Справа
№2-53 2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2007 року                                                                                         місто
Василівка

Василівський районний суд Запорізької області в складі:

Головуючого - судді                    Нікандрової
C.O.

при секретарі                               Олійник
М.Ю.

за
участю:

представника позивача                ОСОБА_1.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василівка цивільну справу
за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_3про примусове повернення майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3. про примусове
повернення майна, мотивуючи свій позов тим, що в травні 2002 року відповідач
звернувся до неї з проханням передати належні йому будівельні матеріали, а
саме: три віконних блоки /1,5 х 1,8/ вартістю 500 грн. кожен, 20 листів /8
хвиль/ шиферу вартістю 19 грн. кожен, 300 штук червоної цегли вартістю 0,60 грн.
кожна, 2 дерев'яних бруси вартістю 199,50 грн. кожен, 30 штук дощок по 4 метри
кожна вартістю за 1 кв.м. - 750,00 грн. Згідно усної домовленості з
відповідачем він повинен був розрахуватися грошима або повернути аналогічні
матеріали. У травні 2002 року відповідач перевіз вищевказані матеріали до себе.
В грудні 2002 року позивач звернулася до відповідача з проханням повернути
матеріали або розрахуватися, але відповідач попросив відстрочити розрахунок до
2004 року. На наступні вимоги позивача про повернення належного їй майна або
його вартості відповідач відмовився. В 2004 році позивач зверталася до органів
внутрішніх справ, у порушенні кримінальної справи відмовлено за відсутністю в
діях відповідача складу злочину. У зв'язку з викладеним, позивач просить
зобов'язати відповідача повернути належне їй майно - 3 віконних блоки /1,5 х
1,8/ вартістю 1500 грн. кожен, 20 листів /8 хвиль/ шиферу вартістю 380 грн.,
300 штук червоної цегли вартістю 180 грн., 2 дерев'яних бруси вартістю 399
грн., 30 штук дощок по 4 метри кожна вартістю 750 грн. або стягнути з
відповідача відповідну грошову компенсацію їх вартості в сумі 3209,00 гривень.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2. неодноразово уточнювала позовні
вимоги, уточненою позовною заявою від 29.06.2006 року просила розірвати договір
позички будматеріалів та зобов'язати відповідача передати належне їй майно або
стягнути його вартість, останньою уточненою заявою про витребування майна та
поновлення перебігу позовної давності позивач уточнила, що факт передачі будівельних
матеріалів відповідачу відбувся в жовтні 2002 року. До суду вона звернулася в
березні 2007 року у зв'язку з тяжким станом здоров'я, в період з 2004 по 2006
роки позивач неодноразово перебувала на лікуванні, перенесла декілька операцій,
після яких проходила тривалий курс реабілітації, тому просить суд поновити
перебіг строку позовної давності як пропущений нею з поважних причин, та у
зв'язку з відсутністю у відповідача належного їй майна в натурі стягнути його
вартість в сумі 3209 гривень.

Відповідач ОСОБА_3. в судовому засіданні позов не визнав
мотивуючи тим, що дійсно в жовтні 2002 року позивач запропонувала йому забрати
належні їй будівельні матеріали, а саме - 3
віконних блоки, приблизно 17-18 листів шиферу, червону цеглу в меншій
кількості, чим зазначено позивачем, 2 дерев'яних бруси, дошки на дрова,
будь-яких усних або письмових домовленостей про купівлю-продаж, позики, займу
будівельних матеріалів між ними не було. Він сприйняв відмову позивача від
будівельних матеріалів як відмову від права власності на ці матеріали на його
користь, що відповідно до ст.ст.346, 347 ЦК України є підставою для припинення
права власності. Всі зазначені матеріали були уживані. В судовому засіданні
відповідач зробив письмову заяву про застосування строку позовної давності до
позовних вимог ОСОБА_2.

2

Вислухавши
пояснення позивача, його представника, відповідача, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, суд приходить до
висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

При розгляді
цієї справи, суд вважає за необхідне керуватися нормами Цивільного кодексу
України в редакції 1963 року, які діяли до 01.01.2004 року, оскільки
правовідносини, які є предметом даного спору, виникли в 2002 році, тобто до
набрання чинності новим ЦК
України.

Відповідно до
ч.2 ст.4 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки виникають з
підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які
хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного
законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Цивільні права і
обов'язки, в числі інших, виникають з угод, передбачених законом, а також з
угод хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Позивач в
уточненій позовній заяві посилається на норми ст.374 ЦК України,
відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає
другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або
речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і
якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Відповідно до
ст.ст.43,44 ЦК України
угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком тих угод,
які виконуються під час їх укладення, повинні укладатися в письмовій формі.

Ст.375 ЦК України
передбачає, що договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути
укладений у письмовій формі.

Недодержання
простої письмової форми угоди, згідно ст.46 ЦК України позбавляє сторони права в разі спору посилатися
для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у
законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною
другою статті 48 цього Кодексу.

В судовому
засіданні поясненнями сторін встановлено, що в жовтні 2002 року позивач
ОСОБА_2. передала відповідачу ОСОБА_3. безоплатно у власність уживані
будівельні матеріали. На момент передачі матеріалів будь-яких письмових угод
сторонами не укладалося.

