РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

24 квітня 2007 року Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

Головуючого - Міщія О.Я.
Суддів - Ткач
О.І., Ткач З.Є. при секретарі Жовняревич Т.М. з участю ОСОБА_2  та його
представника ОСОБА_3

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1на рішення Кременецького райсуду
від 2 лютого 2007 року в справі за
позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про усунення перешкод в користуванні приміщенням
магазину і виселення та позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1про визнання права власності
на частину домоволодіння, приміщення магазину,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2005 року
ОСОБА_1. звернулась до суду з позовом про виселення ОСОБА_2.з належної їй
частини жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 та усунення
перешкод зі сторони ОСОБА_2., який не допускає її до використання за
призначенням приміщенням магазину, яке знаходиться за тією ж адресою та частину
якого використовує для проживання.

В жовтні 2005
року ОСОБА_2. звернувся з зустрічним вищезазначеним позовом до суду.
Позивач зазначив, що проживав з відповідачкою однією сім'єю з 1994 року. В
період спільного проживання, в 1998
році, було
збудовано гараж, а в 2001
році було розпочато добудову до належної відповідачці частини жилого
будинку, який знаходиться вАДРЕСА_1
, яку було завершено в 2003
році і надано статус магазину. Тому просив визнати за ним право власності
на ½  частину вказаних приміщень та визнати право
на проживання в будинку.

Справа № 22а-341                                       Головуючий
у 1-й інстанції
- Білосевич Г.С.

Категорія -5                                                  Доповідач
- Ткач О.І.

В листопаді 2006 року
ОСОБА_2. доповнив свій позов вимогами про визнання спільним майном придбаної
відповідачкою у 1997році 8/25
частин житлового будинку за вищевказаною адресою , посилаюсись на
те , що дана
частина будинку придбана за спільні кошти і відповідно визнати за ним право
власності на 4/25 частини
жилого будинку АДРЕСА_1

Ухвалою суду від 1 лютого 2007 року за заявою
ОСОБА_1. залишено без розгляду її позов про виселення ОСОБА_2. з жилого
будинку.

Ухвалою цього ж суду від 1
лютого 2007 року за
заявою ОСОБА_2. залишено його позов про право на проживання в будинку без
розгляду.

Рішенням
Кременецького райсуду від 2 лютого 2007 року :

·
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1про усунення
перешкод в користуванні приміщенням магазину та виселенні ОСОБА_2.;

·
визнано за ОСОБА_2право власності на 4/25 частин будинку АДРЕСА_1, Vi
гаража, який розташований там же та приміщення магазину автозапчастин, що
знаходиться за тією ж адресою;

·
стягнено з ОСОБА_1. в користь ОСОБА_2. 1079 грн. судового
збору.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить рішення скасувати та постановити нове, яким
задовольнити її вимоги і відмовити в позові ОСОБА_2., оскільки він пропустив
строк позовної давності та із- за безпідставності його вимог.

При цьому апелянтка зазначає, що при ухваленні рішення суд посилався на
норми діючого Цивільного та Сімейного Кодексів хоча спірні правовідносини
виникли до набрання ними чинності.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2. доводи скарги заперечив та суду
пояснив , що
перебував у фактичному шлюбі з ОСОБА_1 з 1994
року до часу її виїзду за кордон в грудні 2001 року і за вказаний період переобладнали приміщення хліва
в гараж , побудували
приміщення магазину, Крім того, за спільні кошти придбали в 1997 році 8/25 частин
домоволодіння на АДРЕСА_1. Оскільки відповідачка і надалі проживає за кордоном,
то в важає що суд підставно вімовив в задоволенні її вимог.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної
скарги за матеріалами справи, приходить до висновку, що скаргу слід частково
задовольнити.

Задовольняючи
вимоги ОСОБА_2., суд першої інстанції виходив з того, що сторони проживали
однією"сім'єю з 1997
року по грудень 2001
року і за час спільного проживання збудували приміщення гаражу та придбали
частину жилого будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1

і
відповідно ОСОБА_2. має рівне з відповідачкою право на це майно. При цьому суд
зіслався на норми Сімейного та Цивільного (
в ред 2003 р)
Кодексів України.

Оскільки ОСОБА_2 набув права власності на частину будинку і як один із
співвласників за свої кошти збудував приміщення магазину після виїзду ОСОБА_1.
за кордон, то визнав за ним право власності на дане приміщення та відповідно
відмовив у позові ОСОБА_1. про усунення перешкод в користуванні належним їй
приміщенням магазину.

Даний висновок суду не є повністю обгрунтованим та законним, тому судове
рішення слід змінити.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони в
справі проживали однією сім'єю з 1994
року до грудня 2001 року,
однак при застосуванні законодавства суд упустив, що спірні майнові
правовідносини між сторонами виникли та існували до 1 січня 2004 року, часу
введення в дію Сімейного та Цивільного Кодексів України, і спори щодо поділу
майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому
шлюбі мають вирішуватися згідно з п. 1 ст.17 Закону " Про власність".

Згідно ст. 17 Закону України "Про власність"
майно , придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено угодою між ними.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 1994 року ОСОБА_1.( в той період часу її прізвище ОСОБА_4)
була власницею 11/25 частин
жилого будинку АДРЕСА_1

18 серпня 1997 року між
ОСОБА_4. та ОСОБА_5було оформлено договір купівлі-продажі 8/25 частин цього ж
жилого будинку з відповідною частиною надвірнимх будівель, на цей час це було
два хліви та льох.

