Справа № 22ц - 577/07                                      Головуючий
у 1 інстанції - Івасюта Л.В.
Категорія-21                                                        Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

2007 р.
липня 18                                                                                                         місто
Луцьк

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Волинської області
в складі:

головуючого -
судді Шевчук Л.Я.

суддів Свистун
О.В.,  Подолюка В.А.

при секретарі
Матюхіній О.В.

з участю
позивача ОСОБА_1

представника
позивача ОСОБА_2

представників
відповідача ОСОБА_3,  ОСОБА_4.,  ОСОБА_5
,  ОСОБА_6

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
територіального управління Держпромгірнагляду по Волинській області,  ВАТ «Луцький автомобільний завод»,  відділення виконавчої дирекції соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у
м. Луцьку про встановлення факту нещасного випадку на виробництві за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на
рішення Луцького міськрайонного суду від 14 травня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася в суд
із позовом про встановлення факту нещасного випадку на виробництві покликаючись
на те,  що 21 травня 2004 року біля 23 год. 30 хв. на авто
дорозі з села Рованці до міста Луцька на мості через річку Стир сталася
дорожньо-транспортна пригода в результаті якої загинув її чоловік ОСОБА_7.

В цей
день він працював у другу зміну,  з 16 год. 00 хв. до 00 год. 30 хв.,  на вивантаженні кузовів автомобілів ВАЗ із
залізничних вагонів,  з бригадою
працівників транспортного цеху під керівництвом майстра ОСОБА_8  ОСОБА_7
працював машиністом автомобільного крана на ВАТ «Луцький автомобільний
завод».

Після
закінчення роботи,  о 23 год. 30 хв.,  автокран під керуванням ОСОБА_7 виїхав з місця
вивантаження станції «Луцьк»,  яка
знаходиться по

вул.
Ківерцівській у м. Луцьку та мав прибути на ВАТ «Луцький автомобільний завод».
Однак,  на завод не прибув,  оскільки о 23 год. 50 хв. сталася ДТП.

Просила
встановити факт нещасного випадку на виробництві,  який стався із ОСОБА_7. 21 травня 2004 року під час виконання ним трудових
обов'язків,  оскільки відповідачі їй в
цьому відмовляють,  так як вважають,  що ОСОБА_7
відхилився від встановленого маршруту по особистих проблемах.

Рішенням
Луцького міськрайонного суду від 14 травня 2007 року в позові ОСОБА_1 до
територіального управління Держпромгірнагляд по Волинській області,  ВАТ «Луцький автомобільний завод»,  відділення виконавчої дирекції фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань у м. Луцьку про встановлення факту нещасного випадку на виробництві
- відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивач вказує на незаконність рішення із-за невідповідності
висновків суду обставинам справи та просить його скасувати і ухвалити нове
рішення,  задоволивши позовні вимоги в
повному об'ємі.

В
апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1
зазначає,  що відповідно до  ст. 6 «Положення про порядок розслідування та
ведення обліку нещасних випадків,
професійних захворювань і аварій на виробництві» від 21.08.2001 року
визнається пов'язаним з виробництвом і складається акт за формою Н-1 про нещасні
випадки,  що сталися з працівниками під
час виконання трудових обов'язків.

Оскільки
ОСОБА_7
працював водієм автокрана на ВАТ «Луцький автомобільний завод» і 21 травня 2004
року працював у другу зміну з 16 год.
00 хв. до 00 год. 30 хв.
22 травня цього ж року,  а ДТП сталася о 23 год. 50 хв.,  вважає,
що нещасний випадок стався під час виконання ним трудових обов'язків.

Крім
того зазначає,  що суд першої інстанції
не дав юридичної оцінки всім встановленим обставинам по справі,  зокрема,
що не доведено відповідачами факту самовільного використання ОСОБА_7. транспортного
засобу.

Заперечуючи    апеляційну                         скаргу    відповідачі    -
ВАТ    «Луцький

автомобільний
завод»,  територіальне управління
Держгірпромнагляду по Волинській області вказують,  що рішення ухвалене з додержанням норм
процесуального та матеріального права.

Заслухавши
доповідача,  пояснення позивача ОСОБА_1,  її представника ОСОБА_2,
представників відповідачів ОСОБА_3,  ОСОБА_4.,  ОСОБА_5
,  ОСОБА_6.,  перевіривши законність і обгрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених у суді першої інстанції,  колегія суддів приходить до висновку,  що апеляційна скарга підлягає до
задоволення,  а рішення суду до
скасування із наступних підстав.

Так,  з матеріалів справи вбачається,  що ОСОБА_7
працював машиністом автомобільного крана на ВАТ «Луцький автомобільний
завод».

21
травня 2004 року бригадою працівників транспортного цеху під керівництвом
майстра ОСОБА_8  відповідно до
технологічного процесу з 16 год.
00 хв. до 00 год. 30 хв.
на орендованій у станції «Луцьк» дільниці,
розташовані по вул. Ківерцівській у м. Луцьку,  проводилося вивантаження кузовів
автомобілів  ВАЗ    із залізничних    вагонів.
Для      забезпечення      виконання

технологічного    процесу використовувався   автомобільний  кран КС-3577 під керуванням ОСОБА_7. Після закінчення
вивантаження,  біля 23 год. ЗО хв.,  автокран,
під керуванням останнього,  виїхав
з місця проведення робіт і о 23 год.
50 хв. 21 травня 2004 року в чергову частину Луцького MB
поступило повідомлення,  що на
шляхопроводі через річку Стир між с. Рованці та м. Луцьком сталася
дорожньо-транспортна пригода,  де
автокран перекинувся,  а водій загинув на
місці пригоди.

