботи,  в ДЛАУ були наявними  118
вакантних посад, із яких позивачеві запропоновано лише три, які
зазначено в попередженні  про наступне
вивільнення з роботи від 15.05.2006 року.
Доказів, що позивачеві пропонувались і інші вакантні посади,  від роботи на яких він відмовився,  що стверджував представник  відповідача в судовому засіданні,   як то
письмової пропозиції конкретних посад після 15.05.2007 року,  письмової відмови від них позивача, або
належним чином  оформлених актів про
відмову позивача від запропонованих йому конкретних посад,  суду не представлено, а тому зазначені
твердження відповідача  не можуть
прийняті судом до уваги.

Оскільки  відповідачем суду не представлено суду
доказів, які б спростовували  твердження
позивача про те, що він, з урахуванням кваліфікацій, які він має,  міг б зайняти вакантні посади  інспектора канцелярії  чи викладача на кафедрі фізичної і
психофізіологічної підготовки ,
досвід роботи на
яких і відповідні досягнення  він має, що
підтверджено матеріалами справи ( а.с. 242-252 т.1), а  також інші вакантні посади, суд  приходить до висновку  про
наявність порушення  відповідачем
прав позивача на працю, гарантованих ст. 43 Конституції України, положеннями
якої визначено, що  кожен має право на
працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується.

На
підставі аналізу встановлених обставин і правовідносин, що їм
відповідають,  суд доходить висновку, що
звільнення позивача з роботи   при
наявності  у відповідача підстав, з яким
закон пов”язує виникнення у нього права на розірвання трудового договору за п.1
ст. 40 КЗпП України- змін в організації виробництва і праці, що призвело до
скорочення посади, яку займав позивач, але яке проведено відповідачем  з недотриманням  визначеного законом порядку звільнення,
проведено з порушенням чинного законодавства України про працю,  що є підставою  для визнання наказів  № 973/о
від 13.12.2006 року , № 9/о від 12.01.2007 року про звільнення позивача
з роботи  такими, що не відповідають
чинному законодавству.

Разом з
тим, приймаючи до уваги, що чинним законодавством  про працю України  власнику або уповноваженому ним органу не
забороняється скасовувати  наказ про
розірвання трудового договору зі своєї ініціативи  й самому
поновлювати  працівника на
попередній роботі, з урахуванням того, що наказ № 973/о від 13.12.2006 року про
звільнення позивача з роботи відмінений наказом № 976/о від 15.12.2006 року,
вимоги позивача  в частині визнання  не чинним
наказу № 973/о від 13.12.2006 року, за відсутністю предмета спору,
задоволенню не підлягають.

Відповідно
ч.2 ст. 47 КЗпП України  у разі
звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він
зобов”язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення  з роботи. В інших випадках  звільнення
копія наказу видається на вимогу працівника.

Всупереч
положення  закону,  свого
обов”язку  по видачі позивачеві
копії наказу №9/о від 12.01.2007 року про звільнення його з роботи відповідач
не виконав,  доказів, що позивач
відмовився  від отримання копії наказу,
суду не надав.

З
урахуванням зазначеного, приймаючи до уваги, що справа за позовом позивача про
поновлення його на роботі і визнання незаконним наказу про його звільнення №
973/о від 13.12.2006   перебуває в
провадженні судів з 15 січня 2007 року і розгляд її по суті спору розпочато
лише  26.11.2007 року, що свідчить,
що  тривалість розгляду справи обумовлена
не поведінкою позивача,  і з наказом про
звільнення з роботи № 9/о від 15.01.2007 року,  копія якого надана на вимогу суду, позивач
ознайомився в суді лише 17.12.2007 року , суд , виходячи з засад розумності і
справедливості,  приходить до висновку
про визнання поважними причин пропуску позивачем  строків, установлених ст. 233 КЗпП
України  і наявність законних
підстав  для поновлення цих строків
відповідно до ст. 234 КЗпП України в частині оскарження наказу № 9/о від
15.01.2007 року.

