АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27
червня 2007 року                                                                                               м.   Чернівці

Колегія судців
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у
складі:

Головуючого
Яремка В.В.

Суддів Одинака
О.О.,  Половінкіної Н.Ю.

Секретаря
Орлецької Я.І.

за
участю представника відповідача Роговського В.П.,  розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу державного підприємства дослідного господарства «Яблунівське»
на рішення Сторожинецького районного суду від 29 листопада 2006 року в справі
за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства дослідного господарства
«Яблунівське» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,  заробітної плати за час виконання трудових
обов'язків,  відшкодування моральної
шкоди,  -

встановила:

У
березні 2006 року ОСОБА_1  звернувся з
даним позовом до державного підприємства дослідного господарства «Яблунівське»
(далі - підприємство).

Зазначав,  що 26 червня 2000 року його було прийнято до
відповідача на роботу робітником по вирощування плодів. 2 січня 2001 року його
зараховано на постійну роботу робітником колективу по спільному вирощуванню.
Наказом відповідача від 13 лютого 2006 року №10-к його звільнено з роботи
за   ст.
40 п.4 КЗпП України (прогул без поважних причин ) з того ж дня .

Вважаючи
звільнення незаконним,  просив поновити
його на роботі,  стягнути з відповідача
на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3818 грн.,  заробітну плату за час виконання трудових
обов'язків (за січень-лютий 2006 року) в сумі 572 грн. 70 коп. та моральну
шкоду в сумі 6000 грн.

Рішенням
Сторожинецького районного суду від 29 листопада 2006 року позовні вимоги
ОСОБА_1   задоволено частково: позивача
поновлено на роботі,  стягнуто з
підприємства на його користь заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3818
грн.,  моральну шкоду в сумі 1500 грн. та
500 грн. - витрат,  пов'язаних з наданням
правової допомоги .

У
задоволені позову в частині стягнення невиплаченої заробітної плати в сумі 572
грн.70 коп. відмовлено.

В
апеляційній скарзі підприємство просить рішення суду першої інстанції скасувати
та ухвалити нове рішення,  яким відмовити
ОСОБА_1   у задоволенні позовних вимог.

Посилається на
невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи,

Справа 22ц-490
Категорія   39/40

Головуючий у
І   інстанції ДячукО.О.

доповідач Яремко В. В.

2

недоведеність
обставин,  які суд вважав встановленими.

Вважає,  що суд помилково,  не враховуючи вимог  ст. 157 ЦПК України,  стягнув з підприємства середній заробіток за
час вимушеного прогулу за весь період розгляду справи,  безпідставно стягнув витрати по оплаті послуг
адвоката.

Заслухавши
доповідача про суть оскаржуваного рішення,
доводи апеляційної скарги,
пояснення представника відповідача,
перевіривши матеріали справи,
колегія вважає,  що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково,
виходячи з наступного.

Поновляючи
позивача на роботі,  суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того,  що
звільнення його з роботи за п.4  ст.  40 КЗпП України (прогул без поважних причин)
було незаконним.

Встановлено,  що позивач виконував свої трудові обов'язки
робітника по вирощування плодів. Для таких працівників відповідачем згідно
трудової угоди фактично не було визначено необхідності перебування на робочому
місці у певні визначені години та дні. Роботи позивачем за характером його
обов'язків виконувалися залежно від пори року та погодних умов.

Відповідачем
при цьому не доведено,  що позивача
належним чином в т.ч. письмово було поінформовано про зміну умов його праці.
Зокрема,  це стосується і наказу № 65-к
від 28 грудня 2005 року про зміну попередньої форми господарювання на
підприємстві,  який письмово не був
доведений до позивача.

Виходячи
із зазначених обставин,  виконання
позивачем робіт в саду належному відповідачу не за рознарядкою бригадира,  а на виділеній раніше ділянці на свій розсуд
не може розцінюватися як прогул без поважних.

Тому,  рішення суду першої інстанції про поновлення
позивача на роботі є правильним.

У
зв'язку з цим,  доводи апелянта про
те,  що позивач не довів фактів свого
перебування на роботі у дні,  визначені у
наказі про звільнення як дні прогулу,  є
необгрунтованими.

Правильність
визначення судом першої інстанції розміру заробітної плати,  яка підлягає стягненню з відповідача на користь
позивача за час вимушеного прогулу в сумі 3838 грн. апелянтом фактично не
оспорюється.

Апелянт
посилається на те,  що його вини у
тривалому розгляді судом справи не було і суд мав у місячний строк розглянути
справу. Однак,  такі доводи апелянта не можуть
бути підставою для зміни рішення суду у відповідній частині,  оскільки воно ухвалено відповідно до вимог
ст/235 КЗпП України.

Разом з
тим,  підлягають задоволенню вимоги
апелянта про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних
вимог позивача про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частково
задовольняючи вказані позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того,
що моральна шкода завдана відповідачем позивачеві незаконними діями зі
звільнення з роботи,  внаслідок чого
позивача було позбавлено можливості отримувати заробітну плату,  порушено його усталений спосіб життя,  його працездатність порушена,  позивач переживав стрес та зміни емоційного
стану.

Однак,  висновки суду першої інстанції про завдання
позивачеві моральної шкоди,  що давало б
підстави визначити конкретний розмір морального відшкодування,  не відповідають фактичним обставинам справи.
У справі не доведено завдання відповідачем позивачеві моральної шкоди у
конкретному розмірі,  а тому,  відповідно до п.п.1,  2
ст.  309 ЦПК України частині
рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у позові.

У справі
встановлено,  що внаслідок незаконного
звільнення ОСОБА_1  було порушено його
трудові права,  що призвело до
спричинення йому певної моральної (немайнової) шкоди.

Разом з
тим,  позивач не посилався на конкретні
докази завдання йому такої шкоди,  яка б
давала підстави визначати йому конкретний розмір морального відшкодування.

3

Враховуючи,  що поновлення позивача на роботі та стягнення
заробітку за час вимушеного прогулу вже є фактичним та достатнім відшкодуванням
завданої йому моральної шкоди,  підстав
для відшкодування такої шкоди у грошовому виразі,  колегія не знаходить.

Апелянт
посилається на безпідставність стягнення з нього на користь позивача 500 грн. -
витрат по оплаті послуг адвоката з мотивів неналежності доказу сплати таких
витрат.

Колегія
суддів вважає такі доводи необгрунтованими,
оскільки наявна у справі довідка (а.с.
40) є належним доказом сплати позивачем згаданих судових витрат.

Керуючись  ст.
ст.  209, 218, 303,  307,
309, 316 ЦПК України,  колегія
суддів,  -

вирішила:

Апеляційну
скаргу Державного підприємства дослідне господарство «Яблунівське» задовольнити
частково.

Рішення
Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2006 року
в частині стягнення з Державного підприємства дослідне господарство
«Яблунівське» на користь ОСОБА_1 моральної (немайнової) шкоди в сумі 1500
гривень скасувати.

В
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства дослідного
господарства «Яблунівське» про відшкодування моральної (немайнової) шкоди
відмовити.

В решті
рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 листопада
2006 року залишити без зміни.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення,
але може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду України
протягом двох місяців.