Справа № 22-1187/07                                        Головуючий у 1 інстанції: Юрків
17                                                        Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2007
року колегія судців Судової  палати
у   цивільних справах апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого:
Каблака П.І. суддів: Павлишина О.Ф.,
Шандри М. М.  при секретарі  Жовнір О.З. з участю ОСОБА_1 розглянувши
у    відкритому    судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною   скаргою ОСОБА_1   на
рішення   Франківського районного
суду м. Львова  від 16 січня 2007 року, -

встановила:

Рішенням
Франківського районного суду м. Львова від 16 січня 2007 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_1 до Національної акціонерної страхової компанії
„ОРАНТА" про спонукання до виконання умов договору.

Рішення суду
оскаржив   позивач ОСОБА_1.

В
апеляційній скарзі покликається на те,
що рішення суду винесене судом з грубим порушенням норм матеріального та
процесуального права,  оскільки суд не
врахував,  що між сторонами існували
договірні зобов"язання,  які
позивачем повністю виконані і безпідставно керувався Законом України „Про
державні гарантії відновлення заощаджень громадян України". Просить
рішення суду скасувати і направити справу на новий розгляд суду першої
інстанції.

Заслухавши
доповідача,  пояснення позивача на
підтримання доводів апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та доводи скарги,  колегія суддів дійшла висновку,  що скарга до задоволення не підлягає з таких
підстав.

Як видно
із матеріалів справи,  10.03.1989 року між позивачем
та Українською державною страховою організацією,  правонаступником якої на даний час є
відповідач HACK „ОРАНТА",
було укладено договір страхування додаткової пенсії на строк до 31.05.2006 року з оплатою
місячного внеску в сумі 18,
35 крб. та виплатою додаткової пенсії в розмірі 50 крб.

Відповідно
до  ст.
ст.  1,
2 Закону України „Про державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України" встановлюються зобов'язання держави перед
громадянами України,  які внаслідок
знецінення втратили грошові заощадження,
поміщені в період до 02
січня 1992 року в
установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР,  що діяли на території України. Компенсації
підлягають також грошові заощадження громадян України,  поміщені в установи ощадного банку та колишнього
Укрдержстраху протягом 1992-1994
років. Держава зобов'язується забепечити збереження та відновлення реальної
вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.

Відмовляючи
в задоволенні позовних вимог,  суд вірно
виходив з того,  що з часу укладення
вказаного договору і до теперішнього часу в Україні проведено ряд грошових
реформ,  пов"язаних з інфляційними
процесами та соціально-економічним становищем у державі,  які зумовили знецінення заощаджень
громадян,  у тому числі і раніше поданих
страхових внесків та правовідносини,  які
склалися між сторонами внаслідок укладення договору страхування додакової
пенсії на даний час регулюються Законом України "Про державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України" ,  та іншими нормативно-правовими актами,  спрямованими на його реалізацію.

Враховуючи,  що іншими актами нормативного характеру
питання щодо відновлення,  виплати та
компенсації заощаджень громадян України в колишньому Укрдержстраху не
врегульовані,  виходячи з положень  ст.
ст. 6, 7 Закону „Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян
України",  згідно яких компенсація
громадянам втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться виключно у
грошовій формі за рахунок Державного бюджету України і такі заощадження
повертаються поетапно,  залежно від віку
вкладника,  суми вкладу,  інших обставин,  у межах коштів передбачених для цього
Державним бюджетом України на поточний рік,
суд прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог
про спонукання до виконання умов договору.

Доводи
апелянта про підстави відводу суду є надуманими,  не грунтуються на вимогах чинного
законодавства та такі були вирішені судом відповідно до вимог  ст. 24 ЦПК України.

Рішення
суду відповідає нормам матеріального та процесуального права,  доводи скарги висновків суду не
спростовують,  тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись  ст.
ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314ч.1 п.1,
37 ЦПК
України,  колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити,  а рішення
Франківського районного суду м. Львова від 16 січня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  може бути оскарженою у касаційному порядку
протягом двох місяців з дня набрання ухвалою законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.