Справа № 22-ц-1473 /2007 року                                                   Головуючий
1 інстанції - Бабенко Ю.П
Категорія - про право власності                                                                       Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

16 квітня 2007 року колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого-судді
- Малійської СМ., Суддів -
Кругової С.С, ПилипчукН.П, при секретарі - Соколовій А.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1

на рішення Орд жоні кідзевського районного суду м.
Харкова від 25.01.2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 про
визнання права власності на 1/2 частини квартири, про визнання недійсним
договору дарування квартири, про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2003 року ОСОБА_1 звернулася до суду в
подальшому уточнивши свої позовні вимоги і остаточно просила визнати право
власності на Vi частину квартири, визнати недійсним договір дарування
квартири і стягнути 1/2 частину грошових коштів 924 грн. 97 коп.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова
від 25.01.2007 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення
Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.01.2007 року та ухвалити
нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилається на
порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що висновки суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Так, 02.02.1995 року відповідач продав належну йому на праві
власності Vi частини квартири АДРЕСА_1, ця квартира продана за 300 млн. карбованців,
тобто за 1/2 частину квартири відповідач одержав 150 млн. карбованців.
Купівля відповідачем спірної квартири АДРЕСА_2 здійснена не в той же день, як
показали свідки, а наступного дня, тобто 03.02.1995 року за 200 млн. карбованців.
Отже, 1/2 частини квартири придбані відповідачем за спільні з позивачкою кошти.
Зазначене суд не прийняв до своєї уваги.

Апелянт заперечує пояснення свідків відповідача, оскільки
вважає їх суперечливими та сумнівними.

Суд не урахував і тієї обставини, що з моменту покупки
спірної квартири та за весь час спільного мешкання з відповідачем позивач
спільними зусиллями проводила в ній ремонт, завдяки чому квартира збільшила
свою цінність. Крім того, свідок позивача підтвердив ту обставину, що ОСОБА_1 у
січні 1995 року займала грошові кошти у

2

сумі 70 млн. карбованців ,
які були частково витрачені на проведення ремонтних робіт в спірній квартирі.

На погоджуючись з висновком суду щодо відмови у стягненні
з відповідача частини грошового вкладу, зазначає, що фактичні шлюбні відносини
між подружжям припинені ще у вересні 2002 року, з цього часу спільне
господарство не велося. Ці факти встановленні у справі про розірвання шлюбу. А
тому, спірним грошовим вкладом, який був знятий відповідачем з рахунку, коли
шлюб між подружжям ще не було розірвано, останній розпорядився не на нужди сім'ї,
а на власний розсуд без згоди позивачки.

ОСОБА_1 посилається на неврахування судом при розгляді
справи положень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998
року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України».

Не згоден апелянт і з незадоволенням судом її вимог про
визнання недійсним договору дарування спірної квартири, оскільки цей договір
був укладений ще до вирішення питання про те, чи належить позивачці спірна
квартира на праві спільної сумісної власності чи ні, отже відповідач діяв
недобросовісно і скрив від нотаріусу, що знаходився у шлюбних відносинах.

Судовим розглядом в суді першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 і ОСОБА_2перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 квітня 1992 року
(а.с.25). В період шлюбу 03 лютого 1995 року ОСОБА_2купив квартиру
АДРЕСА_2(а.с.6). 10 квітня 2002 року в АКБ „Базис" було відкрито 2 рахунки
на ім'я ОСОБА_2.(а.с.28) і внесено частинами грошові кошти на рахунок НОМЕР_1на
загальну суму 924 грн. 97 коп.

Починаючи
з жовтня 2002 року позивач зняв з рахунку частинами всю суму.

Рішенням Орджонікідзевського райсуду м.Харкова від 10
грудня 2002 року шлюб розірвано. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області
від 14 квітня 2003 року рішення суду залишено без змін.

08 травня 2003 року ОСОБА_2подарував вищезазначену
квартиру ОСОБА_3 (а.с.П).

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_2. ще до шлюбу з позивачкою належала- Уг частина
квартири АДРЕСА_1 яку він продав і за отримані гроші купив спірну квартиру. А
тому спірна квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_2. і не підлягала
поділу в порядку спільного майна подружжя.

За таких обставин суд не знайшов підстав для визнання
договору дарування спірної квартири недійсним.

Також суд дійшов висновку про відмову в задоволенні
позову про стягнення Уг частини грошового вкладу , посилаючись на те, що гроші
були витрачені за взаємною згодою подружжя на спільні інтереси.

З таким
висновком суду, судова колегія не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду обставинам справи.

Як убачається з матеріалів справи , рішенням
Фрунзенського райсуду м.Харкова
від  31 березня 1994 року визнано за
ОСОБА_2 право власності на

3

12  частину  квартири
АДРЕСА_1 (ас.47-48). Власником 12 вказаної квартири є ОСОБА_5.

