Справа
№ 2-1911
Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
листопада 2007 року Ялтинський міський суд Автономної
Республіки Крим у складі: головуючій судді Прищепа О. І., при секретарі
Турлавої Т.Ю. та Морозової О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в
залі суду в м. Ялті цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа Перша Ялтинська державна нотаріальна контора, комунальне
підприємство Ялтинське бюро технічної інвентаризації, про визнання договору
дарування  частки квартири недійсним,
ОСОБА_1. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2. та ОСОБА_3., в якому просить
суд визнати недійсним договір дарування ј частки квартири АДРЕСА_1, укладений
між відповідачами 04 жовтня 2004 року в Першій Ялтинській державній
нотаріальній конторі під реєстровим № 3-3752.
мотивовані тим, що вона на підставі свідоцтва про право власності від 20 липня
2002 року є власницею зазначеної частки квартири, яку придбала з прилюдних  торгів 18 червня 2002 року. Зазначені торги
були оскаржені  відповідачами до суду.
Однак рішенням Ялтинського міського суду від 13 серпня 2003 року у задоволенні
їх вимог було відмовлено. Зазначене рішення було залишено в сили ухвалою
Верховного Суду України від 27 вересня 2006 року, якою було скасовано ухвалу
Апеляційного Суду АРК від 20 січня 2004 року
про скасування зазначеного рішення місцевого суду. Тому зазначеній
договір укладений 04 жовтня 2004 року вважає мнимим, тобто укладеним без наміру
утворити правові наслідки, а з метою уникнути необхідності відшкодування боргу
державній податковій інспекції.
позивачки позов підтримала.
з позовом не згодна, вважає укладений договір дарування законним.
третьої особи Першої Ялтинської державної нотаріальної контори в судове
засідання не з'явився, просить розглянути справу в його відсутність,
покладається на розсуд суду.
3-ї особи комунального підприємства Ялтинське бюро технічної інвентаризації,
при вирішенні справи покладається на розсуд суду, усі реєстрації права
власності на спірне майно вважає проведеними у відповідності до закону.
сторони, вивчивши матеріали справи, суд прийшов висновку, що позов підлягає
задоволенню по наступних підставах.
відповідності до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд здійснює цивільне
судочинство на засадах змагальності сторін, не інакше як за зверненням фізичних
чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів осіб, які
беруть участь у справі.
сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК
судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на
ј частку квартири АЕК № 960480 від 12 липня 2002 року, зареєстрованому в
реєстрі за №4-813  позивачка є власницею
ј частки квартири АДРЕСА_1, що раніше належала відповідачу по справі ОСОБА_3.,
на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право власності на житло
свідоцтво видано на підставі акта проведення прилюдних торгів з реалізації
арештованого нерухомого майна.
нерухоме майно, належне ОСОБА_3. було реалізовано з прилюдних торгів  при проведенні виконавчих дій у рамках
виконавчого провадження відкритого на підставі виконавчого листа № 1-649 (1999
рік), виданого на підставі вироку суду від 15 грудня 1999 року, відповідно до
якого з ОСОБА_3., підлягає стягненню на користь державної податкової інспекції
м. Ялта 15 716, 66 гривен. (а.с. 43)
Рішенням
Ялтинського міського суду від 19 серпня 2003 року у задоволенні вимог ОСОБА_3.
та ОСОБА_2. до Кримської філії спеціалізованого державного підприємства
«Укрспецюст», Ялтинському міському відділу державної виконавчою служби,
ОСОБА_1. про визнання зазначених прилюдних торгів та свідоцтва про право
власності, виданого за їх результатами, недійсними було відмовлено. (а.с. 43)

Вказане
рішення було оскаржено та рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду АР Крим від 20 січня 2004 року зазначене рішення було
скасовано та позовні вимоги ОСОБА_3. та ОСОБА_2. було задоволено. (а.с. 44-45).

Рішення
Апеляційного суду АР Крим також було оскаржено та ухвалою колегії суддів
судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 27 вересня 2006
року рішення Апеляційного суду АР Крим від 20 січня 2004 року було скасовано, а
рішення Ялтинського міського суду від 19 серпня 2003 року залишене в силі.
(а.с. 44-45).

Крім
того, рішенням Ялтинського міського суду від 13 січня 2003 року позовні вимоги
ОСОБА_1. до ОСОБА_2., ОСОБА_2. та ОСОБА_3., 3-я особа ОСОБА_3. про встановлення
порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні власністю
задоволені, ОСОБА_1. виділено в користування житлову кімнату площею 12.0 кв. м.
с балконом, та ОСОБА_2. та ОСОБА_3. виділено в користування житлові кімнати
площею 13.4 кв.м. та 17.2 кв.м. та шафу площею 1.9 кв.м., у загальному
користуванні залишено кухню, коридор, ванну, туалет та вхід у квартиру.

Та
відповідачі по справі зобов'язані не перешкоджати позивачці у вселенні та
користуванні квартироюАДРЕСА_1

В
подальшому вказане рішення було оскаржено та ухвалою колегії суддів судової
палати  цивільних справах Апеляційного
суду АР Крим від 28 січня 2004 року зазначене рішення було скасовано та у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. відмовлено. (а.с. 87-88).

Рішення
Апеляційного суду АР Крим від 28 січня 2004 року також було оскаржено та
ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду
України від 27 вересня 2006 року рішення Апеляційного суду АР Крим від 28 січня
2004 року було скасовано, а рішення Ялтинського міського суду від 13 січня 2003
року залишене в силі. (а.с. 87-88).

