АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-1860/07                                        Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

24 травня 2007 року                                                                                         м.  Запоріжжя

Колегія
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого:                   Ломейко В.О.

Суддів:                              Денисенко Т.С. ,  Коваленко А.І.,

При
секретарі:                  Степановій
Н.О.

розглянула
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) „Гулівер-Транс" на рішення
Жовтневого районного суду м.  Запоріжжя
від 19 лютого 2007 року в справі за
позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) „Гулівер-Транс" до
приватного нотаріуса ОСОБА_1,
ОСОБА_2,  3-тя особа: ОСОБА_3 - про визнання недійсним
договору застави,  скасування виконавчого
напису,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні
2006 року
позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом,  в якому зазначав,  що 30.08.2004
року за договором позики ОСОБА_2. передав ОСОБА_3  134872
долари США. За цим же договором,
укладеним в простій письмовій формі ОСОБА_3  зобов'язався повернути отриману суму грошей у
строк та на умовах,  викладених у п. 2 договору позики.
Згодом,  08.09.2004 року,  в
забезпечення виконання зобов'язань за даним договором позики,  ТОВ „Гулівер-Транс" та ОСОБА_2. уклали
нотаріально посвідчений договір застави,
згідно умов якого ТОВ „Гулівер-Транс" передав в заставу належне
йому майно - пасажирській
автобус марки ВОЛЬВО В
12 500 Н,  1996 року
випуску,  реєстраційний номер НОМЕР_2. 29.08.2006 року
приватним нотаріусом ОСОБА_1 було вчинено виконавчий напис,  згідно якого для;) задоволення вимог ОСОБА_2
в розмірі 517342,  20 грн. було звернено стягнення на
майно,  що належить на праві власності
позивачу і який є предметом застави -
пасажирський автобус марки ВОЛЬВО.

Позивач,  вважаючи,
що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог діючого
законодавства,  просив суд скасувати
даний напис,  а дії приватного нотаріуса
визнати такими,  що не відповідають
вимогам закону.

04.01.2007 року позивач уточним
позовні вимоги і просив також визнати недійсним п. 2.11. договору застави
від 08.09.2004 року,  посилаючись на те,  що зміст цього пункту суперечить діючому на
момент вчинення право чину Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень".

Рішенням
Жовтневого районного суду м.  Запоріжжя
від 19 лютого 2007 року у
задоволенні позову ТОВ „Гулівер-Транс" відмовлено.

На
зазначене рішення суду ТОВ „Гулівер-Транс" подало апеляційну скаргу в
якій,  посилаючись на порушення судом
норм матеріального права та на невідповідність висновків

суду
обставинам справи,  просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення,  яким задовольнити позовні вимоги ТОВ
„Гулівер-Транс".

В
запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 - в особі
представника ОСОБА_4. та відповідач ОСОБА_2. - в особі представника ОСОБА_5 зазначили,  що апелянт невірно тлумачить діюче
законодавство в частині звернення стягнення на предмет застави - рухоме майно і
не враховує особливості,  передбачені іншими
законодавчими актами,  ніж передбачено
Законом України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень",  вказали на те,  що у даному випадку слід надавати перевагу
нормам ЦК України,  якими визначено,  що стягнення на предмет застави здійснюється
за рішенням суду,  якщо інше не
встановлено договором або законом.
Оскільки договором передбачено такий спосіб,  як нотаріальний напис,  вважають,
що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи і
нормам матеріального права,  тому просили
апеляційну скаргу відхилити,  а судове
рішення залишити без змін

Дослідивши
обставини справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів апеляційного суду вважає,
що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до п. 3) ч. 1  ст.  309
ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам
справи.

Також
пунктом 4) частини 1 статті 309 ЦПК України передбачено,  що підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або
неправильне застосування норм матеріального або процесуального закону.

Суд
першої інстанції,  відмовляючи ТОВ
„Гулівер-Транс" в задоволенні позовних вимог,  посилався на
ст.  590 ЦК України,  яка передбачає порядок звернення стягнення на
предмет застави та на ч. 2
ст.
6 ЦК
України,  в якій зазначено,  що сторони мають право врегулювати у
договорі,  який передбачений актами
цивільного законодавства,  свої
відносини,  які не врегульовані цими
актами і дійшов висновку,  що уклавши
договір застави б/н від 08.09.2004
року,  сторони в п. 2.11 цього договору
визначили для себе спосіб звернення стягнення і створили для себе згідно  ст.  11 ЦК України цивільні
права та обов'язки,  які повинні
виконувати відповідно до умов договору.

З таким
висновком суду першої інстанції погодитись неможливо. З матеріалів справи (а. с.
9) видно,  що
оспорюваний позивачем п. 2.11
договору застави від 08.09.2004
року викладено таким чином: „У випадку невиконання Позичальником
зобов'язань по Договору позики від 30.08.2004
р. Заставодержатель на підставі виконавчого ^апису нотаріуса про звернення
стягнення на заставлене майно,  реалізує
його будь-яким прийнятним способом самостійно або через третіх осіб за власним
розсудом". Проте,  позивач,  вказавши в уточненому позові,  що таке формулювання цього пункту договору
суперечить діючому законодавству,  вірно
посилався на положення 203,  215,
627 ЦК України та
ст.   ст.  24-33
Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень".

