Справа № 22ц-1125/2007                  Головуючий у першій інстанції
- цивільна                                                                Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

20 липня
2007 року                                                                                                місто
Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді:       СТРАШНОГО М. М.

суддів:                            ШАРАПОВОЇ О.Л.,  ЛАЗОРЕНКО М. І.

при
секретарі:                ІВАНОВІЙ Н.Б.

за
участю                       ОСОБА_1,
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.  Чернігові цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення

Деснянського районного суду м.  Чернігова
від 21 травня 2007 року у справі за

позовом ОСОБА_3 до приватного

виробничо-комерційного
підприємства      „Радість"                                про      стягнення

заборгованості
по заробітній платі та моральної шкоди,
-

ВСТАНОВИВ:

В липні
2006 року ОСОБА_3  звернулася до суду з
позовом,  в якому просила стягнути на її
користь заборгованість по заробітній платі за період з 20.12.96 року по
31.05.06 року в сумі 22 412 грн. 078 коп.
та у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. Позовні вимоги мотивувала
тим,  що з 20 грудня 1996 року вона була
призначена на посаду директора філії „Лідія" ПВКП „Радість",  з нею був укладений контракт. Обов'язки
директора вона виконувала до червня 2005 року. Після 02.06.05 року,  часу її звільнення з даної посади,  вона була призначена ліквідатором філії. За
період з червня 2005 року по травень 2006 року заробітна плата їй також не
виплачувалась. Заробітна плата не виплачувалася тривалий час і це потребувало
додаткових зусиль для організації свого життя,
що призвело до моральних страждань,  які вона оцінює в 50 000 грн. В ході розгляду
справи ОСОБА_3  збільшила позовні вимоги
і просила стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі за період з
20.12.96 року по 27.12.06 року,  з
урахуванням індексації та компенсації,  в
сумі 27 510 грн. 74 коп.; зобов"язати відповідача анулювати запис в
трудовій книжці про її звільнення з посади директора філії згідно з наказу № 1
від 20.01.03 року та внести запис про призначення її ліквідатором з 28.01.05
року згідно наказу № 6 від цього ж числа.

Рішенням
Деснянського районного суду м.  Чернігова
від 21 травня 2007 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_3  просить
рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних
вимог. Доводи апелянта полягають в тому,
що суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо відсутності
трудових відносин між нею та відповідачем.
Вона з 20 грудня 1996

року
виконувала обов'язки директора філії „Лідія" ПВКП „Радість",  що підтверджується укладеним контрактом,  наказом про прийняття на роботу,  записом в трудовій книжці. Рішення про
ліквідацію філії „Лідія" було прийняте 28 січня 2005 року,  вона була призначена ліквідатором.  А тому суд першої інстанції безпідставно
відмовив у задоволенні позовних вимог щодо анулювання запису в трудовій книжці
про звільнення з посади директора філії з 20.01.03 року та внесення до трудової
книжки запису про призначення її ліквідатором з 28.01.05 року.

Вислухавши
суддю-доповідача,  пояснення учасників
судового розгляду,  перевіривши доводи
апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи,  апеляційний суд вважає,  що апеляційна скарга ОСОБА_3  підлягає задоволенню частково виходячи з
наступного.

Судом
встановлено,  що 15 березня 1993 року
рішенням зборів засновників було створене приватне виробничо-комерційне
підприємство „Радість" ,  яке
зареєстроване розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації №
210 від 13.04.93 року. ПКВП „Радість" 19 грудня 1996 року створило філію
„Лідія" . Положення про філію погоджене розпорядженням голови
Чернігівської міської ради та виконкому № 10-р від 16 січня 1997 року.

Відповідно
до  ст.
21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником
підприємства,  установи,  організації або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою,  за якою працівник
зобов"язується виконувати роботу,
визначеною цією угодою,  з
підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові,  а власник підприємства,  установи,
організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються
виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці,  необхідні для виконання роботи,  передбачені законодавством про працю,  колективним договором і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт.

Згідно
зі  ст.
24 КЗпП України укладання трудового договору оформляється наказом чи
розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування
працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді,  коли наказ чи розпорядження не були
видані,  але працівника фактично було
допущено до роботи.

20
грудня 1996 року між сторонами був укладений контракт,  відповідно до якого ОСОБА_3  була прийнята на посаду завідуючої філії
„Лідія" ПВКП „Радість" строком на 1 рік з оплатою 100 грн. в місяць.
Відповідно до п. 24 контракту ,  якщо
жодна із сторін не заявила про припинення або продовження контракту,  він вважається продовженим на такий же строк.
26 грудня 1996 року відповідачем був виданий наказ про прийняття позивачки на
посаду директора філії „Лідія". До трудової книжки ОСОБА_3  внесений запис за № 17 про прийняття
останньої з 26.12.96 року на посаду директора філії „Лідія". В трудову
книжку ОСОБА_3  внесений запис за № 18
про звільнення останньої 20 січня 2003 року з посади директора філії
„Лідія".

