Справа № 2-13/ 2007 рік.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2007 року Києво-Святошинський районний суд в
складі

судді Дубас Т.В.,

при секретарі
Рудіч М.П. ,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.Києві позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи Перша Київська обласна державна нотаріальна
контора, Ходосівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської
області, про визнання недійсними заповіту, свідоцтв про право на спадщину за
заповітом, договору дарування та свідоцтва про право власності на будинок, -

встановив:

У січні 2005 року ОСОБА_1. звернулася до суду з вказаним
позовом, посилаючись на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого 3 квітня 1974 року державною нотаріальною конторою після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_5., їй на праві власності належить Уг частина
будинку АДРЕСА_1 Київської області та Уг частина цього ж будинку як частка в
майні подружжя. В зв»язку зі зміною виконкомом сільської ради нумерації
будинків зараз цей будинок значиться під АДРЕСА_2. Фактично, належний позивачці
будинок на підставі вищевказаних свідоцтв складається всього з Уг частини
будинку, яку вона будувала разом з покійним чоловіком . Тому вона фактично
успадкувала % частину будинку та 1А їй належала як частка в майні подружжя.
Інша Уг частина цього будинку належала на праві власності батькам чоловіка
ОСОБА_6. та ОСОБА_7, що підтверджується записами в погосподарських книгах
сільської ради про існування двох номерівАДРЕСА_1Дей будинок одразу будувався
на два виходи, тому і було вказано про два погосподарські номери з 1 січня 1964
року. До будинку належало 0,24 га земельної ділянки, з яких 0,15 га було
закріплено за покійним чоловіком позивачки. У 1980 році помер батько чоловіка
позивачки - ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_2 мати чоловіка позивачки - ОСОБА_7.

Лише у 2004 році після смерті ОСОБА_7
позивачка дізналася, що незважаючи на належність їй половини будинку АДРЕСА_2
після смерті у 1980 року її свекра ОСОБА_6. Першою Київською обласною державною
нотаріальною конторою 21 лютого 1984 року його дружині ОСОБА_7 незаконно було
видано свідоцтво про право власності на Уг частину всього будинку в порядку
спадкування після смерті ОСОБА_6. та на Уг частину - як на частку в майні
подружжя.

18 червня 1996 році ОСОБА_7 незаконно приватизувала
на своє ім»я всю земельну ділянку біля будинку у розмірі 0,2401 га та отримала
державний акт на право власності на цю земельну ділянку, порушивши право
позивачки на частину земельної ділянки.

Крім того, 24 листопада 2004 року ОСОБА_7, не
маючи законного права розпоряджатися всім будинком та всією земельною ділянкою,
подарувала Уг частину будинку та всю земельну ділянку своїй внучці ОСОБА_2., а
іншу Уг частину будинку заповіла в рівних частках своєму другому сину ОСОБА_8
та його дружині ОСОБА_3. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 . відповідачі
ОСОБА_3. та ОСОБА_8. З грудня 2004 року незаконно отримали свідоцтва про право
на спадщину за заповітом на 1Л частину будинку АДРЕСА_2 та на Уг частину
земельної ділянки розміром 0,16 га кожен, хоча спадкоємець ОСОБА_8. помер ще
ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто за місяць до видачі свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на його ім»я.

Посилаючись на те, що свідоцтво про право на спадщину за
законом, яке було отримане нею у 1974 році після смерті свого чоловіка у 1971 році,
вона була згубила, і отримала дублікат цього свідоцтва лише 15 листопада 2004
року в Київському обласному державному нотаріальному архіві, крім того, про
порушення свого права дізналася також

2

лише у 2004 році після смерті свекрухи ОСОБА_7, позивачка
просила поновити їй строк звернення до суду як пропущений з поважних причин та
визнати недійсними вищезазначені свідоцтва про право власності на спадщину за
заповітом, договір дарування та державний акт на право власності на земельну
ділянку.

У судовому засіданні позивачка та її
представник підтримали позовні вимоги. Відповідачі та їх представники позов не
визнали, посилаються на те, що будинокАДРЕСА_1 ніколи не належав позивачці і її
чоловіку, вони його не будували, а фактично будували будинок АДРЕСА_3, який
після смерті чоловіка добудовувала у 1973 році позивачка, де й до цього часу
вона проживає. Спірний будинок під АДРЕСА_2 належав батькам чоловіка позивачки,
які збудували його ще до 1965 році. Запис у погосподарській книзі про існування
двох дворів у 1964 році був зроблений з метою отримати право чоловіком
позивачки на одержання земельної ділянки для забудови. Проте батько чоловіка
позивачки купив їм садибу по АДРЕСА_3, де позивачка закінчувала будівництво
після смерті у 1971 році чоловіка. Крім того, відповідачі заперечують проти
позову з посиланням на пропуск позивачкою строку позовної давності, посилаючись
на недоведеність нею поважності причин пропуску цього строку.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши
письмові докази, суд задовольняє позов з таких підстав.

