Справа № 22-ц-1599-Ф/07
Головуючий суду першої інстанції Кисельова О.М.
Суддя-доповідач Полянська В.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02
жовтня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим у м.
Феодосії у складі:

головуючого   - Моісеєнко Т.І.,

суддів                                    - Полянської
В.О.,

Іщенка
В.І.,  при секретарі - Петриченко О.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.
Феодосії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,  ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною та
визнання права власності,  третя особа -
приватний нотаріус ОСОБА_2,  за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Феодосійського міського суду Автономної
Республіці Крим від 01 серпня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4.,  ОСОБА_3. про визнання угоди недійсною та
визнання права власності.

Свої
вимоги мотивував тим,  що з відповідачкою
перебуває в зареєстрованому шлюбі з 05 лютого 1994 року. За час спільного життя
вони на спільні кошти на ім'я ОСОБА_4. придбали нежиле приміщення за
адресою:АДРЕСА_1. Після покупки вищевказаного приміщення,  вони на спільні кошти відремонтували
його,  після чого це приміщення було
визнано жилим.  У липні 2005 року він
дізнався,  що його дружина 05 травня 2004
року,  без його відома і без його
згоди,  оформила договір дарування
зазначеної квартири на користь ОСОБА_3. Через те,  що відчуження їхнього спільного майна,  що вимагає нотаріального посвідчення,  могло бути оформлене тільки при наявності
його письмової згоди,  він вважає,  що відповідачкою було порушено його право
власності на половину спільного майна. Просив визнати недійсним договір
дарування від 05 травня 2004 року,
укладений між ОСОБА_4. та ОСОБА_3 щодо квартириАДРЕСА_1,  визнати за ним право власності на цю спірну
квартиру та стягненути з нього грошову компенсацію за 1/2 частки вартості цієї
квартири на користь ОСОБА_4.

Ухвалою
суду від 02 квітня 2007 року прийнята відмова позивача від вимог щодо стягнення
з нього грошової компенсації за 1/2 частки вартості квартири на користь
ОСОБА_4.,  та провадження у справі в цій
частині вимог закрито.

Рішенням
Феодосійського міського суду АР Крим від 01 серпня 2007 року позовні вимоги
задоволені.

Визнано
договір дарування від 05 травня 2004 року,
укладений між ОСОБА_5,  діючим від
імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_1 недійсним.

Визнано
за ОСОБА_1.  право власності на 1/2
частки квартири АДРЕСА_1.

Не
погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_3подала апеляційну скаргу,  яка містить вимоги про скасування рішення
Феодосійського міського суду від 01 серпня 2007 року з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції. В обгрунтування своїх вимог апелянт
посилається на неправильне застосування судом норм матеріального і
процесуального права,  неповне з'ясування
суттєвих обставин по справі і надання неналежної правової оцінки доказам,  які надавалися апелянтом.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача,  пояснення
осіб,  які з'явилися у судове
засідання,  перевіривши матеріали справи,  колегія суддів дійшла висновку,  що апеляційна скарга не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно
до ч. 1  ст.  303 ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1. ,  суд першої
інстанції виходив з того,  що при
посвідченні договору дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_5.,  діючим на підставі довіреності від імені
ОСОБА_4. та ОСОБА_2 були порушені норми сімейного законодавства України,  що потягло за собою порушення права власності
позивача на частку сумісно нажитого майна подружжя.

З такими
висновками суду погоджується колегія суддів,
оскільки вони зроблені на підставі досліджених доказів,  судом правильно встановлені фактичні
обставини справи.

Підставою
недійсності правочину відповідно до норм ч.1
ст.  215 ЦК України є
недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог,  які встановлені частинами 1-3, 5, 6,  ст.
203 цього Кодексу.

Частина
перша  ст.  203 ЦК
України вказує на те,  що зміст
правочину не може суперечити цьому Кодексу,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства.