Згідно договору купівлі-продажу від 02 лютого 1995 року
ОСОБА_2. і
ОСОБА_5. продали спірну квартиру за 300 000 000 крб. (ас. 52).

Виходячи з рівності частин і відсутності будь яких данних
щодо іншого розподілу отриманої суми від продажу квартири, судова колегія
вважає, що ОСОБА_2отримав за 12 частину належної йому квартири 150 000 000
крб.

Як свідчить договір купівлі-продажу від 03 лютого 1995
року ОСОБА_2купив квартируАДРЕСА_2 за 200 000 000 крб.(а.с.53).

З огляду на те, що подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувало в
зареєстрованому шлюбі з 11.04.92 року, а купило квартиру в лютому 1995 року,
судова колегія вважає 50 000 000 крб. (200 000 000 - 150 000 000) - спільно
набутими коштами за час шлюбу.

Відповідно до ст.22 КпШС України майно, яке набуте
подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю

За таких обставин , 1/2 частина спірної квартири є
спільною сумісною власністю подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1, як майно набуте за час
шлюбу.

Згідно ст.23 КпШС України майном, набутим за час шлюбу,
подружжя розпоряджається за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують нотаріального посвідчення згода другого з подружжя
має бути подана письмово.

Матеріали справи свідчать (а.с. 182-183), що
ОСОБА_2звернувся з заявою до Орджонікідзевського райвідділу міліції м.Харкова
06 травня 2003 року з приводу того, що його паспорт став непридатним до
використання, отримавши 07 травня 2003 року новий, вже 08 травня не повідомивши
нотаріуса про придбання квартири за час шлюбу уклав договір дарування цієї
квартири.

Судовим розглядом встановлено, що під час укладення
договору дарування від 03 лютого 2003 року ОСОБА_2подарував ОСОБА_3 квартиру
АДРЕСА_2, але ОСОБА_1 письмової згоди на відчуження спірної квартири не давала.

З врахуванням вимог ст.48 ЦК України 1963 року вказаний договір не можна визнати таким
, що відповідає вимогам законодавства, а тому він визнається недійсним.

При цьому , виходячи з того, що за час шлюбу подружжя
набуло за спільні кошти лише 1/4 частину спірної квартири, то виходячи з
рівності часток на підставі ст.28 КпШС України , судова колегія вважає за
можливе частково задовольнити позов ОСОБА_1 і визнати за нею право власності на
1/8 (1/4 : 2 ) частину квартири АДРЕСА_2

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для
задоволення позову в більшій чатині, оскільки матеріали справи не містять
доказів , що позивачкою були вкладені значні кошти в полібшення спільної
частини спірної квартири.

Вимоги позивачки про стягнення 1/2 частини спільно
набутих грошових коштів за час шлюбу в сумі 924 грн.97 коп. - підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Так, матеріали справи свідчать, що на рахунку
НОМЕР_1знаходилися кошти загальною сумою - 924 грн. 97 коп.

Згідно довідки (а.с.29) ОСОБА_2знімав гроші частками
09.10.02 року в сумі 300 грн., 15.10.02 року в сумі 150 грн. і 15.01.03 року в
сумі 474 грн. 97 коп.

4

При цьому, матеріали справи свідчать, що фактичні шлюбні
відносини подружжя припинило ще в вересні 2002 року (а.с.95), в грудні 2002
року шлюб було розірвано, а останню сумму відповідач взагалі отримав в січні
2003 року. За таких обставин суд першої інстанції безпідставно вважав , що
гроші були витрачені на спільні потреби подружжя, оскільки в період коли
відповідач отримував в банку кошти подружжя припинило фактичні шлюбні відносини
і справа про розірвання шлюбу знаходилася на розгляді в суді.

Аналізуючи матеріали справи, а саме а.с.47-51 рішення
суду щодо розподілу майна подружжя ОСОБА_2. з колишньою дружиною ОСОБА_5 ,
судова колегія приходить до висновку, що він і раніше чинив таким чином щодо
розпорядження спільним майном подружжя - без згоди дружини.

З огляду на це, судова колегія вважає, що підстав
довіряти поясненням відповідача що він витратив гроші на потреби сім'ї - не
має.

На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково,
судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у
задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.22,23,28 КпШС України, ст.48 ЦК України 1963
року, ст.ст. 303, 304, 307, п.З ч.1 309, ч.2 ст.314 , 316 , 317, 319 ЦПК
України від 18 березня 2004 року, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевсього районного суду м. Харкова від
25 січня 2007 року скасувати.

Позов
ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_2 укладений 08
травня 2003 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частину
квартириАДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/4 частину
сумісних грошових коштів подружжя в сумі 462 (чотириста шістдесят дві) грн. 48
коп. і судових витрат в сумі 79 (сімдесят дев'ять) грн. 88 коп., в іншій частині
позову відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили
з моменту його проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двох
місяців з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо
до Верховного Суду України.