Справа № 22ц-3977/07                                             Головуючий у 1
інстанції Сидоров Є.І.
23                                                               Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21
червня 2007р.                                                                                              м.
Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого                                                             Соломахи
Л.І.

суддів                                                          Олєйникової
Л.С. ,  Солодовник О.Ф.

при
секретарі                                                             Іванові
В.М.

за участю:

позивача                                                                          ОСОБА_1.

представника
відповідача                                            БарнетО.Ю.

третьої
особи                                                                    ОСОБА_2

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку апеляційну скаргу відповідача -
відкритого акціонерного товариства „Донецький хлібозавод №14" на рішення
Кіровського районного суду м. Донецька від 28 лютого 2007р. по справі за
позовом ОСОБА_1 до
відкритого акціонерного товариства „Донецький хлібозавод №14" (третя особа
- ОСОБА_2) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,  -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Кіровського районного суду м. Донецька від 28 лютого 2007р. з відкритого
акціонерного товариства „Хлібозавод №14" на користь ОСОБА_1.  стягнуто на відшкодування матеріальної шкоди 6840грн.
80коп.,  на відшкодування моральної шкоди
3000грн. та судові витрати по сплаті державного мита - 76грн. 90коп.,  а всього - 9917грн. 70коп. В решті вимог ОСОБА_1  відмовлено.

В
апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та направити
справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Зазначає,  що задовольняючи позов,  суд послався,
як на докази вини водія ОСОБА_3.,  на постанову Старобешівського районного суду від 20
серпня 2004р. у справі про адміністративне правопорушення та на показання
свідків з боку позивача. При цьому суд не врахував,  що свідки є друзями позивача і зацікавлені в
розгляді справи. Про постанову суду від 20 серпня 2004р. водій ОСОБА_2.
дізнався лише через 2 роки під час розгляду цивільної справи і тому не мав
можливості її оскаржити,  більш
того,  провадження по справі було
закрито. Суд не врахував,  що навіть
експерт-автотехнік не зміг встановити вину конкретного з водіїв,  посилаючись,
що по справі можливо виходити лише з пояснень сторін. Позивач не надав
суду доказів заподіяння йому моральної шкоди.

В апеляційній
інстанції представник відповідача Барнет О.Ю. доводи апеляційної скарги
підтримала.

2

Третя особа
ОСОБА_2. доводи апеляційної скарги відповідача підтримав.

Позивач ОСОБА_2  проти доводів апеляційної скарги заперечував,  просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши
суддю-доповідача,  представника
відповідача Барнет О.Ю.,  третю особу
ОСОБА_2  позивача ОСОБА_1. ,  дослідивши матеріали цивільної справи,  апеляційний суд вважає,  що апеляційна скарга підлягає
відхиленню,  а рішення суду залишенню без
змін з наступних підстав:

При
розгляді справи суд першої інстанції встановив,
що 12 жовтня 2003р. приблизно о 13 годині 30 хвилин на перехресті вул.
Купріна та вул. Шутова в м. Донецьку сталося зіткнення транспортних засобів.
Зіткнулися автомобіль КІА „SPORTAGE" державний реєстраційний НОМЕР_1,  який належить позивачу та під його керуванням
рухався по вул. Купріна у напрямку радгоспу „Широкий" м. Донецька,  та автомобіль „ГАЗ-3309" державний
реєстраційний номер 163 99 ЕВ,  який
належить ВАТ „Донецький хлібозавод №14",
під керуванням водія ОСОБА_2,
який виїхав на перехрестя з вул. Шутова. Внаслідок зіткнення обидва
автомобілі отримали механічні ушкодження.

Згідно
висновку №378 від 17 жовтня 2003р. спеціаліста-автотоварознавця сума заподіяної
позивачу матеріальної шкоди внаслідок пошкодження автомобіля складає 6840грн.
80коп.

Згідно
висновку №3403/18 від 27 липня 2006р. судової автотехнічної експертизи винним в
ДТП є
водій,  який при зазначених обставинах
рухався на перехрестя на червоний сигнал світлофору.