Відповідно
до норм  ст.  60 СК України,  ч.3
ст.  368 ЦК України майно набуте
подружжям під час шлюбу,  належить
дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності,  якщо інше не встановлення домовленістю між
ними,  законом або рішенням суду.

Відповідно
до ч. 2,  3  ст.  65
СК України,   ст.  369 ЦК
України при укладенні договорів одним із подружжя вважається,  що він діє за згодою другого з подружжя.
Дружина,  чоловік має право на звернення
до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого,  що укладений другим із подружжя без її,  його згоди,
якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання
одним з подружжя договорів,  які
потребують нотаріального посвідчення або державної реєстрації,  а також договорів стосовно цінного
майна,  згода другого з подружжя має бути
висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно  ст.  44
Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,  затвердженої наказом Міністерства юстиції
України від 03 березня 2004 року №283/8882,
правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної
власності,  які потребують обов'язкового
нотаріального посвідчення і (або) реєстрації,
можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого
з подружжя.

З
вищенаведених нормативних актів випливає,
що для визнання угоди законною необхідною умовою є лише письмова згода
другого із подружжя.

З
матеріалів справи вбачається,  що
подружжя ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 05 лютого 1994 року по 04 липня 2007
року. Під час шлюбу,  09 грудня 1999
року,  придбали за договором
купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_4. нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 Після
ремонту вказане приміщення було переведене в жиле,  про що свідчить свідоцтво про право власності
на житло,  видане на ім'я ОСОБА_4. 12
листопада 2002 року (а.с. 6, 38)

Відповідно
до норм  ст.  60 СК України,  ч.3
ст.  368 ЦК України придбана
подружжям ОСОБА_1ми квартира АДРЕСА_1 є їх спільною сумісною власністю.

Проте
судом було встановлене,  що при
посвідченні 05 травня 2004 року договору дарування нежилого приміщення між ОСОБА_5.,  діючим на підставі довіреності від імені
ОСОБА_4. та ОСОБА_2 письмова згода від чоловіка власника -ОСОБА_1.  отримана не була,  що вказує на порушення вимог ч. 2,  3
ст.  65 СК України,   ст.  369
ЦК України,   ст.
44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Тобто,  оспорюваний договір дарування не відповідає
вимогам закону і є недійсним згідно ч.1
ст.  215 ЦК України.

Колегія
суддів погоджується з висновком суду про те,
що не можуть бути прийняті відомості щодо розірвання шлюбу між подружжя
ОСОБА_1ми 10 грудня 1996 року,  які
зазначені в службовій відмітці нотаріуса у дорученні від 03 травня 2004
року,  яке дано ОСОБА_4. ОСОБА_5. на
укладання договору дарування квартири. Як вбачається з відповіді Східного
відділу управління ЗАГС адміністрації м.
Бєлгороду РФ шлюб між
подружжя ОСОБА_1ми на час розгляду справи в суді розірваний не був. Колегія
суддів не може погодитися з доводами представника апелянта про те,  що оскаржуваний договір дарування,  посвідчений з дотриманням вимог закону,  оскільки вони спростовуються матеріалами
справи та її обставинами.

Обгрунтованим
є висновок суду про визнання за позивачем право власності на 1А частку
квартири,  оскільки відповідно до
ч.1  ст.
70 СК України у разі поділу майна,
що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,  частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Колегія
суддів вважає,  що,  розглядаючи спір,  суд першої інстанції повно і всебічно
дослідив і встановив обставини по справі,
надав належну правову оцінку доказам,
наданим сторонами,  правильно
визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон,  який їх регулює,  ухвалив рішення з дотриманням вимог  ст.
213 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків
суду,  тому скарга задоволенню не
підлягає.

Відповідно
до  ст.
308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без зміни,  якщо визнає,  що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і процесуального права.

На підставі
наведеного,  керуючись  ст.
ст.  303,  304,
307,  308,  313,
314,  315 ЦПК України,  колегія судів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення
Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 01 серпня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає/законної сили з моменту її проголошення,  однак може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги протягом двох місяців до суд' касаційної інстанції.