Справа № 22ц-3807/2006 р.                                                 Головуючий
26                                                                           суддя
Доповідач суддя
УХВАЛА

ІМЕНЕМ         УКРАЇНИ

Об
червня 2007 р. Апеляційний суд Дніпропетровської області ,  складі:

Головуючого
судді:                                           Костюченко
Н.Є.

Суддів:                                       Басуєвої
Т.Д.,  Повєткіна В.В.

При
секретарі:                                                    Горобець
К.В.

Розглянув у
відкритому судовому засіданні в М. Дніпропетровську цивільну спра­ву за
апеляційною скаргою ОСОБА_1

на
рішення Ленінського районного суду М. Дніпропетровська від 02 березня 2007 року

за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та
визнання права влас­ності на частину домоволодіння в порядку спадкування за
законом,  3-тя особа при­ватний нотаріус
Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко Володи­мир
Іванович,  -

Встановив :

Рішенням
Ленінського районного суду М. Дніпропетровська від 02 березня 2007 року ОСОБА_1 в задоволенні
вказаного позову до ОСОБА_2. відмовлено (а.с. 203-204) .

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1.
просить рішення суду скасувати і справу на­правити на новий розгляд до суду
першої інстанції,  оскільки суд першої
інстанції,  на його погляд,  не врахував,
що: підпис ОСОБА_4. на заповіті від 02 лютого 2001 року міг бути
спричинений підвищеною збудженістю,
алкогольним сп'янінням чи хвилюванням; відповідач є громодянином іншої
держави,  допомоги ОСОБА_4 не на­давав,  не доглядав за ним,  а позивач допомогав батькові,  мешкав разом з ним; суд не взяв до уваги
свідчення в суді лікаря ОСОБА_5. (а.с.
209-210).

Перевіривши
законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції у межах доводів
апеляційної скарги і вимог,  заявлених у
суді першої інстанції,  коле­гія суддів
вважає,  що скарга є необгрунтованою і не
підлягає задоволенню з наступ­них підстав.

Постановлюючи
рішення про відмову у задоволенні позову,
суд першої інстанції вказав,  що
позивачем не надано суду доказів в обгрунтування позовних вимог,  а са­ме,
що його батько ОСОБА_4 на момент складання та підписання заповіту не міг
розуміти значення своїх дій,  а тому суд
не має правових підстав для визнання дано­го заповіту недійсним і відповідно
для визнання права власності на спадщину.

Колегія
суддів вважає,  що такий висновок суду
першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно
зі  ст. 55 ЦК України у редакції 1963 року,  що діяла на час складання заповіту,  угода,
укладена громадянином,  хоч і
дієздатним,  але який в момент її
укладення перебував у такому стані,  коли
він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними,  може бути визнана судом недійсною за позовом
цього громадянина.

Як
вбачається з матеріалів справи,
доказів,  які могли би свідчити
про наяв­ність обставин,  що є підставою
для визнання заповіту недійсним відповідно до вимог  ст. 55 ЦК
України у редакції 1963 року,
зазначених у позовній заяві ОСОБА_1.,  суду першої інстанції позивачем не надано.

Згідно
зі  ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини,  на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Висновки
судово-почеркознавчої експертизи щодо виконання спадкодавцем підпи­су на
заповіті у стані підвищеною збудженості,
алкогольного сп'яніння чи хвилюван­ня,
не можуть бути визнані підставою для визнання спадкодавця таким,  що в момент підпису заповіту не міг розуміти
значення своїх дій або керувати ними,
оскільки вказаних обставин для вирішення цього питання згідно з
висновком судово-психі­атричної експертизи недостатньо.

Тому
доводи позивача в апеляційній скарзі з цього приводу є необгрунтованни-ми.

Не
можуть бути прийняті до уваги свідчення лікаря ОСОБА_5. стосовно стану здоров'я
ОСОБА_4.,  оскільки у лікарняному закладі
відсутня будь-яка документа­ція стосовно цього питання,  а свідчення інших свідків з цього питання є
суперечли­вими .

Згідно з ч.4 ст*. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на
припущен­

нях.                                                  *

Тому
доводи апеляційної скарги відповідача щодо необґрунтованості рішення суду
першої інстанції є безпідставними.

З огляду
на вищевикладене колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи,  надав належну оцінку доказам по справі і
постановив законне і обгрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних
.'ви­мог.

Порушень
матеріального та процесуального права при ухваленні рішення судом не допущено.

Тому підстав для
скасування або зміни рішення суду першої інстанції немає.

У
зв'язку з викладеним і керуючись
ст.  ст. 307, 308, 314,  315 Цивільного процесу­ального кодексу
України,  апеляційний суд,  -

УХВАЛИВ :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення
Ленінського районного суду М. Дніпропетровська від 02 березня 2007 року -
залишити без зміни.

Ухвала
Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.