Кожний з водіїв
наполягає,  що він рухався на зелений
сигнал світлофору.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1.
,  суд виходив з того,  що ДТП
трапилася з вини водія ОСОБА_2,  який
виїхав на перехрестя на забороняючий червоний сигнал світлофора. Відповідальність
за заподіяну позивачу шкоду повинен нести відповідач,  який є власником автомобіля та з яким водій
ОСОБА_2.  перебував в трудових
відносинах.

В
задоволенні вимог про відшкодування витрат за товарне дослідження позивачу
відмовлено,  оскільки ним не надано
доказів про їх понесення.

Відповідно
до  ст. 303 ЦПК України під час розгляду
справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги.

Апеляційний
суд вважає,  що висновки суду про
відшкодування позивачу матеріальної та моральної шкоди відповідають обставинам
справи.

Як
зазначив суд,  пояснення водія ОСОБА_2
про те,  що він рухався на зелений сигнал
світлофора,  спростовуються матеріалами
адміністративної справи відносно ОСОБА_2 за
ст. 124 КпАП України.

Згідно
постанови Старобешівського районного суду Донецької області від 20 серпня
2004р. водій ОСОБА_2. виїхав на перехрестя на забороняючий червоний сигнал
світлофора та скоїв зіткнення транспортних засобів,  чим порушив п.10.1 Правил дорожнього руху
України. Провадження по справі закрито в зв'язку із закінченням строку
притягнення до адміністративної відповідальності,  тобто не з реабілітуючих підстав.

До
теперішнього часу зазначена постанова суду ОСОБА_2. не оскаржена.

Відповідно
до частини 3  ст. 61 ЦПК України
обставини,  встановлені судовим рішенням
у адміністративній справі,  що набрало
законної сили,  не доказуються при
розгляді інших справ,  у яких беруть
участь ті самі особи або особа,  щодо
якої встановлено ці обставини.

Свідки   ОСОБА_4
та   ОСОБА_5,     які
рухалися   за   автомобілем ОСОБА_1.  в тому ж
напрямку,  в судовому засіданні суду
першої інстанції

з

підтвердили,
що водій ОСОБА_2  виїхав на
перехрестя на зелений сигнал світлофора,
що одразу після зіткнення водій ОСОБА_2. визнавав свою вину,  але після того як на місце ДТП приїхали
представники хлібозаводу змінив свою позицію і став казати,  що винним в ДТП є ОСОБА_2

Відповідно
до  ст. 60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини,  на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами,  які беруть
участь у справі.

Посилаючись
на зацікавленість свідків ОСОБА_4.  та
ОСОБА_5.,  відповідач не надав суду
будь-яких доказів,  що спростовують їх
пояснення. Не надав відповідач суду і доказів того,  що водій ОСОБА_2. виїхав на перехрестя не на
червоний,  а на зелений сигнал
світлофора,  що позивач виїхав на
перехрестя на забороняючий сигнал світлофора.

В
засіданні апеляційного суду представник відповідача пояснила,  що будь-яких доказів,  що спростовують висновки суду першої
інстанції вона надати суду не може за їх відсутністю.

Третя
особа ОСОБА_2.,  підтримуючи доводи
апеляційної скарги,  також пояснив,  що будь-яких доказів щодо винних дій позивача
він надати суду не може.

Доводи
апеляційної скарги про те,  що позивач не
надав доказів заподіяння йому моральної шкоди,
не відповідають обставинам справи.

З
матеріалів справи встановлено,  що
внаслідок ДТП був
пошкоджений автомобіль позивача. Цей факт відповідач визнає. Зазначений факт
підтверджується висновком фахівця №378 від 27 липня 2003р. (а.с. 8-12),  матеріалами адміністративної справи відносно
ОСОБА_2,  яка долучена до матеріалів
цивільної справи (а.с. 39-55).

В
зв'язку із пошкодженням автомобіля позивач не міг певний час використовувати
його за призначенням,  вимушений був
додавати додаткових зусиль для організації свого життя,  шукати гроші для ремонту автомобіля,  що завдавало йому моральних страждань.