Так,  правовідносини,  які виникли між сторонами договору
застави,  врегульовані  ст.
ст.  572-593 ЦК України,  Законом України „Про заставу" та Законом
України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Дійсно,  у п. 1
ст.
590 ЦК
України зазначено,  що звернення
стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду,  якщо інше не встановлено договором або
законом,  а у вищевказаному п. 2.11 договору застави
передбачена така можливість шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису,  тому висновки суду першої інстанції
обґрунтовані наявністю саме такого договору і фактично суд не проаналізував,  чи відповідає зміст п. 2.11 договору застави
чинному законодавству.

В ч. 6  ст.  20
Закону України „Про заставу"
вказано,  що звернення стягнення на
заставлене майно здійснюється за рішенням суду,
або третейського суду,  на
підставі виконавчого напису нотаріуса,
якщо інше не передбачено законом або договором.

Як видно
з матеріалів справи,  суд першої
інстанції не застосував відповідні положення цивільного кодексу України
відносно вирішення спору щодо недійсності п. 2.11 договору застави від 08.09.2004 року.

Відповідно
до частини 1 статті 215 Цивільного
Кодексу України підставою недійсності право чину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою-третьою,  п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу,  а саме частиною 1 статті 203 ЦК України
передбачено,  що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу,  іншим актам
цивільного законодавства,  а також
моральним засадам суспільства.

Також
при вирішенні цього спору слід враховувати положення ч.3  ст.  215 ЦК України,  якою передбачена можливість визнання судом
недійсним правочину' у разі заперечення його дійсності стороною або
зацікавленою особою.

При
вирішення даного спору слід також враховувати,
що дані правовідносини повинні бути врегульовані іншим спеціальним
законодавством,  а не тільки положеннями  ст.  590 ЦК України та
Закону України „Про заставу".

На
момент укладення договору про заставу (08.09.2004
р.) вже діяв Закон України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень" від 18.11.2003
р. (набрав чинності 01.01.2004
р.) і п. 1 ч. 1  ст.  21 цього закону
відносить до забезпечувальних обтяжувань заставу рухомого майна у відповідності
з параграфом 6 глави 49 ЦК України
(тобто,   ст.   ст.
572-593 ЦК України),  таким
чином,  при вирішенні даного спору в
першу чергу слід керуватись положеннями Закону України „Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень",
який є спеціальним законом і його норми підлягають переважному
застосуванню.

Статтею 24 цього закону
передбачено,  що звернення стягнення на
предмет забезпечувального обтяжування здійснюється за рішенням суду в
порядку,  встановленому законом або в
позасудовому порядку згідно з цим законом,
а в  ст.  26 цього закону надано перелік позасудових
способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяжування,  в якому відсутній такий позасудовий спосіб
реалізації прав обтяжувача,  як стягнення
предмета забезпечувального обтяжування за виконавчим написом нотаріуса.

З
урахуванням положень Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень" ,  який діяв на момент укладення договору про заставу (08.09.2004 p.),
сторони уклали договір,
в якому зміст п. 2.11
(„У випадку невиконання Позичальником зобов'язань по Договору позики від 30.08.2004 р.
Заставодержатель на підставі,
виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на заставлене
майно,  реалізує його будь-яким
прийнятним способом самостійно або через третіх осіб за власним розсудом")
суперечить положенням  ст.   ст.  24,
26 Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень". За таких обставин позовні вимоги ТОВ
„Гулівер-Транс" в частині визнання недійсним п. 2.11 договору застави
б/н від 08.09.2004 р. є
законними,  обгрунтованими і підлягають
задоволенню.

З цих
підстав є обгрунтованими і позовні вимоги ТОВ „Гулівер-Транс" щодо
визнання такими,  що не відповідають
вимогам чинного законодавства,  дій
приватного нотаріуса ОСОБА_1,  що тягне
за собою ухвалення рішення про скасування вчиненого нею виконавчого напису від 29.08.2006 року щодо
звернення стягнення на предмет застави -пасажирський
автобус марки VOLVO В 12
500 Н,  1996 року випуску,
кольор білий,  шасі (кузов,  рама) НОМЕР_1,  реєстраційний номер НОМЕР_2,  оскільки Законом України „Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачено інший порядок звернення
стягнення на заставлене рухоме майно,
яке за цим законом являється предметом забезпечувального обтяжування.

З огляду
на вищевикладене судова колегія вважає,
що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального
права,  зокрема,  незастосування Закону України України „Про
забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та  ст.
ст.  203,  215 ЦК України призвело до невідповідності
висновків суду обставинам справи,  що є
безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю
„Гулівер-Транс" в повному обсязі.

Керуючись  ст.
ст.  209,
218,  307,  309,
314,  316, 317 ЦПК
України,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю
„Гулівер-Транс" задовольнити.

Рішення
Жовтневого районного суду м.  Запоріжжя
від 19 лютого 2007 року по цій
справі скасувати.

Ухвалити нове
рішення наступного змісту:

„Позовні
вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „Гулівер-Транс"
задовольнити.

Визнати
недійсним п. 2.11. договору
застави рухомого майна від 08.09.2004
року,  укладеного Товариством з
обмеженою відповідальністю „Гулівер-Транс" та ОСОБА_2.

Визнати
такими,  що не відповідають вимогам
чинного законодавства,  дії приватного
нотаріуса ОСОБА_1,  скасувати вчинений
нею виконавчий напис від 29.08.2006 року щодо зверненння стягнення на предмет
застави - пасажирський автобус марки VOLVO В 12 500
Н,  1996 року випуску,  кольор білий,
шасі (кузов,  рама) НОМЕР_1,   реєстраційний номер НОМЕР_2".

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двох місяців
шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду України.