РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2007 року колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим в складі:

Головуючого, судді: Курської А.Г.

Суддів:                                              Горбань
В.В.

Синельщікової О.В.

При секретарі:                                   Галіч
Ю.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
Алуштинська державна нотаріальна контора, про продовження строку на подачу
заяви про прийняття спадщини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Алуштинського міського суду АР Крим від 23.02.2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

03.08.2005 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Алуштинська державна
нотаріальна контора, про продовження строку для прийняття спадщини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що після смерті його
батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, залишилось спадкове майно
-однокімнатна квартира АДРЕСА_1. У вказаній квартирі разом з батьком проживала
та проживає на теперішній час його дружина у другому шлюбі ОСОБА_2. Він с
матір'ю ОСОБА_4 проживав в м.Днепропетрівські. Між ним та батьком були добрі
стосунки, щорічно він приїзджав до нього в м.Алшута. Відповідачка не повідомила
його про смерть батька, унаслідок чого він^не був присутній на похоронах, а
також не мав можливості своєчасно подати до нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини. Крім того, існували й інші перешкоди для подання заяви, а
саме втрата свідоцтва про народження, яке повторно було видане йому тільки в
липні 2005 році, також хворіли матір та сестра, за якими треба було доглядати.
В січні 2004 року мати померла, і він був зайнятий її похованням. Позивач
вважав, що пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, просив
строк продовжити.

Рішенням суду позов задоволено, продовжено ОСОБА_1 строк
на подачу заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, терміном на шість місяців.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити, посилаючись на те,
що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Доводи апелянта
зводяться до того, що позивач не довів поважності причин, з яких він не
звертався до нотаріальної контори протягом більш, ніж 4 роки.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає

Справа №22-ц-4246/2007

їх
обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а рішення суду таким, що
підлягає скасуванню, з наступних підстав.

При задоволенні позову ОСОБА_1 суд виходив з його
обґрунтованості та доведеності на підставі норм ЦК України в редакції 2003 року. При цьому суд застосував
ст.ст.1260,1270,1272 ЦК України.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна,
оскільки вони є незаконними з точки зору застосування матеріального закону.

Як убачається з матеріалів справи, спадкодавець ОСОБА_3 помер в
ІНФОРМАЦІЯ_1 році. Один з його спадкоємців - його дружина ОСОБА_2, прийняла
спадщину в порядку встановленому ст.524 ЦК
України 1963 року, подавши заяву до нотаріальної контори 09.01.2002 року
(а.с.93).

Відповідно до п.5 розділу „Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України 2003
року при вирішенні цієї справи суду необхідно було керуватися не нормами ЦК 2003 року, а
нормами ЦК 1963
року. Сам факт видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 в 2005
році не свідчить про необхідність застосування в спірних правовідносинах ЦК України 2003
року, зважаючи на те, що вони припинилися до набрання чинності ЦК України 2003
року.

Таким чином, суд першої інстанції помилково застосував до
спірних правовідносин положення ЦК
України в редакції 2003 року, а саме статей 1270,1272.

Згідно зі ст.550 ЦК
України 1963 року строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього
Кодексу, може бути продовжений судом, якщо суд визнає причини пропуску
поважними.

В даному випадку продовження судом строку прийняття спадщини вимагало
одночасного вирішення судом у позовному провадженні питання про визнання за
позивачем ОСОБА_1 права на належну йому частку майна, що збереглося в натурі.

Вказане міститься в роз'ясненнях Пленуму Верховного Суду
України, в п.4 постанови №4 від 23.06.1983 року „Про практику розгляду судами
України справ про спадкування".

Проте позов ОСОБА_1 по цій справі не містить вимог про визнання за ним
права на спадкове майно після смерті батька.

В засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 дав пояснення
про те, що він ніяких інших позовних вимог, крім поновлення строку в суді не
заявляв. Не приймав участі у похованні батька, бо не був повідомлений про його
смерть в ІНФОРМАЦІЯ_1 році. Про це дізнався тільки в 2002 році від своєї баби,
яка проживає в Алушті.

Приймаючи участь в поминках в 2002 році, він з'ясував у нотаріуса в місті Алушта, які документи
необхідно для прийняття спадщини, але заяви до нотаріальної контори не подавав
ні до 2004 року, ні після цього. Вперше звернувся до суду для продовження
строку для прийняття спадщини саме за новим ЦК України в 2005 році.

Враховуючи, що відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд розглядає
справу лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, то слід
вважати, що розгляд однієї заяви про продовження та встановлення додаткового
строку для прийняття спадщини не містить для позивача відповідних правових наслідків
щодо спірної квартири.

Задовольняючи такий позов, суд першої інстанції порушив норми
процесуального права, а саме статті 214 ЦПК України, за якою під час ухвалення
рішення суд встановлює правовідносини та правову норму, яка підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судова колегія вважає, що встановлений статтею 549 ЦК України 1963
року строк в шість місяців для прийняття спадщини не виправдано пропущений
позивачем більш, чим на 4 роки. Причини, на які посилався позивач, не можна
вважати такими, що безумовно перешкоджали йому в здійсненні його спадкових
прав, оскільки їх

Справа №22-ц-4246/2007

наявність(
хвороба матері та сестри і інші) не виключала можливості для позивача
звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини ще в 2002
році.

Як убачається з фактичних обставин справи, позивач знав про наявність
спадкового майна після смерті батька, мав зв'язок з родичами в місті Алушті,
знав, де знаходиться нотаріальна контора, до якої слідувало подати заяву, але
ніяких реальних мір про намір прийняти спадщину не вжив.

Доводи позивача про те, що відповідачка, дружина його батька, приховувала
відомості про його смерть та про спадкове майно, не заслуговують на увагу,
оскільки не відповідають обставинам справи та наявним по справі доказам. На час
відкриття спадщини позивач був повнолітнім, освіченим, працездатним і на
власний розсуд міг вирішувати питання про реалізацію своїх спадкових прав.

Судова колегія, проаналізувавши всі наявні по справі
докази та фактичні обставини щодо даної конкретної справи, дійшла висновку, що
позовні вимоги про продовження та встановлення додаткового строку для прийняття
спадщини є безпідставними.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що з
урахуванням положень ч.3 ст.3ОЗ ЦПК України, коли апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, у випадку неправильного застосування норм
матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою
підставою для скасування рішення, оскаржуване рішення суду першої інстанції
слід скасувати за підставами п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням
нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.3ОЗ, 304, 305, 307, 309, 314, 316, 317, 325 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, рішення
Алуштинського міського суду АР Крим від 23.02.2007 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Алуштинська
державна нотаріальна контора, про продовження та встановлення додаткового
строку на подачу заяви про прийняття спадщини відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги
протягом двох місяців з дня набрання законної сили до суду касаційної
інстанції.