Справа
№ 22ц/1420                                     Головуючий
у 1 інстанції Мокренький В.І.
Категорія 27                                                  Доповідач:
УХВАЛА

Іменем України

15
серпня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Житомирської області у складі:

головуючого  Рафальської І.М.,

суддів Зарицької
Г.В., СніткаС.О.,

при секретарі
Сухоребрій Т.А.,

з участю
ОСОБА_1., ОСОБА_2, її
представників, Житомирського колективного

виробничо-торговельного
підприємства- фабрика „Трикотажниця",

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2,
колективного виробничо-торговельного підприємства - фабрика „Трикотажниця"
та до Житомирського обласного комітету профспілки працівників
житлово-комунального господарства місцевої промисловості, побутового
обслуговування населення про захист честі, гідності та ділової репутації,
відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою позивача на рішення
Житомирського райсуду Житомирської
області від 18 квітня 2007 року,

встановила:

У липні 2005р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним
позовом, у якому просив визнати неправомірними дії відповідачів по даній
справі, що пов'язані з видачею наказу № 15 від 12 березня 2003 року, який
містить компрометуючі його дані, а саме те, що його звільнено з фабрики за
прогули, тобто за п.4 ст.40 КЗпП України. Ці дані не відповідають дійсності та
завдають йому моральних страждань, дана інформація принижує його честь,
гідність та ділову репутацію. Внаслідок наведеного, просив суд стягнути з
відповідачів 1500 грн. на відшкодування моральної шкоди. Крім того, просив
визнати неправомірними дії відповідачки ОСОБА_2, що виразились у виготовленні
та використанні віддрукованої матриці з компрометуючими його та його дружину
даними, стягнути з ОСОБА_2 200 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Житомирського райсуду
Житомирської області від 18 квітня 2007 року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення райсуду скасувати,
оскільки вважає його незаконним, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити
його вимоги; посилається на порушення судом норм матеріального та
процесуального права, на те, що висновки суду не відповідають фактичним
обставинам справи; зазначає, що він не оскаржував незаконність   звільнення
-      його   вимоги
пов'язані   з   недостовірною   інформацією,

розповсюдженою
шляхом видачі наказу про звільнення. Суд не дав належну оцінку показам свідків
ОСОБА_3та ОСОБА_4.

Розглянувши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як видно з матеріалів справи, позивач з 15.03.2001р. по 2.01.2003р.
працював юристом на фабриці, а після цього - за договором про надання юридичних
послуг надавав фабриці правову допомогу/а.с.6-7, 155-156/.

Наказом № 15 від 12.03.2003р./а.с.5/ позивача було звільнено з посади
юриста за прогули, тобто за п.4 ст40 КЗпП України. При цьому правління фабрики
ще 25.02.2003 року відповідним рішенням зобов'язало голову правління ОСОБА_2
звільнити позивача /а.с.132/, а 6.03.2003р. профком фабрики у відповідності до
протоколу № 3 від 6.03.2003р. дав згоду на це звільнення /а.с.18/.

Отже, райсудом
було правильно встановлено, що позивач, не перебуваючи у трудових стосунках
з підприємством, тобто не маючи трудового договору з фабрикою, був звільнений з
роботи за прогули.

Даний наказ про звільнення не має будь-якого правового
значення для позивача, тобто не створює для нього будь-яких цивільних прав чи
обов'язків. А оспорювання цього наказу передбачено не цивільним, а трудовим
законодавством. Це стосується і відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з
наведеним.

Видача вищезгаданого наказу не є поширенням інформації, що принижує честь,
гідність та ділову репутацію позивача.

За таких обставин райсуд
прийшов до правильного висновку, відмовивши у задоволенні позовних вимог в
частині визнання дій відповідачки, пов'язаних з видачею наказу, неправомірними
та стягнення внаслідок цього моральної шкоди.

Що стосується друкованого тексту, що знаходиться на а.с.14, то позивачем не
надано суду жодного доказу, який би свідчив про неправомірність дій
відповідачки ОСОБА_2, її вину
у виготовленні та розповсюдженні даного оголошення, а, відповідно до ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього Кодексу.

Доводи
апеляційної скарги висновків райсуду
не спростовують.

Рішення райсуду відповідає
вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.
303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Житомирського райсуду
Житомирської області від 18 квітня 2007 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців.