РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2007р.                                                                                     м.
Івано-Франківськ

Колегія судців судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого                                                       Девляшевського
В.А.,

суддів:                                                                 Горблянського
Я.Д., Фединяк В.Д.

секретаря              Сем"янчук С.Й.

з участю:      відповідача     -                             ОСОБА_1
та її

представника   -                                                 ОСОБА_9

відповідача     -                                                   ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за
апеляційними скаргами: ОСОБА_1; ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного
суду від 15 лютого 2007 року,-

встановила:

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15.02.2007
року у задоволення позову ОСОБА_3 визнано недійсним договір купівлі-продажу
будинкуАДРЕСА_1, укладений 20.05.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 За ОСОБА_3
визнано право власності та виділено їй ½ частину згаданого будинку.

Місцевий суд дійшов до висновку про те, що оспорюваний
договір купівлі-продажу укладено з порушенням норм закону та прав ОСОБА_4., яка
будучи співвласником названого вище будинку, збудованого в шлюбі з ОСОБА_2, не давала згоди на
його відчуження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що
місцевий суд, постановляючи рішення, залишив поза увагою важливі обставини.
Апелянт вважає, що судом не враховано наявність документального підтвердження
права власності ОСОБА_2 перед нотаріальним посвідченням угоди купівлі-продажу
вище згаданого жилого будинку. ОСОБА_1 вважає себе добросовісним набувачем
цього будинку, зауважуючи, що при посвідченні угоди були дотримані норми
законодавства. Отже, на її думку, у суду І-інстанцїї не було правових підстав
для визнання оспореного правочину недійсним. Вважаючи рішення незаконним,
апелянт просить його скасувати, направивши справу на новий судовий розгляд.

ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу, зазначаючи, що
місцевий суд залишив без уваги його доводи про здійснення ним продажу будинку в
інтересах сім'ї - для надання допомоги сину. Апелянт посилається і на те, що
ОСОБА_1 є добросовісним набувачем будинку. Тому, на думку ОСОБА_2, суд І-інстанції
повинен був при вирішенні цього спору застосувати ст.388 ЦК України. У
зв'язку із викладеним ОСОБА_2 просить оскаржене рішення скасувати, ухваливши
нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_3

Справа № 22-ц-481/2007 р.                  Головуючий
у 1 інстанції Васильковський В.М.

Категорія 12                                           Доповідач
Девляшевський В.А.

2

В засіданні
Апеляційного суду ОСОБА_1, її представник апеляційну скаргу з наведених підстав
підтримали, зазначивши, що оспорювана угода не могла бути визнана недійсною,
оскільки ОСОБА_1 є добросовісним набувачем будинку.

ОСОБА_2
підтримав свою апеляційну скаргу, визнав доводи апеляційної скарги ОСОБА_1,
пояснивши, що дійсно спірний житловий будинок був збудований спільно з
позивачкою під час перебування з нею в шлюбі. Однак, про цю обставину він під
час відчуження будинку не повідомив ОСОБА_1

Вислухавши
суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника; відповідача - ОСОБА_2,
дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги
підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Встановлено, що
жилий будинок АДРЕСА_1 споруджено спільно ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за час перебування
їх у шлюбі, який розірвано 23.11.2004 року.

Отже, у них
згідно ст.60 СК України, ст.331 ч.2 ЦК
України виникло право спільної сумісної власності на згаданий будинок після
його прийняття в експлуатацію та державної реєстрації права власності. Та
обставина, що правовстановлюючі документи на цей будинок були видані тільки на
ім"я ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, не має правового значення.