Відмовляючи
у позові,  суд першої інстанції виходив з
того,  що ОСОБА_7. було порушено вимоги
ст.  ст. 139,  159 КЗпП України,  п.31 Правил трудового розпорядку для працівників
ВАТ «Луцький автомобільний завод»,
затверджених протоколом засідання правління заводу від 30 червня 2000
року №7,  узгоджених протоколом засідання
профкому заводу від 16.05.2000 року №188,
п.3.14.14 Інструкції з охорони праці №76 з безпечного ведення робіт для
кранівників стрілових самохідних автомобільних кранів,  затвердженої наказом генерального директора
заводу від 16.12.2003 року за №367 о/д,
яка забороняє кранівнику відхилятись від встановленого маршруту,  порушувати вимоги технологічного процесу. А
тому комісія обгрунтовано склала акт за формою НТ.

Однак,  з таким висновком суду погодитись не можна з
наступних підстав.

Відповідно
до п.6 Положення «Про порядок розслідування та ведення обліку нещасних
випадків,  професійних захворювань і
аварій на виробництві»,  затверджених
постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2001 року №1094 (чинних на
день,  коли стався нещасний випадок(
(далі) Положення) -визнається пов'язаним з виробництвом і складається акт за
формою Н-1 нещасний випадок,  що стався з
працівником під час виконання трудових обов'язків,  а також той,
що стався під час перебування на робочому місці протягом робочого часу
починаючи з моменту приходу працівника на підприємство до його виходу,  який повинен фіксуватися відповідно до правил
внутрішнього трудового розпорядку.

Судом
встановлено,  що ОСОБА_7 біля 23 години
30 хвилин 21 травня 2004 року з дозволу майстра ОСОБА_8  виїхав із місця вивантаження кузовів та
поїхав на територію заводу із порушенням встановленого маршруту,  чим порушив встановлені на ВАТ «Луцький
автомобільний завод» правила внутрішнього розпорядку. Дорожньо-транспортна
пригода сталася о 23 годині 50 хвилин.

Отже,  нещасний випадок із ОСОБА_7. стався під час
виконання ним трудових обов'язків,  а
саме повернення на територію заводу.

Покликання
відповідачів,  що ОСОБА_7 використовував
автокран в особистих цілях не знайшли свого підтвердження у судових
засіданнях,  оскільки відповідачі не
надали таких доказів.

Крім
того,  доводи відповідачів,  що потерпілий був у нетверезому стані і скоїв
ДТП,  не заперечує позивач. Однак,  як вбачається із пояснень свідка ОСОБА_9
,  який бачив на робочому місці біля
17-18 год. потерпілого
ОСОБА_7.,  що останній був у нетверезому стані (а.с. 96).

Факт
приїзду на робоче місце ОСОБА_7.
свідка ОСОБА_9  підтвердив свідок
ОСОБА_8  (а.с. 101).

Крім того,
перебування потерпілого у тяжкій степені алкогольного сп'яніння підтверджується
висновком судово-медичної експертизи №139/1.17-03 від 2 червня 2004 року.

Всупереч
вимогам  ст. 46 КЗпП України - ОСОБА_7 не був
відсторонений від роботи.

Пояснення
свідка ОСОБА_8 ,  що потерпілий був у тверезому стані під час виконання
трудових обов'язків не можуть бути прийняті як доказ,  оскільки спростовані в судовому засіданні і
свідок є працівником відповідача по справі.

Таким
чином,  доказів,  що нещасний випадок,  який стався з потерпілим ОСОБА_7. не пов'язаний з
виробництвом,  відповідачі суду не
надали.

П.12
Положення встановлено обставини,  коли за
висновками роботи комісій з розслідування не визнаються нещасними випадками
пов'язаними з виробництвом і не складається акт за формою Н-1.

Однак,  із висновків комісій спеціального
розслідування нещасного випадку від 7 червня 2004 року (а.с. 6),  та повторного спеціального розслідування
нещасного випадку від ЗО березня 2006 року (а.с. 12) не вбачається обставин,  встановлених Положенням,  а лише зроблено висновок про порушення ОСОБА_7. трудової
дисципліни.

Таким
чином,  із-за невідповідності висновків
суду обставинам справи рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити
нове,  задовольнивши позов повністю.

Відповідно
до  ст. 88 ЦПК України на користь
позивача із відповідача ВАТ «Луцький автомобільний завод» слід стягнути
понесені судові витрати.

Керуючись  ст.
ст.  307,  309,
313,  316,  317,
319,  88 ЦПК України,  на підставі
ст. 171 КЗпП України,  Положення
«Про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків,  професійних захворювань і аварій на
виробництві»,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу позивача ОСОБА_1
задоволити.

Рішення
Луцького міськрайонного суду від 14 травня 2007 року в даній справі
скасувати,  ухвалити нове рішення.

Позов задоволити.

Встановити,  що нещасний випадок,  який стався 21 травня 2004 року з потерпілим ОСОБА_7 пов'язаний з
виробництвом.

Стягнути
з відповідача ВАТ «Луцький автомобільний завод» в користь позивача ОСОБА_1 судові витрати
по справі в розмірі 7 грн. 50 коп.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.