УХВАЛА

іменем України

22 травня 2007 року                                                                                             м.  Ужгород

Колегія
суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в
складі суддів: Чужі Ю.Г. (головуючого),  Власова CO.,
Дроботі В.В.,  при
секретарі Бобик О.І.,  з участю апелянта
ОСОБА_1. ,  представника апелянта
ОСОБА_3. ,  відповідача ОСОБА_2. та
представника відповідача ОСОБА_4.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 12 березня 2007 року,  -

встановила:

У
листопаді 2006 року
ОСОБА_1.  звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_2про стягнення боргу та матеріальної шкоди.

Вимоги
мотивувала тим,  що 3.05.2000 року вона
позичила відповідачці 1800
грн.,  про що остання написала
розписку. Незважаючи на численні звернення про повернення боргу відповідач
свого зобов'язання не виконала по теперішній час.

Посилаючись
на дані обставини просила постановити рішення,
яким поновити строк для захисту права та стягнути з відповідача в її
користь 1800 грн.
боргу і 1000 грн.
моральної шкоди.

Рішенням
Ужгородського міськрайонного суду від 12
березня 2007 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не
погоджуючись із зазначеним судовим рішенням,
ОСОБА_1.  звернулася до суду
апеляційної інстанції зі скаргою,  в якій
просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Свої
апеляційні вимоги скаржник мотивує невідповідністю висновків суду обставинам
справи.

Заслухавши
осіб,  які взяли участь у розгляді
справи,  перевіривши доводи апеляції та
матеріалів справи,  колегія суддів дійшла
висновку,  що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає з таких підстав.

Цивільні
відносини між сторонами виникли в 2000
році,  а тому до них слід
застосовувати норми ЦК України 1963 року.

Згідно  ст.
ст.  374,  375 ЦК України 1963 року за
договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (оперативне управління) гроші або речі,  визначені родовими ознаками,  а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або

Справа  № 22ц-814/07                                                               Номер
рядка статистичного звіту: 19

Головуючий у
першій інстанції: Писанець К.К.

Доповідач: Чужа
Ю.Г.

2

рівну кількість
речей того ж роду і якості. Договір позики на суму понад 50 крб. повинен
бути укладений у письмовій формі.

Встановлено,  що 26.04.2000
року між сторонами був укладений договір позики (письмова розписка),  згідно якого,
відповідач позичила у позивача 1800
грн.,  які зобов'язалася повернути до
8 травня 2000 року (а.с. 14).

Оскільки
відповідач у судовому засіданні,  згідно
статей 59 та 60 ЦПК
України,  не довела факт повернення
боргу,  слід визнати,  зо зобов'язання на даний час не виконано.

Відповідно  ст.  71 ЦК України 1963 року загальний
строк для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Перебіг
строку позовної давності ( ст.  76 ЦК України 1963 року)
починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня,  коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Зі
змісту розписки відповідачки видно,  що
вона зобов'язалася повернути борг позивачці до 8 травня 2000
року,  тому перебіг строку позовної
давності для позивачки почався з 9
травня 2000 року і закінчився
9 травня 2003 року,  ще в період дії вищезгаданого ЦК України.

Позовна
давність ( ст.  75 ЦК України 1963 року)
застосовується судом незалежно від заяви сторін.

За
захистом свого права ОСОБА_1.  звернулася
в суд лише 22 листопада
2006 року
(через 6 років і 6 місяців після
виникнення права),  з пропуском строку
позовної давності і не довела в суді поважність,  причин пропуску цього строку.

За таких
обставин колегія суддів вважає,  що позов
позивачки є підставним,  однак не
підлягає до задоволення у зв'язку пропуском строку позовної давності.

Суд
першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи,  правильно застосував матеріальний закон,  дотримався процедури розгляду справи та
дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Рішення
суду є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Доводи
апеляції висновків суду не спростовують,
а тому до уваги взяті бути не можуть.

Керуючись  ст.
ст.  307,
308,  313-315 ЦПК
України,  колегія суддів,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити,  а рішення
Ужгородського міськрайонного суду від 12
березня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення,
однак може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох
місяців шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної
інстанції.