Виходячи з
змісту ст.44 ЦК України,
а також ст.59 ЦПК України, допустимість засобів доказування означає, що суд
обмежений нормами права в виборі засобів доказування зокрема, обставини справи,
які за законом мають підтверджуватися певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами доказування, тому показання свідків ОСОБА_4.,
ОСОБА_5., ОСОБА_6. про наявність угоди купівлі-продажу або займу будівельних
матеріалів між сторонами, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки наявність
такої угоди між сторонами повинно доказуватися тільки письмовими доказами. Суду
позивачем не надано жодного письмового доказу наявності угоди між сторонами про
передачу спірного майна. Крім того, свідки ОСОБА_7., ОСОБА_8., ОСОБА_9.
пояснили суду, що позивач ОСОБА_2. відмовилася від права власності на належні
їй будівельні матеріали.

Відмовляючи в
задоволенні позову суд керується вимогами ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України
відповідно до яких обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах
змагальності, диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за
заявою осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та
іншими особами, які беруть участь в справі, доказів, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Відповідно до
дослідженого в судовому засіданні відмовного матеріалу №633 за заявою ОСОБА_2.
прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_3.
за п.2 ст.6 КПК України, в результаті проведеної перевірки встановлено, що
ОСОБА_3. в жовтні 2002 року вирішив зробити прибудову до свого будинку, для
чого йому були необхідні матеріали. Дочка ОСОБА_2. - ОСОБА_10. запропонувала
йому забрати будівельні матеріали у ОСОБА_2. З дозволу ОСОБА_2. ОСОБА_3. вибрав
і вивіз необхідні йому для будівництва матеріали, при цьому будь-яких
домовленостей про оплату матеріалів між ними не відбувалось.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2. пояснила, що
будівельні матеріали вона придбала у ПП ОСОБА_11. приблизно за чотири роки до
2002 року. На підтвердження права власності на будівельні матеріали та їх
вартість позивач надала суду накладну №112 від 16.11.2005 року, згідно якої ПП
ОСОБА_11. відпустив ОСОБА_2. матеріали, а саме: цеглу червону 300 шт., шифер 20
шт., брус обрізний по 7 м 2 шт., дошку необроблену 1 м.куб., З комплекти вікон
на загальну суму 3209,00 грн. Свідок ОСОБА_11. в судове засідання не з'явився, ухвала суду від 02.03.2007
року про привід свідка не виконана у зв'язку з його відсутністю за місцем
проживання.

Одночасно з тим, відповідно до пояснень ОСОБА_2., які містяться у
відмовному матеріалі, вищевказані будівельні матеріали всі були уживані і
залишилися їй після смерті чоловіка. Свідок ОСОБА_12. в судовому засіданні
пояснив, що він є дільничним інспектором Дніпрорудненського МВМ, ним
проводилася перевірка за заявою ОСОБА_2., в ході якої ОСОБА_2. особисто
опитувалася ним, з її слів він оформив письмові пояснення, які вона в його
присутності прочитала і підписала, за результатами перевірки ним винесена
постанова про відмову в порушенні кримінальної справи у зв'язку з відсутністю в
діях ОСОБА_3. складу злочину і їй роз'яснено право на звернення до суду.
Оцінюючи отримані в ході судового розгляду справи докази, суд приходить до
висновку, що позивачем ОСОБА_2. не доказано право власності на зазначену нею
кількість будівельних матеріалів, їх стан і вартість на момент передачі їх
відповідачу у власність, а також про наявність угоди з відповідачем.

Ст.71 ЦК
України встановлено загальний строк для захисту прав /позовна давність/ -
три роки, наслідками спливу яких відповідно до ст.80 ЦК України /в
редакції 1963 року/, ст.267 ЦК
України /в редакції 2003 року/ є відмова в позові. Поясненнями позивача і
відповідача встановлено, що в жовтні 2002 року позивач передала відповідачу
будівельні матеріали, з того часу зазначені будівельні матеріали постійно
знаходяться в розпорядженні відповідача, на звернення ОСОБА_2. в листопаді 2002
року відповідач спірне майно не повернув. Таким чином, встановлено, що позивач дізналася
про порушення її права власності в листопаді 2002 року. Надані позивачем докази
на підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до суду з
позовними вимогами судом не приймаються до уваги, оскільки наданими доказами
підтверджується період лікування позивача з 31.03.2004 по 07.04.2004 року, з
10.12.2004 по 17.12.2004 року, звернення до лікаря 08.02.2006 року, а також
лікування після звернення позивача до суду з 26.09.2006 по 09.10.2006 року.
Інших доказів неможливості подачі позову в період з листопада 2002 року по
листопад 2005 роки суду не надано. Звернення позивача до міліції в червні 2004
року не є підставою для зупинення або переривання перебігу позовної давності.

Відповідно до ст.88 ЦПК України витрати пов'язані із сплатою судового збору
та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду цивільної
справи відносяться за рахунок позивача.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст. ст.4,7,43,44,71,74-76,80,374,375
ЦК України (в редакції 1963 року), ст.267 ЦК України (в редакції 2003 року),
ст.ст.10,11,60,88,131,208-209,212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2до ОСОБА_3про примусове повернення
майна - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду
Запорізької області через Василівський районний суд шляхом подачі заяви про
апеляційне оскарження рішення суду протягом десяти днів з дати проголошення
рішення і подання після цього апеляційної скарги протягом 20 днів після подання
заяви про апеляційне оскарження або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне
оскарження подано не було.