Справа № 22- 1564/2005 р.                    Головуючий
1-ї інстанції: Димитров В. 1.
Категорія -32                                           Суддя-доповідач
апеляційного суду: Галущенко О.І.
РІШЕННЯ

Іменем
України

2007р., вересня місяця, 19 дня
Судова колегія   судової палати в
цивільних

справах    Апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючої:       Вовненко Г.Ю.

суддів:           Галущенка 0.1.

Колосовського С

при секретарі:
ФірсовійТ.В.

за участю:

відповідачки-    ОСОБА_1

представників:

позивача-          ОСОБА_2

третьої особи
-ОСОБА_3

розглянувши   у відкритому судовому засіданні   в м. Миколаєві цивільну справу за

апеляційною
скаргою

ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду    м.Миколаєва   від 21.05.2007 р., у справі за

позовом
ОСОБА_4    до  ОСОБА_1 ОСОБА_5    про
визнання   особами,   що
втратили   право користування
квартирою   та за зустрічним

позовом
ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання права користування житловим приміщенням та
вселення,

встановила:

03.10.2005  р.
ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_1та її

неповнолітньої доньки ОСОБА_7 про визнання їх особами, що
втратили право

користування житловим приміщенням.

Позивач зазначав, що він є власником АДРЕСА_1.

У 2001 р. його син ОСОБА_8 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 від якого народалася
їх спільна донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1

У січні 2002 р. він прописав свого сина ОСОБА_8 та
відповідачку у спірну квартиру.

У лютому 2005 р. відповідачка разом з донькою залишила квартиру та виїхала
на проживання до своїх батьків за адресою АДРЕСА_2.

27.03.2007 р.
шлюб сина з відповідачкою розірвано.

Посилаючись на тривалу, більше шести місяців, відсутність відповідачки у
займаному житловому приміщенні, позивач просив про задоволення позову.

07.11.2006  р.
ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до

ОСОБА_4 таОСОБА_6 про визнання за нею та донькою права

користування спірним житловим приміщенням та вселення до
нього разом з

донькою, посилаючись на те, що її тимчасова відсутність у
квартирі визвана

перешкодами, які чинять їй відповідачі у користуванні
квартирою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.05.2007 р.
постановлено про визнання за позивачкою та її донькою права користування
спірною квартирою.

Цим же рішенням
вони вселені до квартири.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та її
неповнолітньої доньки ОСОБА_7 про визнання їх особами, що втратили право
користування житловим приміщенням відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення та
ухвалення нового про задоволення його вимог щодо визнання позивачки та її
доньки такими, що втратили право користування спірною квартирою та відмову у
задоволенні її зустрічного позову, посилаючись на невідповідність висновків
суду вимогам закону і вважаючи, що суд не врахував усіх доказів і обставин, які
свідчать про обгрунтованність його позовних вимог і наявність підстав для їх
задоволення.

Апеляційна
скарга підлягає задоволенню   з таких
підстав.

Ухвалюючи рішення, суд вважав, що до спірної квартири відповідачка
вселилась як ч.1ен сім'ї власника цього житлового приміщення.

При цьому, суд виходив з наявності поважних причин, з яких відповідачка не
проживає в квартирі.

Крім того, суд вважав, що підставами позову є власне посилання в позовній
заяві на ст.. 71, 72
ЖК України, а не обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Але з такими висновками суду в повній мірі погодитись не можливо, оскільки
вони не відповідають дійсним обставинам спору та вимогам закону.

Так, аналіз положень ЖК України дає підстави вважати, що норми гл. 2
разділу III цього Кодексу можуть застосовуватися до житлових
правовідносин в приватному житловому фонді тільки в тих випадках, коли в гл. 6
ЖК є посилання на ці випадки або коли подібні житлові правовідносини не
врегульовано нормами гл. 6 і застосування до цих норм гл. 2 не суперечить їх
змісту.

Таке тлумачення норм Житлового кодексу відповідає вимогам ч. 8 ст. 8 ЦПК
України про застосування аналогії закону, оскільки гл. 6 ЖК не містить підстав
втрати права користування житлом у приватному секторі, колишніми ч.1енами
сім"ї власника, в разі припинення сімейних відносин та виїзду на інше
місце проживання.

При цьому, норма ст. 405 ЦК
України, не поширюється на спірні правовідносини, оскільки встановлює такі
підстави лише стосовно тих осіб, які продовжують зберігати статус ч.1енів сім'ї
власника.