Судом першої інстанції встановлено, що в лютому 2001 роціОСОБА_1було
дозволено провести добудову до належної їй частини жилого будинку. Будівництво
вказаного приміщення було розпочато за час спільного проживання сторін, але
,оскільки в грудні 2001 року ОСОБА_1. виїхала за кордон, то завершував
будівництво ОСОБА_2. Він же фактично і займався переоформленням документації
щодо статусу приміщення добудови та прийняттям цієї добудови в експлуатацію.
Рішенням виконкому Кременецької міської ради № 90 від 29
травня 2003 року
було дано дозвіл на пристосування добудови під магазин з продажу автозапчастин.
Саме в статусі магазину було прийнято в експлуатацію вказану добудову в грудні 2003 року і в такому
статусі ця добудова є зареєстрованою в Кременецькому районному бюро технічної
інвентаризації. З дня: завершення будівництва, вказану споруду за призначенням
використовує ОСОБА_2., оскільки ОСОБА_1. перебуває за кордоном.

При вказаних
обставинах, суд першої інстанції безпідставно визнав за

ОСОБА_2 право власності на все приміщення магазину.

Адже з тих же матеріалів
справи вбачається , що
дозвіл на будівництво було дано ОСОБА_1. як одному із землекористувачів та
співласників будинку АДРЕСА_1.
Будівництво велось спільно сторонами до її виїзду за кордон, а
завершувалось будівництво ОСОБА_2 за час її відсутності на території України.

Тому в цій частині рішення слід скасувати та ухвалити нове, яким позов
ОСОБА_2 задовольнити частково та визнати за ним право власності на Vi
частину приміщення магазину з продажу автозапчастин.

Стосовно рішення про визнання за ОСОБА_2 права на частину купленого на ім'я
відповідачки 8/25 частин
домоволодіння та на 1А частину приміщення гаражу, то його слід скасувати і в
цій частині справу направити на новий розгляд.

Так, ОСОБА_2. підставою своїх вимог про визнання права
власності на частину придбаного домоволодіння зазначає спільне проживання з
ОСОБА_1. та спільну працю в набутті майна в результаті спільного заняття
підприємницькою діяльністю з торгівлі автозапчастинами.

Однак суд, визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 4/25 частин
домоволодіння, не врахував, що її власником за договором купівлі-продажу від 18 серпня 1997 року є
відповідачка, її право на квартиру за цим договором не оспорено, вказаний
договір не визнаний недійсним ні повністю, ні частково, не наведено і мотивів
за яким визнано право на половину придбаної частини, оскільки дані
правовідносини не регулювались чинним Сімейним Кодексом .

Вирішуючі дані вимоги позивача, суд першої інстанції в порушення ст. 10 ЦПК не роз'яснив
особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про
наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій , в даному випадку
про оспорення угоди та притягнення до участі в якості сторони продавця вказаної
частини домоволодіння.

Стосовно вирішення вимог ОСОБА_2. про визнання права на половину гаража, як
такого що був збудований за спільні кошти ,
то в справі відсутні будь які дані ,
як про будівництво та прийняття в експлуатацію вказаного приміщення , так і про
переобладнання хліва під гараж за вказаною адресою.

Тому  в даному випадку, суд на стадії
попереднього розгляду справи не з'ясував про докази сторін в справі і тим самим
порушив вимоги ст. 10 ЦПК.

Враховуючи, що
приміщення гаражу є приналежністю до головної речі, якою є жилий будинок, а
судом першої інстанції визнання права на гараж розглядалось в контексті
визнання „за ОСОБА_2 права власності на 4/25
частин домоволодіння, тому рішення слід скасувати і в частині визнання за
позивачем права власності на Vi частину гаража та направити на новий розгляд.

Стосовно   ж   доводів
апелянтам      про   безпідставність   відмови
в задоволенні її вимог, то суд вірно з'ясував обставини справи.

Ні в позовній заяві, ні в процесі розгляду справи
позивачкою не наведено в чому полягають перешкоди в користуванні приміщенням
магазину. Крім того, ОСОБА_1. з грудня 2001
року перебуває за межами України; приміщення магазину не використовує за
призначенням.

Тому суд першої
інстанції підставно відмовив в задоволенні її вимог.

Керуючись ст.ст.
307,308,309, 311 ЩІК
України, суд апеляційної інстанції,

ВИРІШИВ:

Апеляційну   скаргу   ОСОБА_1 задовольнити частково.

Залишити в силі рішення Кременецького райсуду
від 2 лютого 2007 року щодо
відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. про усунення перешкод в
користуванні приміщенням магазину.

Скасувати рішення Кременецького райсуду
від 2 лютого 2007 року та
постановити нове в частині вирішення позову ОСОБА_2. до ОСОБА_1. про визнання
права власності на приміщення магазину.

Позов ОСОБА_2. до ОСОБА_1. про визнання права власності на приміщення
магазину задовольнити частково: визнати за ОСОБА_2право атасності на ½  частину приміщення магазину на АДРЕСА_1

Скасувати рішення Кременецького райсуду
від 2 лютого 2007 року в частині
визнання за ОСОБА_2 права власності на 4/25
частини житлового будинку та на 1А частину гаражу і в цій частині справу
направити на новий розгляд.

Рішення  набирає
чинності  з  моменту
проголошення,   але  може
бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців.