УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03
травня 2007 року                                                                                          м.  Одеса

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого
- судді                                            Панасенкова
В.О.

суддів:                                                                  Парапана
В.Ф.

Драгомерецького
М. М.

розглянувши
у попередньому судовому засіданні в м.
Одесі цивільну справу за касаційною скаргою Калашникової М. В. на
рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 вересня 2004 року,  по справі за позовом.  ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 третьої особи - КП „ВРЕЖО №9" про визнання такою,  що втратила право користування житловим
приміщенням,

встановила:

В
листопаді 2003 року ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання її та неповнолітнього сина
ОСОБА_3 1999
року народження такими,  що втратили
право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1. Посилаючись на
те,  що відповідачка та їх неповнолітній
син понад шість місяців без поважних причин не проживають в спірній
квартирі,  просив визнати їх такими,  що втратили право користування житловим
приміщенням.

Рішенням
місцевого суду Ленінського району м.
Запоріжжя від 20.05.2004 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням
апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2004 р. рішення суду першої
інстанції скасовано,  та постановлено
нове рішення яким позовні вимоги ОСОБА_1
задоволені,  суд визнав ОСОБА_2 та
неповнолітнього ОСОБА_3,  1999 року народження,
такими,  що втратили право
користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

В
касаційній скарзі ОСОБА_2
ставить питання про скасування постановленого по справі рішення
апеляційного суду та залишення в силі рішення районного суду,  мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм
матеріального права.

Колегія суддів
дійшла висновку,  що підстави для
перегляду рішення   апеляційного суду
відсутні,  виходячи з наступного.

Судами
встановлено,  що сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі з 26.03.1999 р. по 14.11.2002 року.,  однак після припинення шлюбних відносин
відповідачка разом із сином не проживає в спірні квартирі та вивезла з неї свої
речі.

Головуючий
1-ої інстанції    Колесник С. Г.                               Справа № 33ц-32

Доповідач             Драгомерецький
М. М.                                   Категорія
№ ЗО

Скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення,  апеляційний суд виходив з того,  що судом не надано належної оцінки доказам
які є в матеріалах справи.

Згідно з
актом від 07.04.2004 року встановлено,
що ОСОБА_2 не
проживає в спірній квартирі з літа 2002 року. Цей факт відповідачка в судовому
засіданні визнала. Крім того,  судом
встановлено,  що вона дійсно з 09.09.2003
року вивезла меблі та особисті речі до своєї сестри,  де і проживає зараз. В матеріалах справи є
довідка Горлівського міського управління освіти від 18.05.2004 року про
те,  що ОСОБА_3 відвідує дитячий садок № 57 м.  Горлівки з 18.03.2002 року. Визнаючи
факт,  що ОСОБА_2 була відсутня у спірній квартирі понад шість місяців з
поважних причин,  суд не звернув уваги на
вимоги ч. 2  ст.  71 ЖК України,  згідно з якою,  строк відсутності з поважних причин може бути
продовжено за заявою відсутньої особи наймодавцем,  а в разі спору - судом.

Судом
встановлено,  що ОСОБА_2 з літа 2002
року не проживає на спірній житловій площі. В матеріалах справи відсутні
докази,  які б свідчили про те,  що відповідачка не проживала на спірній
житловій площі з поважних причин.

Згідно  ст.  71
ЖК України,  житлове приміщення
зберігається за наймачем або членами його сім'ї на протязі шести місяців.
Стаття 72 ЖК України передбачає,  що
наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані у судовому порядку такими,  що втратили право користування житловим
приміщенням,  якщо буде встановлено,  що вони понад шість місяців без поважних
причин не проживають на спірній житловій площі.

Висновки
суду про те,  що відповідачка не
проживала в спірній квартири внаслідок неправомірної поведінки позивача,  суперечить встановленим по справі обставинам
та наданим доказам,  оскільки
відповідачка добровільно залишила спірну квартиру,  та вивезла з неї свої речі.

Відповідно
до ч. 2  ст.  324 ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Згідно  ст.
335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини,  що не були
встановлені в рішенні суду,  чи відкинуті
ним,  вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу,  про перевагу
одних доказів над іншими.

Встановлено
і це вбачається з матеріалів справи,  що
рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням судом апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального права,
а також відсутні передбачені ч. 1
ст.  338 ЦПК України підстави для
обов'язкового скасування судового рішення.

Наведені
у касаційній скарзі доводи висновок суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись  ст.
ст.  332,  336 ЦПК України,  колегія суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 23 вересня 2004 року залишити без змін. Ухвала суду оскарженню не
підлягає.