За таких
обставин,  апеляційний суд не може
погодитися з висновком суду першої інстанції щодо відсутності між сторонами
трудових відносин. Виправлення прізвища позивачки в примірниках контрактів та
відсутність підпису останньої в одному із примірників не спростовує того,  що ОСОБА_3
фактично виконувала обов'язки керівника філії „Лідія" в період з
26.12.96 року по 20.01.03 року.

При
ухваленні рішення суд дійшов неправильного висновку щодо відсутності підстав
для стягнення на користь позивачки заробітної плати за період з 11.07.01 року
по 20.01.03 року та моральної шкоди виходячи з наступного.

Відповідно
до  ст.
94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода,  обчислена,
як правило,  у грошовому
виразі,  яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно
з  ст.
95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений
розмір заробітної плати за просту,
некваліфіковану працю,  нижче
якого не може проводитися оплата за виконану працівником місячну,  погодинну норму праці ( обсяг робіт).

За
змістом  ст.  115 КЗПП України заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у строки,
встановлені колективним договором,
але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу,  що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

В
судовому засіданні представником відповідача не надано належних доказів,  які б підтверджували виплату ОСОБА_3  заробітної плати за період з 26.12.96 року по
20.01.03 року. Заробітна плата не виплачувалася позивачці тривалий час,  що потребувало від останньої додаткових
зусиль для організації свого життя.

Згідно з
протоколом зборів ПВКП „Радість" № 6 від 28.01.05 року було прийняте
рішення про закриття філії „Лідія" та призначення ОСОБА_3  ліквідатором.
На день розгляду справи філія „Лідія" ПВКП „Радість" не
виключена з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України. В
ході розгляду справи позивачкою не було надано належних доказів,  які б підтверджували,  що вона мала отримувати оплату за виконання
обов'язків ліквідатора філії „Лідія".

Відповідно
до ч. 2  ст.  233 КЗпП України,  в редакції,
яка діє з 11.07.01 року,  у разі
порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким
строком.  До 11 липня 2001 року позивачка
мала звернутися до суду з заявою про стягнення невиплаченої заробітної плати
протягом 3 місяців з дня,  коли дізналася
про порушення свого права. В судовому засіданні не встановлено обставин,  які б свідчили про те,  що позивачка пропустила строк звернення до
суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 26.12.96
року по 11.07.01 року з поважних причин.

За таких
обставин апеляційний суд приходить до висновку про те,  що з ПВКП „Радість" на користь
ОСОБА_3  слід стягнути невиплачену
заробітну плату за період з 11.07.01 року по 20.01.03 року в сумі 2 617 грн. 95
коп.,  компенсацію в сумі 889 грн. 59 коп. та у відшкодування
моральної шкоди 500 грн.

За
змістом ч. 1  ст.  233 КЗпП України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору безпосередньо суду в тримісячний строк з
дня,  коли він дізнався або повинен був
дізнатися про порушення свого права. Станом на 08 лютого 2006 року трудова книжка
знаходилася у позивачки,  що не оспорювалося
в  судовому засіданні.  В  ході
розгляду  справи  не
встановлені

обставини,  які б свідчили,  що позивачка з поважних причин пропустила
строк звернення до суду з позовом щодо анулювання запису в трудовій книжці про
звільнення з посади директора філії з 20.01.03 року та внесення до трудової
книжки запису про призначення її ліквідатором з 28.01.05 року.

Враховуючи
зазначене вище,  апеляційний суд
вважає,  що апеляційна скарга
ОСОБА_3  підлягає задоволенню частково,  рішення суду скасуванню з постановлениям нового рішення в
зв"язку з невідповідністю висновку суду першої інстанції обставинам
справи.

Керуючись  ст.
21,  24,  94,
95,  115,  233 КЗпП України,   ст.
34 Закону України „Про оплату праці",   ст.
ст.  303,  307,
309,  313,  314,
316,  317,  319 ЦПК України,  апеляційний суд,

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення
Деснянського районного суду м.  Чернігова
від 21 травня 2007 року - скасувати.

Позовні
вимоги ОСОБА_3 до приватного виробничо-комерційного підприємства „Радість"
про стягнення заробітної плати та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути
з приватного виробничо-комерційного підприємства „Радість" на користь
ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату за період з 11.07.01 року по 20.01.03 року
в сумі 2 617 грн. 95 коп.,  компенсацію в
сумі 889 грн. 59 коп. та
у відшкодування моральної шкоди 500 грн.

В іншій частині
позовних вимог відмовити.

Стягнути
з приватного виробничо-комерційного підприємства „ Радість" на користь
місцевого бюджету м.  Чернігова (
розрахунковий рахунок 0002 ГУДК у Чернігівській області МФО 853592 ЄДРПОУ
2285965) судовий збір в сумі 59 грн. 50 коп. та на користь місцевого бюджету
м.  Чернігова ( розрахунковий рахунок
0002 ГУДКУ у Чернігівській області МФО 853592 ЄДРПОУ 2285965) 30 грн.
витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ.

Рішення
набирає чинності негайно з моменту проголошення і може бути оскаржено до
Верховного Суду України в касаційному порядку на протязі двох місяців з дня набрання
ним законної сили.