Таким чином, застосування норм ст.
ст.. 71, 107 ЖК до правовідносин, що склалися стосовно користування
відповідачкою квартирою, яка належить позивачу на праві приватної власності, не
суперечить змісту таких же правовідносин в будинках державного та громадського
житлового фонду.

До змісту повноважень власника приватного житла належать право володіння,
право користування та право розпорядження цим майном.

Відчуження, або надання цих повноважень в інший спосіб, може мати місце
лише на підставі цивільно-правових угод.

Відповідно до вимог ст.
ст.. 319, 391 ЦК України,
власник здійснює ці повноваження на свій розсуд і не позбавлений права вимагати
усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належними
йому об'єктами права власності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на праві приватної власності
належить квартира АДРЕСА_1.

Після укладення шлюбу з його сином він надав дозвіл відповідачці на її
проживання в квартирі.

Зазначене право відповідачки є похідним від повноважень власника, до того
ж, воно грунтується безпосередньо на угоді про укладення шлюбу.

При цьому, сторони не укладали угод про те, що право користування квартирою
відповідачкою виникає з інших підстав та зберігається незалежно від припинення
сімейних відносин з сином позивача.

Встановлене дає підстави вважати, що в разі припинення шлюбних відносин та
залишення квартири в зв'язку з цим, колишній ч.1ен сім'ї сина власника втрачає
право користування нею на підставі ст. 107 ЖК України.

В червні 2005 р. відповідачка остаточно залишила квартиру, припинивши
сімейні відносини і до цього часу проживає в іншому місці, яке відповідно до
правил ст.. З Закону
України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в
України", є її постійним місцем проживання.

Суд не звернув уваги на обставини, не дав їм належної юридичної оцінки,
внаслідок чого прийшов до висновків, які не відповідають дійсним обставинам
справи та вимогам норм матеріального права.

Крім того, суд не врахував, що підставами позову є власне не номер статті
закону, а обставини, на які позивач посилається в обгрунтування позовних вимог.

З матеріалів справи, пояснень позивача вбачається, що підставами позову він
вважає факт припинення сімейних відносин з його сином та вибуття відповідачки в
зв'язку з цим, на інше місце проживання.

Це свідчить про його помилкове посилання на норму ст.. 71, в той час як
до спірних правовідносин має застосовуватись ст.. 107 ЖК України і таке застосування не може бути
розцінено, як вихід за межі позову.

Встановлене, згідно з п. п. З, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для
скасування рішення і ухвалення нового.

Ухвалюючи нове рішення, судова колегія виходить з таких установлених фактів
та обставин.

Позивачу на
праві приватної власності належить квартира.

Після укладення шлюбу з його сином він надав дозвіл відповідачці на її
проживання в квартирі.

Надане відповідачці право користування квартирою є похідним від повноважень
власника і грунтується на угоді про укладення шлюбу.

При цьому, подружжя не укладало угод з власником квартири про те, що право
користування квартирою відповідачки виникає з інших підстав та продовжує
існувати незалежно від припинення сімейних відносин.

В червні 2005 р. відповідачка залишила квартиру, припинивши сімейні
відносини і до цього часу проживає в іншому місці, яке відповідно до правил ст.. З Закону України
"Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в
України", є її постійним місцем проживання.

Встановлене дає підстави вважати, що припинення шлюбних відносин та
залишення в зв'язку з цим квартири тягне втрату відповідачкою та її малолітньою
донькою права користування спірним житлом на підставі ст. 107 ЖК України.

Зазначений висновок узгоджується з конституційними
гарантіями непорушності права приватної власності та відповідає таким загальним
засадам

цивільного
законодавства, як справедливість, добросовісність і розумність щодо
врегулювання спірних цивільних правовідносин з врахуванням законних приватних
та публічних інтересів.

Оскільки відповідачка втратила право користування квартирою то підстави до
її вселення та задоволення зустрічного позову відсутні.

Посилання відповідачки на те, що вона залишила квартиру внаслідок перешкод
з боку позивача, не можуть бути враховані при вирішенні спору, оскільки
наявними у справі доказами доведено, що відповідачка припинила подружні
стосунки з сином власника квартири не в результаті перешкод до проживання в
квартирі, а внаслідок розпаду сім'ї.

Керуючись ст.ст.
303, 307, 309, 316 ЦПК України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного    суду              м. Миколаєва        від

21.05.2007
р. - скасувати.

Постановити нове
рішення.

Позовні вимоги
ОСОБА_4 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_5 такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 про визнання за нею та донькою - ОСОБА_5. права користування та
вселення до квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту
проголошення, але з цього часу на протязі двох місяців може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.