Справа №
33ц-102                                                        Головуючий в 1 інстанції Юрдига O.C.
Категорія - 39                                                                      Доповідач Расевнч С.І.
УХВАЛА

іменем    України

25 травня 2007 року.                                                                                              м. Луцьк

Колегія
суддів з розгляду цивільних справ у касаційному порядку апеляційного суду
Волинської області в складі:

головуючого             Лончука В.Г.,

суддів                         Расевича С.І.,
Подолюка В.А.,

Шевчук Л.Я., Стрільчука В.А.,

розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю завод „Ремпобуттехніка" про
зміну формулювання причини звільнення, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкоду­вання моральної шкоди за касаційними скаргами ОСОБА_1 та
то­вариства з обмеженою відповідальністю завод „Ремпобуттехніка" на
рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської
області від 2 серпня 2004 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської
області від 26 жовтня 2004 року,

встановила:

У грудні 2003 року ОСОБА_1. звернувся в суд з позовом до товариства з об­меженою відповідальністю завод „Ремпобуттехніка"
(далі - ТзОВ) про зміну формулювання причини його
звільнення з роботи з п. 1 ст. 41 на п. 1 ст. 36 КЗпП України, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу
та відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень.

Позивач зазначав, що він працював директором ТзОВ з часу його заснування.
Нака­зом № 27 від 8 вересня 2003 року його було
звільнено з посади за п. 1 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з
одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків.

Посилаючись на те, що його за даною обставиною звільнено безпідставно, і
крім то­го, він подав заяву про звільнення з
роботи у зв'язку із закінченням терміну повноважень дирек­тора, просив
задовольнити його позов.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2
серпня 2004 року, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 26 жов­тня 2004 року, позов задоволено частково, постановлено
вважати неправильним звільнення ОСОБА_1. з посади директора ТзОВ на
підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України, у задоволенні позовних вимог про зміну підстави звільнення, стягнення середнього
заробітку за час вимуше­ного прогулу та моральної шкоди відмовлено за
безпідставністю.

В касаційній скарзі ОСОБА_1. просив змінити зазначені судові рішення і, не
передаючи справи на новий розгляд, задовольнити його позовні вимоги в повному
обсязі, поси­лаючись на неправильне застосування
судами норм матеріального та процесуального права.

ТзОВ в касаційні скарзі ставить питання про скасування судових рішень в
частині визнання неправильним звільнення
ОСОБА_1. за п. 1 ст. 41 КЗпП України із-за непра-

2

бильного       застосування       судами       норм матеріального     та
процесуального
права, невідповідності висновків суду
фактичним обставинам справи, в решті рішення просить зали­шити без змін.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній
інстанції, проаналізувавши застосування норм матеріального і процесуального
права при винесенні оска­ржуваних судових рішень, вважає, що
касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з таких
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги про зміну формулювання причин
звіль­нення заявлені позивачем з підстав незаконності
його звільнення. Тому насамперед підлягало перевірці судом саме питання щодо законності звільнення позивача згідно з
п. 1 ст. 41 КЗпП України, а похідними від нього є питання про зміну
формулювання причини звільнення, стяг­нення
заробітної плати за час вимушеного прогулу відповідно до ч. З ст. 235 КЗпП
України та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу може бути
розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи,
організації всіх форм влас­ності (філіалу, представництва, відділення та іншого
відокремленого підрозділу).

У справах про звільнення з зазначеної підстави, судам необхідно з'ясовувати
в чому конкретно проявилося порушення, що
стало приводом до звільнення, чи могло воно бути під­ставою для розірвання трудового договору за п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи до
держані власником або уповноваженим ним органом
передбачені ст.ст. 147і, 148, 149 КЗпП України правила і по­рядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи
не закінчився встановлений для цьо­го строк, чи
застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховували при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня
робота працівника.

Ні в наказі про
звільнення, ні в документах, на підставі яких він був виданий, не йдеться про те, за яке ж конкретне грубе
порушення трудових обов'язків звільнений позивач.

Враховуючи ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що у
відповідача не було достатніх підстав для
звільнення ОСОБА_1. за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Зі змісту ч. З ст. 235 КЗпП України вбачається, що у разі визнання
формулювання причини звільнення неправильним або
таким, що не відповідає чинному законодавству, у випа­дках, коли це не тягне
поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у
точній відповід­ності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Позивач просив змінити формулювання причини звільнення з п. 1 ст. 41 на п.
1 ст. 36 КЗпП України, однак домовленості
між ним та відповідачем про припинення трудового догово­ру за згодою сторін не
досягнуто, а разом з тим, незважаючи на наявність в матеріалах справи заяви ОСОБА_1. про звільнення його з роботи у зв'язку з
закінченням терміну повно­важень, яку він не відкликав, та
враховуючи те, що позивач не ставив питання про поновлення його на роботі, суд не взяв до уваги, що у випадку
відсутності домовленості сторін про припи­нення трудового договору за п. 1 ст.
36 КЗпП України, звільнення вважається проведеним з іні­ціативи працівника (ст.38 КЗпП України) і не вирішив вимогу про зміну
формулювання причи­ни звільнення з роботи.

Відповідно до ч. З ст. 235 КЗпП України, якщо неправильне формулювання
причини звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який роз­глядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на
умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

3

Однак судом
жодним чином не перевірено і не спростовано доводи позивача про те, що причина звільнення, зазначена в
трудовій книжці, перешкодила йому влаштуватись на іншу роботу.

Відповідно до ст. 237і КЗпП України за наявності порушення прав
працівника у сфе­рі трудових відносин (незаконне
звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати
додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову)
шкоду покладається на власника або
уповноважений ним орган не залежно від форм власності, виду діяльності чи
галузевої на­лежності.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди, не навів з яких обставин він виходив, вважаючи, що позивачу не
заподіяно моральну шкоду та не послався на норми матеріального права, які
регулюють дані правовідно­сини.

На порушення вимог ст. 301 ЦПК України 1963 року суд апеляційної інстанції
нале­жним чином не перевірив законність і
обґрунтованість рішення суду та не усунув допущені су­дом першої
інстанції порушення норм матеріального права.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції не може
встано­влювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в
рішенні суду чи від­кинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин колегія суддів вважає, що постановлені в даній справі
судові рі­шення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суд­дів-

ухвалила:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та товариства з обмеженою відповідальністю
завод „Ремпобуттехніка" задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2
серпня 2004 року та ухвалу апеляційного
суду Тернопільської області від 26 жовтня 2004 року в даній справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.