Справа № 22ц-2565    2007 р.               Голов, в 1 інста. Нікішин
12                                            Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

11
травня 2007 року                                Апеляційний
суд Донецької області в складі

головуючого
судді    Пономарьової О.М.,

суддів                                   Сукманової
Н.В., Кіянової С.В.,

при
секретарі                      Писаревій
Ю.Г.,

за участю
позивача ОСОБА_1,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Донецьку

цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу
дійсним і про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

встановив:

ОСОБА_1
звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Совєтського
районного суду м. Макіївки Донецької області від 15 січня 20007 року, яким їй
відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу АДРЕСА_1, який укладений
між нею та ОСОБА_2, дійсним і про визнання договору купівлі-продажу цієї
квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,- недійсним .

В
апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду на тій підставі, що
рішення суду не відповідає обставинам справи і суперечить нормам матеріального
права, та постановити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

В
обґрунтування доводів апеляційної скарги вона посилається на те, що висновки
суду стосовно відсутності домовленості по всім умовам угоди купівлі продажу не
відповідають обставинам справи, оскільки їх угода була оформлена у письмовій
формі, а саме: підписана угода про наміри та завдаток від 08.06.2006 року. Вона
свої обов'язки згідно з цією угодою виконала і передала гроші відповідачу, який
видав їй довіреність на право відчуження спірної квартири. На думку позивачки,
таким чином відповідач підтвердив, що вона є власницею квартири. Але потім він
став ухилятися від нотаріального посвідчення угоди, мотивуючи це тим, що у
нього немає всіх необхідних документів. Оскільки вона сплатила позивачу повну
вартість квартири згідно з умовами угоди, то суму у розмірі 2 300 доларів США не можливо вважати
завдатком чи авансом. Тому суд необгрунтовано дійшов висновку, що зазначена
сума є авансом.

Окрім
того, позивачка вважає висновок суду про можливість ставити питання про
визнання угоди недійсною внаслідок омани лише сторони за угодою таким, що
суперечить нормам ст. 16 ЦК
України, оскільки ОСОБА_2 ввів в
оману ОСОБА_3, не повідомивши про те, що вже продав її.

В
судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги,
просила її задовольнити та скасувати рішення суду. Оскільки відповідач не
повертає їй гроші..

Відповідачі
в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені
належним чином .

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивачки, дослідивши матеріали
цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає
за необхідне її відхилити за таких підстав.

З
матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2006 року позивачка звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2,
який отримав від неї повну оплату за АДРЕСА_1 у сумі 2300 доларів США, але
потім на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продав її
ОСОБА_3, і просила визнати недійсним договір, який уклав ОСОБА_2 зі ОСОБА_3, і
визнати дійсним договір продажу їй спірної квартири.

Згідно
зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Як видно
з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між
сторонами і надав їм відповідну правову оцінку.

Відмовляючи
у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що відповідач отримав від
позивачки аванс за квартиру, і сторони мали намір укласти договір
купівлі-продажу. Оскільки після отримання 2 300 доларів США - 9 червня 2006
року відповідач видав на ім'я позивачки довіреність на продаж спірної квартиру
з усіма правами продавця, суд дійшов висновку, що між сторонами не досягнуто
угоди про один з основних елементів договору купівлі продажу.

Судом
першої інстанції встановлено, що 8 червня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
укладено договір про наміри і завдаток, відповідно до якого відповідач
зобов'язаний продати спірну квартиру АДРЕСА_1, а позивачка зобов'язувалася
купити вказану квартиру за суму еквівалентну 2 300 доларам США. При цьому відповідач
отримав від позивачки завдаток 200 доларів США, 9 червня 2006 року отримав 2100 доларів США і передав
документи на квартиру позивачці.

Апеляційний
суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив
і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно
до ч. 2 ст. 220 ЦК України,
якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати
такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору
не вимагається.

З матеріалів
справи видно, що відповідно до угоди про наміри відповідач отримав від
позивачки 200 доларів США в рахунок належних платежів за спірну квартиру,
загальну вартість якою сторони визначили у сумі еквівалентну 2300 доларів США.
Відповідно до розписки 2100 доларів США він отримав 9 червня 2006 р. ( а .с. 4,
5), а 10 червня 2006 року відповідач видав на ім'я позивачки доручення на право
розпорядження спірною квартирою, 19 вересня 2006 року він особисто підписав
договір купівлі продажу цієї квартири ОСОБА_3 (а.с. 10,11).

Апеляційний
суд не може прийняти до уваги твердження позивачки, що вони домовилися щодо
усіх істотних умов договору, оскільки вони не підтверджуються матеріалами
справи. Відповідач видав на ім'я позивачки довіреність на право розпорядження спірною
квартирою, що згідно з ч.3 ст. 238 ЦК України позбавляє представника вчиняти
правочин від особи, яку він представляє, у своїх інтересах. Даний факт свідчить
про відсутність у позивачки наміру отримати у особисту власність спірну
квартири та домовленості між сторонами щодо усіх істотних умов договору її
купівлі-продажу, і підтверджується її поясненнями у судовому засіданні (а.с.
39).

Необгрунтованими
є посилання на те, що договір купівлі-продажу квартири був складений внаслідок
омани, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 мала намір купити
квартиру відповідача і продати свою квартиру позивачці.

Відповідно
до ст. 230 ЦК України
правочин визнається недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України -
помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за
цільовим призначенням).

На
підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким
чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, та
не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи процесуально права, які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись
ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, апеляційний
суд, -

ухвалив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької області від 15 січня 20007
року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може
бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня
набрання законної сили безпосередньо до Верховного Суду України.