Справа №22-ц-1000 2007 р.                                    Головуючий
-    29                                                         Суддя-доповідач
УХВАЛА

іменем    України

28 серпня 2007 року колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого -
Попруги С.В.

суддів              -
Кононенко О.Ю., Сибільової Л.О.

з участю
секретаря судового засідання - Назарової О.М.

та осіб, які приймають участь у справі - позивача
ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2., відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5.,
їх представника ОСОБА_6.,
відповідача ОСОБА_7

розглянула
у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення
Ковпаківського районного суду м.Суми від 15 червня 2007 року

у справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - СМВ УМВС України в
Сумській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестор-96», про
визнання права користування житловим приміщенням, вселення, визначення порядку
користування житловим приміщенням;

за
додатковим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи -
СМВ УМВС України в Сумській області, Товариство з обмеженою відповідальністю
«Інвестор-96», приватний нотаріус ОСОБА_8, про визнання договору дарування
квартири недійсним, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

встановила:

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 15
червня 2007 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за
необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати зазначене
рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у
повному обсязі.

При цьому апелянт посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду
обставинам справи, зокрема, зазначає, що суд дійшов неправильного висновку про
те, що він не втратив право на проживання у квартирі АДРЕСА_1, в якій він був
прописаний до вересня 2006 року, та що за ним не збереглось право користування
спірною квартирою.

Перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, заслухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення
сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до договору
купівлі-продажу від 12 березня 1997 року ОСОБА_7. та ОСОБА_5 придбали
чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_2,
куди вселились разом
з дітьми -ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, при цьому в зазначеній квартирі зареєструвались лише
ОСОБА_5 та ОСОБА_4

ОСОБА_7. та ОСОБА_1. залишились зареєстрованими в квартирі АДРЕСА_1 і
зберігали право користування цим житловим приміщенням.

ЗО грудня 1998 року батьки подарували квартиру АДРЕСА_2 дочці - ОСОБА_4,
якій на момент укладення договору дарування було 15 років, після чого сім'я
залишилась проживати у зазначеній квартирі.

Внаслідок
погіршення стосунків ОСОБА_7. став мешкати окремо.

В 2005 році ОСОБА_4 стала отримувати самостійний заробіток, вести окреме
господарство та припинила сімейні стосунки з матір'ю та братом, не заперечуючи
проти їх проживання у спірній квартирі.

7  вересня 2006 року
ОСОБА_4 продала спірну квартиру ОСОБА_3,

звільнивши її фактично в жовтні 2006 року.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність
підстав як для розірвання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3. 7 вересня 2006 року, так і для визнання за
ОСОБА_1. права користування зазначеною квартирою.

Доводи апелянта про те, що він утратив право користування
квартирою АДРЕСА_1 з моменту вселення у спірну квартиру, а також про те, що за
ним збереглось право користування спірною квартирою, оскільки він з неї не
виселявся, були предметом судового розгляду і обґрунтовано спростовані, як і
доводи про те, що договір дарування спірної квартири ОСОБА_4. є недійсним,
оскільки був укладений з метою ухилення від можливого арешту майна в процесі
розслідування кримінальної справи відносно його батьків.

8  судовому
засіданні встановлено, що 18 грудня 1998 року ОСОБА_7 придбано

магазин в с.Косівщина Сумського району, відносно якого
жодних заходів щодо його

збереження не вживалось.

Судом критично оцінено пояснення відповідача ОСОБА_7 про
те, що договір дарування спірної квартири після укладення планували розірвати,
оскільки протягом тривалого періоду часу жодних дій, спрямованих на відновлення
права власності на цю квартиру, він не вчинив. Отже, ОСОБА_4 відповідно до
Закону України «Про власність» мала право розпорядитись своєю власністю -
спірною квартирою, на власний розсуд.

Та обставина, що позивач мешкав у спірній квартирі до
вересня 2006 року, не є підставою для задоволення позовних вимог про визнання
за позивачем права користування спірним житловим приміщенням та визначення
порядку користування, оскільки в судовому засіданні суду першої інстанції
встановлено, що після продажу спірної квартири він добровільно залишив
помешкання, забравши свої речі, і до укладення договору купівлі-продажу не
заявляв про свої наміри проживати в цій квартирі, що підтвердила в судовому засіданні
і свідок ОСОБА_9., з
пояснень якої вбачається, що під час розмови щодо купівлі продажу в квартирі
були присутні ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_1. Також вона пояснила, що коли в
жовтні 2006 року вони з чоловіком прийшли до квартири, то виявили відсутність навіть
розетки та сантехнічного обладнання, зі слів продавця їм стало відомо, що gee
це забрали ОСОБА_7. та ОСОБА_1.

Належних
доказів, які б спростовували наведені обставини, позивач суду не надав.

Рішення суду відповідає вимогам ст.ст.319, 321 ЦК України, ст.58 ЦК УРСР, Закону України
«Про власність».

Інші доводи
апеляційної скарги висновків суду також не спростовують.

У зв'язку з цим
апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду - залишити без зміни.

Керуючись ст.
ст. 307 ч.1 п.1,308, 314 ч.1 п.1,315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 червня 2007 року в даній справі
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двох місяців з дня її проголошення безпосередньо до Верховного
Суду України.