Справа №22Ц-2490/2007                                                             Головуючий
в 1 інстанції Голуб А.В.
Категорія 39, 42                                                                            Доповідач
в 2 інстанції Юровська Г.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11
жовтня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Київ-, ської області у складі:

головуючого
Юровської Г.В

суддів: Данілова
О.М., Суханової Є.М.

при секретарі Якимець Ю.В. розглянула у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на
рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого
2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1про вселення в жиле приміщення,
зобов'язати усунути перешкоди у користуванні квартирою та відшкодувати моральну
шкоду, за зустрічним позовом ОСОБА_1до ОСОБА_3та ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору дарування ½  частки у праві власності на квартиру та
переведення на неї прав та обов'язків покупця.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів

встановила:

У вересні 2006 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, вимоги
якого обґрунтовував тим, що 31 серпня 2006 року уклав з ОСОБА_3 договір
дарування, на підстав якого набув право на ½
частку у праві власності на АДРЕСА_1. Іншою співвласницею цієї ж
квартири була ОСОБА_1, яка 13 вересня того ж року не впустила позивача в
квартиру, змінила вхідний замок. Такі дії відповідачки ОСОБА_2 вважав
незаконними, адже у відповідності до ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України мав
рівне з нею право користуватись спірною квартирою.

Посилаючись на ст.391 ЦК
України, а також ст.ст.48-50 Закону України „Про власність", позивач
просив суд вселити його в квартиру, зобов'язати ОСОБА_1 не чинити йому в цьому
перешкод, а також стягнути з неї 10000 гривень моральної шкоди, якої ОСОБА_2
зазнав у зв'язку з необхід­ністю проживати в інших місцях, у зв'язку із втратою
душевного спокою, а також постійним пережи­вані їм душевних страждань.

і обставинами та вимогами, викладеними ОСОБА_2 в первісному позові, ОСОБА_1
не погодилась, подала до суду зустрічний позов, в обгрунтування якого пояснила,
що ОСОБА_2 для ОСОБА_3 був сторонньою особою, заборгував йому грошові кошти, у
зв'язку з чим і подарував йому ½  частку у праві
власності на квартиру. Договір дарування ОСОБА_1 вважала удаваним, таким, що
укладався відповідачами для приховання договору купівлі-продажу.

Посилаючись на порушення її переважного права на купівлю частки в праві
спільної часткової власності, просила суд договір дарування визнати недійсним,
перевести на неї права та обов'язки по­купця спірної ½
частки у праві власності на майно. У задоволенні первісного позову
ОСОБА_2 просила відмовити, оскільки не забороняла ОСОБА_2 вселятись в квартиру.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 21 лютого 2007 року
первісний позов задоволений частково, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1
відмовлено. ОСОБА_2 вселено в АДРЕСА_1, стягнуто на його користь з ОСОБА_1 500
гривень моральної шкоди.

В апеляційній скарзі відповідачка просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове, яким вимоги зустрічного позову задовольнити, у
задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити. Посила­ється на те, що,
ухвалюючи оскаржуване рішення, суд помилково керувався поясненнями позивача та
показаннями свідка ОСОБА_3 При цьому не надав належної оцінки показанням самої
ОСОБА_1, допитаної у судовому засіданні в якості свідка, а також показанням
свідка ОСОБА_4, з яких вбачається, що спірна ½
частка у праві власності на квартиру була відчужена ОСОБА_2 не без­оплатно,
а у виконання боргових зобов'язань ОСОБА_3

Крім того, дійшов хибного висновку про заподіяння ОСОБА_2 моральної шкоди,
тоді як в обгрунтування заявлених вимог останній не надав суду жодних доказів,
які б свідчили про те, що про­тягом тривалого часу позивач був змушений
проживати в готелі, у друзів. Припустившись неповноти у встановленні обставин,
що мають значення для правильного вирішення спору, суд залишив поза ува­гою, що
позивач зареєстрований за іншою адресою, за якою в нього є можливість
проживати.

На наведені доводи апеляційної скарги інші учасники процесу своїх
заперечення до апеляційного суду не подали.

Апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 31 серпня 2006 року ОСОБА_3 уклав договір дарування, за умова­ми якого ОСОБА_2 набув
право на ½  частку у праві власності на АДРЕСА_1. Іншою
співвласницею цієї ж квартири є ОСОБА_1

У відповідності до ст.235 ЦК
України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для прихо­вання іншого
правочину, що вони насправді вчинили. В цьому випадку відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Обов'язок
доведення удаваності право­чину за змістом ч.1 ст.60 ЦПК України покладається
на особу, право якої порушується вчиненням цього правочину.

Викладений обов'язок ОСОБА_1 не виконала, в обгрунтування заявлених нею
вимог не надала докази, які б безаперечно свідчили про те, що вчиняючи
дарування ½  частки у праві власності на квартиру ОСОБА_3
насправді уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу. Показання свідка ОСОБА_4
таким доказом вважатись не може, адже його достовірність спростовуються пока­занням
іншого свідка ОСОБА_3 Крім того, воно не містить відомості про мету, яку
переслідува­ли ОСОБА_3 та ОСОБА_2 при укладенні оспорюваного договору. Не
містить воно і інфор­мацію про підстави та розмір боргу, у повернення якого
ніби-то була відчжена частка у праві власності на квартиру.

Не може вважатись належним доказом також показанням самої
ОСОБА_1, допитаної
у судовому засіданні в якості свідка, оскільки про дарування спірного майна у
повернення боргу вона не знала, почула лише зі слів ОСОБА_4, недостовірність
показань якого була встановлена у судовому засіданні.

Інших доказів ОСОБА_1
в обгрунтування своїх вимог суду не надала, у зв'язку з чим ко­легія суддів
погоджується з висновком про те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладе­ний саме
договір дарування ½  частки у праві власності на квартиру. Вважає,
що правила ст.362 ЦК України
про переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності на
спірні правовідно­сини не поширюються. Підстави для визнання оспорюваного
договору дарування недійсним, а також переведення на ОСОБА_1 прав та
обов'язків покупця ½  частки у праві власності на квартиру
відсутні.

. Погоджується колегія суддів і з висновком суду про необхідність вселення
ОСОБА_2 у спір­ну квартиру та стягнення на його користь моральної шкоди. Адже
за правилами ч.1 ст.358 ЦК
України право спільної часткової власності здійснюється співвлісниками за
їхньою згодою.

З долученого до матеріалів справи відмовного матеріалу №4736 вбачається, що
цього правила ОСОБА_1 не
дотрималась: 13 вересня 2006 року, які і вподальшому, не впустила ОСОБА_2 у
спірну квартиру. Тим самим порушила право останнього на користування нею,
спричинила йому моральну шкоду, розмір якої з огляду на характер обмежень та їх
незначну тривалість повинен складати 500 гривень.

Доводи які б спростували цей висновок ОСОБА_1 в апеляційній
скарзі не навела: її посилання на те, що ОСОБА_2 мав і продовжує мати
можливість проживання за місцем його реєстрації не ґрунтується на доказах, а
також не має жодного значення, оскільки моральна шкода йому була заподіяна
також позбавленням його права на влсність.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення суду
залишенню без змін:

Керуючись
ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315, 317 та 319 ЦПК України,
колегія

суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2007 року

залишити без
змін.

Ухвала суду може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох
місяців з моменту її проголошення.