Справа №22ц-798/07                                                         Головуючий у 1 інстанції- Кухтей Р.В.
Категорія -18                                                                         Доповідач - Русинчук М.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

17 жовтня
2007  року Колегія  суддів
судової  палати  у
цивільних  справах апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Сівчука Є.І.,

суддів - Мудренко Л.І., Русинчука М.М

при секретарі -
Губарик К.А., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою відповідальністю
«Аміко-Кераміка» про стягнення боргу за договорами позики за апеляційною
скаргою позивача на рішення Луцького міськрайонного суду від 30 липня
2007 року

встановила:

Рішенням
Луцького міськрайонного суду від 30 липня 2007 року в позові ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою відповідальністю «Аміко-Кераміка»
про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

В апеляційній
скарзі позивач просить скасувати вказане судове рішення і ухвалити нове рішення
про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення ним вимог процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і це відповідає обставинам справи, що за
укладеними між сторонами у письмовій формі 30 листопада 2001 року, 10 червня, 5
липня, 22 і 31 жовтня, 3 і 25 грудня 2002 року вісьмома окремими договорами
позики (31 жовтня - два договори) позивач в день їх укладення передав відповідачу 31153 грн., 26815 грн., 9000
грн., 9000 грн., 16200 грн., 12000 грн., 39000 грн. і 7000 грн.
відповідно (а. с. 8-16). За умовами кожного із цих договорів кошти позичались на 6 місяців і мали бути повернуті
позичальником протягом 7 днів після закінчення вказаного строку. По
першому договору, як визнає сам позивач, згідно з угодою про припинення
зобов'язання зарахуванням від 23 липня 2002 року йому повернуто 28033 грн.

2

Виходячи з
наведених умов зазначених договорів, строк для повернення позики закінчився: по
першому - 06.06.2002 року, по другому -17.12.2002 року, по третьому -
12.01.2003 року, по четвертому - 29.04.2003 року, по п'ятому і шостому -
08.05.2003 року, по сьомому - 10.06.2003 року, по восьмому - 02.07.2003 року.

Згідно із ст.ст.
71, 76 ЦК УРСР 1963
року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний трирічний
строк позовної давності по кожному і і згаданих договорів почав свій перебіг
з наступного дня після спливу строку для повернення позики (3 липня 2007
року) і закінчився по найпізніше укладеному з них
3 липня 2006 року, оскільки новим ЦК України, який з огляду на пункт 6 «Прикінцевих
і перехідних положень» підлягає застосуванню до спірних правовідносин в
питаннях тривалості, переривання і наслідків закінчення строків позовної
давності, не встановлено для розглядуваних вимог позовної давності більшої
тривалості.

23 березня 2004
року позивач звертався до суду з тотожним розглядуваному позовом, який ухвалою
Луцького міськрайонного суду від 14 вересня 2006 року (а. с. 60), яка набрала
законної сили, залишено без розгляду у зв'язку з його повторною неявкою в
судове засідання без поважних причин.

За загальним
правилом, встановленим ч. 2 ст.
ЦК України, який діяв на час звернення ОСОБА_1 з першим позовом, позовна
давність переривається пред'явленням особою позову, після чого відповідно до
частини третьої цієї статті позовна давність починається заново, а час, що
минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не
зараховується.

Частиною 1 ст.
265 цього Кодексу передбачено виняток із наведеного правила, за яким залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу
позовної давності.

Аналіз змісту
статей 263 (зупинення перебігу позовної давності), 264 (переривання перебігу
позовної давності) і 265 (перебіг позовної давності у разі залишення позову без
розгляду) ЦК України
у їх взаємозв'язку дає підстави витлумачити ч. 1 ст. 265 названого Кодексу так,
що пред'явлення позову, залишеного без розгляду, не перериває позовної
давності, оскільки ця обставина має значення для переривання, а не зупинення
позовної давності.

Виходячи з
цього, слід вважати, що пред'явлення ОСОБА_1 у березні 2004 позову, тотожного розглядуваному, не перервало перебігу позовної
давності, який почався, як вже зазначалось, по останньому із згаданих
договорів 3 липня 2003 року і закінчився 3 липня 2006 року.

Позивач
звернувся до суду з розглядуваним позовом 7 березня 2007 року 11 ісля закінчення позовної давності, не довівши
поважності причин її пропущення, зв'язку з чим суд першої інстанції
відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК
України дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні його основних
(повернення позики) і додаткових ( стягнення пені) вимог, позовна давність по
останніх з яких спливла зі спливом позовної
давності до основної вимоги (ст. 266 цього Кодексу). Та обставина, що в провадженні суду з 23 березня
2004 року по 14 вересня 2006 року знаходилась справа за таким же
позовом" ОСОБА_1, не може вважатись поважною причиною пропущення ним
позовної давності, оскільки цей позов з вини позивача через неявку його без
поважних причин двічі підряд в судові засідання був залишений без розгляду. Якби
не така поведінка позивача,

3

яка     вказує     на
його     легковажне
відношення    до    пред'явленого    ним позову,
даний цивільно-правовий спір міг бути вирішений у першій справі.

Доводи апелянта не спростовують наведених висновків суду.

Оскаржуване
рішення суду постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального
права, а наведені в ньому висновки відповідають обставинам справи.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від
30 липня 2007 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному
порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею
законної сили.