Оскільки частки
подружжя набутого (створеного) в шлюбі майна відповідно до ст.70 СК України
визначаються рівними і розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної
власності (ст.68 СК України), то суд І-інстанції правильно визнав за ОСОБА_3
право власності на /4 частину спірного жилого будинку. З цим погодився інший
співласник - ОСОБА_2

Приймаючи до
уваги наведене, на думку колегії суддів, місцевий суд обгрунтовано вважав, що
оспорювана угода купівлі-продажу названого нерухомого майна була укладена з
порушенням норм чинного законодавства України, зокрема, статей 65; 68 СК
України. Такий висновок випливає з того, що спірний жилий будинок, який належав
на праві власності бувшому подружжю - ОСОБА_2 і ОСОБА_3, був відчужений ОСОБА_2
по угоді, посвідченій в нотаріальному порядку 20.05.2005 року, без згоди та
відома бувшої дружини. Цього ОСОБА_2 не заперечував ні в засіданні суду
І-інстанції, ні в апеляційному суді. Таким чином, всупереч закону право
власності ОСОБА_3 на згаданий жилий будинок було припинено всупереч її волі.

Навіть якби
спірний будинок був не завершений будівництвом, то за змістом ст.331 ч.З і 4 ЦК України (частина
4 названої норми виключена тільки згідно закону від 15.12.2005р.) та
відповідних норм СК України при його продажу також необхідна була згода
співласника.

Згідно ч.І
ст.388 ЦК України
власник має право витребувати майно у набувача, який придбав його за відплатним
договором в особи, котра не мала права його відчужувати, у разі, якщо майно:
було загублене власником; було викрадене у нього або вибуло з володіння
власника не з його волі іншим шляхом.

Оскільки ОСОБА_2
не вправі був без згоди ОСОБА_3 продавати спірний будинок, то твердження
ОСОБА_1 про те, що у неї не може бути витребуваний будинок, оскільки вона є
його добросовісним набувачем, є безпідставними, такими, що не грунтуються на
нормах закону.

Посилання іншого
апелянта - ОСОБА_2 на те, що згаданий вище будинок ним відчужено в інтересах
сім"ї, і тому ця угода купівлі-продажу визнана недісною неправомірно,
суперечить встановленим обставинам справи, а отже, не може бути прийняте до уваги.

Таким чином, у зв"язку із тим, що оспорюваний правочин купівлі-продажу
будинку був укладений з порушенням актів цивільного законодавства України,
місцевий суд правильно, у відповідності із ст.216 ЦК України визнав
його недійсним. Однак, при цьому суд помилково не застосував норму
матеріального права - частину 1 ст.216 ЦК
України, яка встановлює правові наслідки недійсності правочину -
зобов"язує кожну із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона
одержала на виконаня цього правочину.

3

В п.2
постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.04.1978р. №3 „Про судову практику в справах про визнання
угод недійсними" вказано, що в кожній справі про визнання угоди недійсною
суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання
угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. В названому пункті
постанови Пленуму Верховного Суду України також зазначено, що при задоволенні
позову суд в основному рішенні постановляє про визнання угоди недійсною і про
застосування передбачених законом наслідків.

Тому з наведеної підстави оскаржене рішення згідно ст.309
ЦПК України підлягає скасуванню. По даній справі слід ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 з застосуванням при цьому вимог ч.1 ст.216 ЦК України.

Оскільки з матеріалів справи (розписка - а.с.52)
вбачається, що ОСОБА_2 при продажі спірного будинку отримав від ОСОБА_1 в еквіваленті
35000 (тридцять п'ять тисяч) доларів США,
чого він не заперечив в засіданні апеляційного суду, то саме таку суму в
переводі у національній валюті України - (35000 доларів США х 5,05грн. за
долар по курсу НБУ), тобто 176750грн. відповідач повинен повернути ОСОБА_1, як
іншій стороні оспорюваного правочину.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1; 309; 319 ЦПК України; ст. ст. 203; 215; 216 ЦК України; 60; 63;
65 СК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 лютого
2007 року по даній справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити: визнати недійсним правочин
купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20
травня 2005 року і посвідчений приватним нотаріусом Коломийського нотаріального
округу ОСОБА_8 Зобов'язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 176 750 (сто сімдесять
шість тисяч сімсот п'ятдесят) грн., а ОСОБА_1 зобов'язати повернути ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 будинковолодіння АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на ½  частину будинковолодіння АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 169 (сто шістдесять
дев'ять) грн. 84коп. судового збору, а в дохід держави - 30грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення набирає законної сили негайно, однак може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України на протязі двох
місяців після дня його проголошення.