Таким
чином, встановлені судом  порушення
вимог  законодавства України про працю,
допущені відповідачем при звільненні позивача з роботи,   є підставою для визнання  наказу
по ДЛАУ № 9/о від 15.01.2007 року про звільнення позивача з роботи з
9.01.2007 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (за скороченням штатів)
таким, що не  відповідає чинному
законодавству  і, відповідно до ст. 235
КЗпП України, підставою  для поновлення
позивача на роботі на посаді інженера з соціальних питань ДЛАУ, а також
стягнення з відповідача  на його користь
середнього заробітку за весь час вимушеного
прогулу.

При обчисленні середньої заробітної
плати, при відсутності інших доказів, суд
відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
бере за основу розмір середньоденної заробітної плати 64.20 грн.,
зазначений в рішенні Кіровського районного суду від 27.04.2006 року
(а.с.233-235 т.1).

Нарахування
виплат, що обчислюються  із
середньоденної заробітної плати
провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих
днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, тобто з 10.01.2007 року -
дня наступного за днем звільнення, по 28.12.2007 року - дню, який передує дню
повного розрахунку, за виключенням із загального числа днів святкових та
вихідних, тобто  246 робочих днів.   Отже сума середнього заробітку, яка підлягає
стягненню з відповідача на користь позивача
становить  64.20х246= 15793.20
грн.

Обов”язок
покрити  шкоду заподіяну  відповідачеві у зв”язку з оплатою  часу вимушеного прогулу суд, у відповідності
до ст. 237 КЗпП України,  покладає на
третю особу ОСОБА_3, яким  видано наказ
про незаконне звільнення позивача з роботи

Суд
також вважає, що незаконним звільненням
позивача  з роботи,  який протягом тривалого часу не мав роботи,
що потребувало від нього
додаткових  зусиль для організації
свого життя , призвело до моральних страждань з цього приводу, позивачеві
заподіяна моральна шкода, вимоги його в цій частині є обгрунтованими, і з
урахуванням тривалості цих страждань, підлягають задоволенню частково в розмірі
1600 грн.

Вимоги
позивача про визнання  наказу  № 973/0 від 13.12.2006 року фактом
невиконання судового рішення, які не грунтуються на вимогах закону, та
винесення окремої ухвали щодо ректора ДЛАУ, що не стосується предмету спору,
задоволенню не підлягають.

Так як
позовні вимоги частково задовольняються, витрати на сплату судового збору  та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду цивільної справи, суд покладає на відповідача.

Керуючись
с. 43 Конституції України   ст.ст.
40,42,43,47,49-2,234,235, 237, 237-1
Кодексу Законів про працю України
ст.ст.   10,11, 209,212,213-215,
217,218 ЦПК  України,

ВИРІШИВ:

Позов  ОСОБА_1до Державної льотної академії України
, третя особа  ОСОБА_3, про поновлення на
роботі, визнання наказів незаконними, стягнення заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної шкоди,
задовольнити частково, строк звернення
до суду з позовом про поновлення на роботі  поновити .

Визнати  незаконним наказ № 9о від 12 січня 2007
року  по Державній льотній академії
України  про звільнення  ОСОБА_1з посади  інженера з соціальних питань за п. 1 ст. 40
КзпП України  з 9.01.2007 року.

Поновити
ОСОБА_1на роботі на посаді інженера з соціальних питань Державної льотної
академії України  з 9 січня 2007 року.

Поновлення
ОСОБА_1 на роботі провести  відповідно до
вимог чинного законодавства.

Стягнути з Державної льотної академії
України  на користь ОСОБА_1 15793.20
коп.   середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, яка обрахована  без
утримання податків та обов”язкових платежів.
,  1600 грн. у відшкодування
моральної шкоди.

Стягнути
з Державної льотної академії України   на
користь держави 166.43 коп.    судового
збору, 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи.

Обов”язок  по покриттю шкоди, заподіяної Державній
льотній академії України   у зв”язку з
оплатою ОСОБА_1 часу вимушеного прогулу покласти на ОСОБА_3- проректора  з авіаційної безпеки  та міжнародних зв”язків ДЛАУ.

У
задоволенні  іншої частини позову   відмовити.

Рішення
в частині поновлення на роботі і стягнення заробітку, в розмірі платежу за один
місяць, підлягає виконанню негайно.

Рішення
може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської
області через суд першої інстанції
шляхом подачі в 10-денний  строк   з дня проголошення рішення заяви про
апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної  скарги
або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя