Справа №22-1837/07                                             Головуючий
у і-й інстанції: Мікула В.Є.
13                                                            Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

30 липня
1997 року                                                                                 м.  Львів

Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
судді Петрички П.Ф.,

суддів: Бакуса
В.Я.,  Шандри М. М. ,

при секретарі:
Дунчюс СВ.,

з
участю: ОСОБА_3,  адвоката ОСОБА_1,  розглянувши у відкритому судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовківського
районного суду Львівської області від 17 травня 2007 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3,  третя особа -
приватний нотаріус Жовківського нотаріального округу ОСОБА_4,  про визнання недійсним договору дарування
частини квартири,  -

встановила:

оскаржуваним
рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 17 травня 2007 року
у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення
оскаржила позивачка та просить його скасувати,
а справу направити на новий розгляд посилаючись на порушення судом норм
процесуального права,  зокрема не
призначення експертизи для встановлення психічного стану матері,  незважаючи на те,  що в справі маються дані про необхідність
призначення такої,  та не повне
з'ясування судом обставин справи,  що
привело до помилкового висновку суду.

Заслухавши
суддю-доповідача,  учасників
процесу,  проаналізувавши обставини та
матеріали справи,  законність та
обґрунтованість рішення в межах позовних вимог,
колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Відповідно
до  ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним
є рішення,  яким суд,  виконавши всі вимоги цивільного
судочинства,  вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим
є рішення,  ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин,  на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Але цим вимогам
рішення суду не відповідає.

Встановлено,  що 01 лютого 2007 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом та просила визнати недійсним договір дарування 1/5 частини
квартири АДРЕСА_1  укладений 23.02.2005
року між її та відповідачем матір'ю ОСОБА_5. ,
з однієї сторони,  та відповідачем
ОСОБА_3,  з другої сторони. ІНФОРМАЦІЯ_1
мати померла.

В
обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те,  що відповідач взнавши,  що матір склала заповіт на її користь,  під впливом обману матері,  тяжкої обставини та в той час,  коли матір не розуміла значення своїх дій та
не могла керувати ними,  уклав спірний
договір.

Згідно  ст.
ст. 143, 145 ЦПК України для з'ясування обставин,  що мають значення для справи і потребують
спеціальних знань у галузі науки,
мистецтва,  техніки,  ремесла тощо суд призначає експертизу за
заявою осіб,  які беруть участь у справі.
Призначення експертизи є обов'язковим у разі заявления клопотання про призначення експертизи обома сторонами або
за клопотанням хоча б однієї із сторін,
якщо у справі необхідно встановити,
зокрема,  психічний стан особи.

Але,  як вбачається з матеріалів справ,  незважаючи на те,  що однією із підстав визнання договору
дарування 1/5 частини спірної квартири позивачем зазначалось не усвідомлення
значення своїх дій дарувальником в момент вчинення правочину та було заявлено
клопотання про призначення судово-психіатричної (посмертної) експертизи,  суд в порушення вимог ЦПК не призначив
експертизи.

Крім
того,  вирішуючи спір про визнання
недійсним договору дарування 1/5 частини квартири і вирішуючи тим самим питання
про права та обов'язки інших співвласників спірної квартири,  суд не притягнув їх до участі у справі та
розглянув справу без їх участі,  що
відповідно до п.4 ч.1  ст. 3П ЦПК України
є безумовною підставою для скасування рішення з направленням справи на новий
розгляд.

За таких
обставин рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий
розгляд.

При
новому розгляді слід врахувати наведене та уточнити у позивача підставу
визнання недійсним договору дарування,
виходячи з того,  що позивачка
просить визнати договір дарування не тільки з підстав,  передбачених
ст. 230 ЦК України,  яку зазначила в позовній заяві,  а й з підстав не усвідомлення значення
дарувальником своїх дій у момент вчинення правочину та під впливом тяжкої
обставини.

Керуючись  ст.
ст. 303, 307, 309, 311, 314 ЦПК України,
колегія суддів -

ухвалила:

апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Жовківського районного суду Львівської області від 17 травня 2007 року
скасувати,  а справу направити на новий
розгляд до того ж суду.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.