Визначаючи
розмір моральної шкоди,  суд врахував
характер дій відповідача,  характер та
обсяг фізичних та душевних страждань позивача,
інші негативні наслідки та стягнув на її відшкодування на користь
позивача 3000грн.

Апеляційний
суд вважає,  що розмір стягнутої на
користь позивача грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди є
розумним,  виваженим та
справедливим.  Завдавши шкоди майну
позивача 12 жовтня 2003р.,  відповідач до
теперішнього часу,  тобто на протязі
трьох з половиною років не прийняв заходів до її відшкодування,  позивач вимушений був за власні кошти
ремонтувати автомобіль. На протязі 3 місяців позивач не мав змоги
використовувати автомобіль в зв'язку із його пошкодженням.

Задовольняючи
позовні вимоги,  суд помилково послався
на вимоги  ст. 1166 та  ст. 1167 ЦК України 2003р.,
який набув чинності 01 січня 2004р.

ДТП сталося 12
жовтня 2003р.,  тобто до набрання ЦК України 2003р.
чинності,  а тому правовідносини,  що склалися між сторонами регулюються  ст. 440 та
ст. 440-1 ЦК УРСР
1963р.

Відповідно
до  ст. 440 ЦК УРСР шкода,  заподіяна особі або майну громадянина,  а також шкода,  заподіяна організації,  підлягає відшкодуванню особою,  яка заподіяла шкоду,  у повному обсязі. Той,  хто заподіяв шкоду,  звільняється від її відшкодування,  якщо доведе,
що шкоду заподіяно не з його вини.

Відповідно
до  ст. 440-1 ЦК УРСР моральна
(немайнова) шкода,  заподіяна громадянину
або організації діяннями іншої особи,
яка порушила їх законні права,
відшкодовується особою,  яка
заподіяла шкоду,  якщо вона не доведе,  що моральна шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за
рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

4

Помилкове
посилання суду першої інстанції на вимоги ЦК
України 2003р. не спростовує висновків суду.

Суд
першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та
процесуального права,  підстав для
скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має,  доводи апеляційної скарги необгрунтовані і не
спростовують висновків суду,  тому
відповідно до частини 1  ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін.

Згідно
рішення суду відповідні суми на користь позивача стягнуті з ВАТ „Хлібозавод
№14". Згідно наданої апеляційному суду копії статуту правильна назва
відповідача „Відкрите акціонерне товариство „Донецький хлібозавод
№14",  а тому апеляційний суд вважає
необхідним вточнити назву відповідача та викласти резолютивну частину рішення з
урахуванням правильної назви відповідача.

Керуючись  ст. 307,
ст. 308,   ст. 314,   ст. 315 ЦПК України,  апеляційний суд Донецької області,  -

УХВАЛ И В:

Апеляційну
скаргу відповідача - відкритого акціонерного товариства „Донецький хлібозавод
№14" відхилити.

Рішення
Кіровського районного суду м. Донецька від 28 лютого 2007р. залишити без змін.

Вважати,  іцо відповідачем по справі є відкрите
акціонерне товариство „Донецький хлібозавод №14",  та викласти резолютивну частину рішення
Кіровського районного суду м. Донецька від 28 лютого 2007р. в наступній
редакції: „Вимоги ОСОБА_1 до
відкритого акціонерного товариства „Донецький хлібозавод №14" (третя особа
ОСОБА_2) про стягнення матеріальної та моральної шкоди,  заподіяної ДТП,  задовольнити.
Стягнути з відкритого акціонерного товариства „Донецькій хлібозавод №14"
на користь ОСОБА_1
матеріальну шкоду у розмірі 6840грн. 80коп.,
моральну шкоду - 3000грн. та судові витрати по сплаті державного мита -
76грн. 90коп.,  а всього - 9917грн.
70коп. В решті вимог відмовити".

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала
може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з  дня
набрання нею законної сили.