Відповідно до ч.1
ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської
області від 31 січня 2006 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду
Київської області від 17 жовтня 2006 року адміністративним за позовом ОСОБА_1.
визнано частково недійсним рішення Ходосівької сільської ради від 18 червня
1996 року щодо закріплення за ОСОБА_7 земельної ділянкиАДРЕСА_2 та визнано
частково недійсним рішення виконкому цієї ж ради від 14 жовтня 1997 року в
частині передачі цієї земельної ділянки ОСОБА_7 у власність. При цьому судом
встановлено, що 5 листопада 1959 року позивачка ОСОБА_1. уклала шлюб з ОСОБА_5.
і з цього часу стали проживати з його батьками - ОСОБА_6. та ОСОБА_7, в зв»язку
з чим у кінці 1959 року ОСОБА_6. була отримана земельна ділянка під забудову
АДРЕСА_2 10 березня 1960 року було отримано рішення виконкому про дачу дозволу
на будівництво будинку. За згодою між батьком і сином вони разом почали
будувати будинок, одразу будували його на 2 входи. Вся сім»я у складі 5 чоловік
була внесена у погосподарські книги як члени колгоспного двору під №331. При
перетворенні у 1964 року колгоспу в радгосп, колгоспний двір перетворився на
два робітничих господарства. При цьому сім»я батьків отримала самостійний двір
по АДРЕСА_1, а сім»я позийачки та її чоловіка - по АДРЕСА_1, із закріпленням за
цим двором земельної ділянки розміром 0,15 га із наявних 0,24-0,25 га.

При перезакладці погосподарських книг згодом була
загублена літера «А» в нумерації будинку АДРЕСА_1 та змінено реєстраційний
номер. Проте після смерті у 1971 році чоловіка позивачки, вона у встановленому
законом порядку успадкувала належну йому частину будинку, а також отримала
свідоцтво про право власності на Уг частину спільного майна подружжя 3 квітня
1974 року. Цим же судовим рішенням встановлено, що фактично позивачці та його
чоловіку належала Уг частина будинку АДРЕСА_2 і Уг частина будинку належала
батькам чоловіка позивачки ОСОБА_6. та ОСОБА_7

Виходячи з наведених обставин, які встановлені рішенням
суду в адміністративній справі, яке набрало законної сили, та з положень ст.
561 ЦПК України, що вказані

3

обставини не доказуються при розгляді даної цивільної
справи, суд вважає доведеними відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, що у 1980
році після смерті ОСОБА_6. могла відкритися спадщина лише на У частину
будинкуАДРЕСА_2 і 1А частина цього будинку належала ОСОБА_7 як частка в майні
подружжя. Тому видані свідоцтва Першою Київською обласною державною
нотаріальною конторою 21 лютого 1984 року його дружині ОСОБА_7 повинні бути
визнання частково недійсні на підставі ст.48 ЦК України 1963 року.

Оскільки вищевказаною постановою
Києво-Святошинського районного суду від 31 січня 2006 року було визнано
недійсними рішення ради про передачу ОСОБА_7 у власність земельної ділянки
розміром 0,2401 га, то підлягає визнанню недійсним державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку ОСОБА_7, виданий Хотівською сільською радою 12
вересня 2000 року, недійсним договір дарування від 24 листопада 2004 року
ОСОБА_7 відповідачці ОСОБА_2. Уг частини спірного будинку та земельної ділянки
розміром 0,2401 га, а також державний акт на право власності на земельну
ділянку ОСОБА_2., виданий 12 лютого 2004 року. З вищенаведених підстав суд
визнає недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину
будинку за ОСОБА_3. та ОСОБА_8., видані 3 грудня 2004 року.

Суд поновлює строк звернення з позовними
вимогами до суду позивачці, оскільки вона довела поважність причин пропуску
звернення з позовом до суду. Суд вважає достовірними пояснення позивачки, що
оскільки реєстрація правовстановчих документів, які оспорює позивачка відбулася
лише у 2000- 20004 роках, то саме тоді вона дізналася про порушення свого
права.

За таких обставин, коли позивачка відповідно
до вимог ст.бо ЦПК України довела порушення своїх прав землевласника з боку
відповідачів, позовні вимоги позивачки підлягають до задоволення.

На
підставі викладеного, ст.48 ЦК України 1963 року, ст.215, 216,386, 388, 392ЦК

України
2003 року , ст.158   ЗК України,    керуючись ст.ст.   60, 212 - 215, 218 ЦПК

України, суд -

вирішив:

Позов задоволити частково.

Визнати частково недійсними свідоцтва, видані
21 лютого 1984 року на ім»я ОСОБА_7 та зареєстровані 31 жовтня 2000 року про
право власності на Уг частину будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування та на Уг
частину цього ж будинку як на частку в майні подружжя.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на
земельну ділянку розміром 0,2401 га по АДРЕСА_2 Київської області, виданий
ОСОБА_7 12 вересня 2000 року.

Визнати частково недійсним договір дарування ОСОБА_7
ОСОБА_2будинку АДРЕСА_2 Києво-Святошинського району Київської області від 24
листопада 2004 року та недійсним договір дарування земельної ділянки розміром
0,2401 га за вказаною адресою.

Визнати частково недійсними свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на 1/4 частину будинку за ОСОБА_3 та ОСОБА_8, видані З
грудня 2004 року.

В решті позовних вимог відмовити. Заяву про апеляційне
оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду   подається протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження.