Справа
№ 33ц - 347/07                                                Головуючий
у 1 інстанції - Лекан І.Є.
Категорія - 34                                                               Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2007 року
колегія суддів з розгляду цивільних справ у касаційному порядку Апеляційного суду
Волинської області в складі:

Лончука В.Г.,
Шевчук Л.Я.,    Расевича
С.І.,  Подолюка В.А.,  Завидовської-Марчук О.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за
законом та визнання права власності на 1/2 частину квартири за касаційною
скаргою ОСОБА_2на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 квітня
2005 року і ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 14 червня 2005
року,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2005 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним
позовом.

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначав,  що його мати ОСОБА_3

ОСОБА_3 1997 року заповіла на його користь 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1,  а його брат ОСОБА_2. оформив на себе
дане спадкове майно,  а тому позивач
просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом і визнати
за ним право власності на 1/2 частину квартири.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12
квітня 2005 року,  залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 14 червня 2005 року позов
задоволено: визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом,  видане ОСОБА_2 на 1/2 частину
квартириАДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_1
право власності на 1/2 частину даної квартири.

У касаційній скарзі ОСОБА_2. ставить питання про скасування судових рішень з
направленням справи на новий розгляд,
посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і
порушення норм процесуального права. Колегія суддів вважає,  що скарга підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи вимоги позивача,  суд першої інстанції,  з яким погодився і апеляційний суд,  виходив з того,  що позивач,
переоформивши на себе компенсаційні рахунки спадкодавця ОСОБА_3  фактично вступив в управління і володіння
спадковим майном.

Проте,  повністю з
такими висновками погодитися не можна,
оскільки вони це грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

2

Відповідно до  ст.
ст.15,  151,  30,
137 ЦПК України (в редакції 1963 року) позивач визначає зміст позовних
вимог,  викладає обставини,  якими обґрунтовуються вимоги,  а суд,
зберігаючи об'єктивність і неупередженість,  створює необхідні умови для всебічного і
повного дослідження матеріалів справи.

Відповідно із вимогами
ст.549 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року) визнається,  що
спадкоємець прийняв спадщину,  якщо він
фактично вступив у управління чи володіння спадковим майном.

Позивач обгрунтував свої вимоги тим,  що він після смерті спадкодавця прийняв
спадщину,  оскільки переоформив на своє
ім'я компенсаційні рахунки спадкодавця ОСОБА_3
у ВАТ «Державний ощадний банк України».

Із матеріалів справи вбачається,  що спадкодавець ОСОБА_3  заповіла на користь позивача не все своє
особисте майно,  а лише 1/2 частину квартири.

Позивач вважає,  що
хоч в спірній квартирі він не проживав,
але прийняв спадщину,
переоформивши на себе за заповідальним розпорядженням вклад.

В своїй постанові №12 від 31.01.1992 року «Про судову
практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову від їх вчинення»
Пленум Верховного Суду України роз'яснив,
що одержання за заповідальним розпорядженням вкладу не може розглядатися
як вчинення передбачених законом дій по прийняттю спадщини.

Всупереч вимогам
ст.40 ЦПК України (в редакції 1963 року) суд належним чином цих обставин
не перевірив.

Указані порушення закону залитись поза увагою суду
апеляційної інстанції.

За таких обставин постановлені по справі рішення не
можуть залишатися без зміни і підлягають скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись  ст.
ст.336,  338 ЦПК України,  колегія суддів з розгляду цивільних справ у
касаційному порядку Апеляційного суду Волинської області,

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_2задоволити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 квітня
2005 року і ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 14 червня 2005
року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.