Також
в судовому засіданні встановлено, що 04 жовтня 2004 року ОСОБА_3. укладає
договір дарування 14 частки квартири АДРЕСА_1, зареєстрований у реєстрі за №
3-3752, та відповідно до якого право власності на 14 частку квартири
АДРЕСА_1перейшло на ОСОБА_2., яка прийняла у дар вказану частку, про що зроблено
реєстраційний запис у державному реєстрі право чинів. (а.с. 7-9, 32-34, 82-84).

При
цьому відповідач ОСОБА_3. залишився та по цей час проживає у спірній квартирі,
що відповідачкою та її представником не спростовувалось.

Відповідно
до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно
до вимог ч.1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам
суспільства та він має бути спрямований на реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Підставою
недійсності правочину відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України є недодержання
в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Фіктивним
відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином та який
визнається судом недійсним.

Відповідно
до вимог ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно
до вимог ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі
гроші та цінні папери, а також нерухомі речі та можуть бути майнові права,
якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Таким
чином з вказаних норм цивільного законодавства України можливо зробити
висновок, що угода - це дія фізичних або юридичних осіб - суб'єктів цивільного
права, спрямована на виникнення, припинення, зміну, відновлення, припинення і
т.п. цивільних прав і обов'язків. При цьому угода може бути одночасне підставою
припинення одного правовідношення і виникнення іншого правовідношення.

Угода
завжди вольовий акт. Вольовий характер дій виражається в тому, що суб'єкти
права, здійснюючи угоду, прагнуть досягти певного правового результату, при
цьому воля в угодах завжди спрямована саме на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав і обов'язків.

Договір
дарування спрямовано на безповоротне припинення права власності у дарувальника
і виникнення права власності у обдарованої особи дарувальник повинен бути
власником майна, яке відчужується.

При
укладенні договору дарування повинна дотримуватися важлива умова - майно, яке
передається, повинне бути власністю дарувальника.

Фіктивну
угоду можливо характеризувати як, дію, яка вчинена без наміру створити правові
наслідки, які передбачалися цією угодою.

У
діях сторін, які уклали фіктивну угоду відсутня головна ознака угоди
спрямованість на встановлення, зміну, припинення і т.п. цивільних
правовідносин.

Фіктивна
угода визнається судом недійсної. Вона є нікчемною, оскільки особи, які скоюють
її, не мають у виду і не бажають настання правових наслідків, які могли б
виникнути внаслідок здійснення угоди такого типу.

Недійсна
угода породжує не ті права і обов'язки, яких бажали його учасники, а правові
наслідки, встановлені законом.

У
судовому засіданні не знайшла свого підтвердження та обставина, що даний
договір був укладений з метою передати безоплатно майно у власність ОСОБА_2.,
оскільки його було укладено в процесі розгляду позовів та апеляційних та
касаційних скарг як позивачки ОСОБА_1. так і відповідачів ОСОБА_2. та ОСОБА_3.,
щодо 14 частки квартири АДРЕСА_1

Поводження
відповідачів також указує на те, що вони не виконували умови договору дарування
квартири. Відповідачка ОСОБА_2. в спірну квартиру не вселилася, не оплачувала
за квартиру ні квартплату, ні комунальні послуги, договори з обслуговуючими
організаціями на себе не оформляла. Відповідач ОСОБА_3. квартиру не залишав й
продовжує мешкати та бути зареєстрованим за цією адресою, розпоряджатися
квартирою і усім своїм майном, що знаходиться в квартирі.

Борг
перед державною податковою інспекцією, якій ОСОБА_3. має сплатити відповідно до
вироку суду від 15 грудня 1999 року, ним не відшкодовано.

Таким
чином, суд вважає, що укладений  ОСОБА_3.
та ОСОБА_2. договір дарування не був спрямований на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним, оскільки мав на меті уникнення негативних для
відповідача ОСОБА_3. наслідків реалізації зазначеного майна з прилюдних торгів
для відшкодування його боргу.

Відповідно
до вимог п.13 постанови Пленуму ВС України «Про судову практику по справах про
визнання угод недійсними» №3 від 28 квітня 1978 року (з наступними змінами),
мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити
юридичні наслідки, є в силу ч.1 ст.58 ЦК (у редакції закону від 1963 року)
недійсною, незалежно від мети її укладення.

Оскільки
сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках
постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування
будь-яких наслідків.

На
підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст. ст. 3, 10, 11, 15, 60, 61, 64, 158,
179, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 202, 203, 215, 234, 717, 718 ЦК України
та постановою Пленуму ВС України «Про судову практику по справах про визнання
угод недійсними» №3 від 28 квітня 1978 року (з наступними змінами), -

В И Р І Ш И В:

Позовну
заяву ОСОБА_1- задовольнити.

Визнати договір дарування 14 частки квартири АДРЕСА_1, укладений 04 жовтня 2004
року в Першої Ялтинської державної нотаріальної конторі під реєстровим № 3-3752
між дарувальником ОСОБА_3та обдарованою ОСОБА_2- недійсною угоду.

Рішення
суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду АР Крим
через Ялтинський міський суд в порядку та строки, встановлені ст. ст. 294-296
Цивільного процесуального кодексу України.

СУДДЯ
-