Справа
№ 22- 755                                 Головуюча
в 1 інстанції - Бондаренко Н.В.
13                                          Доповідач-
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

10 липня
2007 року                                                                                  м.  Рівне

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду
Рівненської

області у складі: головуючого  судді             ~                             Гордійчук
CO.

суддів                                                                -     Мельника Ю.М. ,  Шимківа С. С.

з участю
секретаря судового засідання    -                                 Чалої Н.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду від 03
травня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,  ОСОБА_4,
третіх осіб: органу опіки і піклування Здолбунівської міської Ради,  прокурора Здолбунівського району,  приватного нотаріуса ОСОБА_5 про визнання
квартири спільною сумісною власністю подружжя,
визнання договору дарування частини квартири недійсним,  -

встановила:

Рішенням
Здолунівського районного суду від 03 травня 2007 року ОСОБА_1,  яка є правонаступником ОСОБА_2,  відмовлено у задоволенні позову до
ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  третіх осіб: органу опіки і піклування
Здолбунівської міської Ради,  прокурора
Здолбунівського району,  приватного
нотаріуса ОСОБА_5 про визнання квартири спільною сумісною власністю
подружжя,  визнання договору дарування
частини квартири недійсним за безпідставності позовних вимог.

У
поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те,  що судове рішення постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального права.

Судом
дана неправильна оцінка виникнення правочину по приватизації спірної квартири у
серпні 1995 року. Вважає,  що квартира
належала покійним ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності
подружжя,  а не перебувала у частковій власності,  як це зазначено в рішенні суду.

Суд
невірно трактує положення  ст.  62 СК України. Також неправильною є позиція і
висновок суду щодо встановлення психічного стану відповідача ОСОБА_3 на час
вчинення ним договору дарування частини квартири. Допущено також порушення  ст.
214 ЦПК України стосовно застосування правових норм до спірних
правовідносин.

Просить
скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення
позову в повному обсязі.

Перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної скарги,
беручи до уваги пояснення учасників процесу,  колегія суддів приходить до висновку,  що апеляційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Згідно  ст.
303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених у суді першої інстанції.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Постановляючи
рішення про відмову у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того,
що оскільки спірна квартира АДРЕСА_1 належала подружжю ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 в рівних долях на праві спільної часткової власності то ОСОБА_3 мав
право на свій розсуд розпоряджатися своєю часткою у цій квартирі.

З таким
висновком місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погоджується.

Статтею
1 ЗУ "Про приватизацію
державного житлового фонду" встановлено,
що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир
(будинків),  кімнат у квартирах та
одноквартирних будинках,  де мешкають два
і більше наймачів,  та належних до них
господарських споруд і приміщень (підвалів,
сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

З
матеріалів справи вбачається і це встановлено судом,  що квартира АДРЕСА_1 була приватизована
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і належала їм згідно свідоцтва про право власності на житло
від 12 вересня 1995 року на праві спільної часткової власності в рівних долях
по 1/2 частині (а.с.  4).

У
зв"язку з цим відсутні підстави вважати,
що дане житло належить до спільної сумісної власності подружжя,  у розумінні
ст.  62 СК України і на нього
повинні розповсюджуватися норми  ст.  65 цього ж кодексу.

Погоджується
колегія суддів і з висновком місцевого суду про те,  що ОСОБА_3 на час вчинення ним оспорюваного
правочину був дієздатним.

Статтею
308 ЦПК встановлено,  що апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального
і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Доводи
апеляційної скарги не можуть вплинути на законність прийнятого судового
рішення,  оскільки вони не спростовують
зазначених вище висновків суду.

Виходячи
з наведеного,  колегія суддів
вважає,  що суд першої інстанції,  вирішуючи спір,  правильно встановив дійсні обставини
справи,  з"ясував характер
взаємовідносин сторін,  постановив
рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись  ст.
ст.  303,  308,
313-315 ЦПК України,  колегія
суддів -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Здолбунівського районного суду від 03 травня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили негайно. Вона може бути оскаржена
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня її
проголошення.