Справа № 22ц-855/2007 р.                                                  Головуючий
Категорія:       спори,       що                                                Гудзюк
договорів                                                Доповідач
в апеляційній інстанції
дарування                                                                              Сіренко
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16 " травня 2007 р. колегія суддів судової
палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

Головуючого               Трюхана Г.М.,

Суддів                          Сіренка Ю.В., Скіця
М.І.,

при
секретарі               Петренко С.П.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 5 березня 2007
року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
недійсним доручення, договору дарування та визнання права власності на
квартиру, заслухавши учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, -

встановила:

Позивачка в січні 2007 року звернулася до суду із позовом
до відповідачів про визнання доручення від її імені на ім'я ОСОБА_3, від 19 квітня
2004 року і договору дарування від 9 липня 2004 року квартири
АДРЕСА_1недійсними та визнання права власності на цю квартиру за нею.

Зазначала, що 9 липня 2004 року ОСОБА_3,
яка діяла за її" дорученням від її імені уклала з ОСОБА_1 договір
дарування належної їй на праві власності зазначеної квартири. Вказане доручення
та укладений на його підставі договір дарування необхідно визнати надійсними,
оскільки доручення підписане нею під впливом помилки та обману збоку ОСОБА_2
Підписуючи доручення вона в силу свого віку та стану здоров'я вважала, що
підписує.заповіт і не мала наміру дарувати квартиру та залишитись без житла.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 5 березня 2007 року позов
задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на
невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушує питання про
скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про
відмову в задоволенні позову.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в порядку статті 303
ЦПК України, колегія суддів судової палати вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивачка,
даючи ОСОБА_3 доручення
від 19 квітня 2004 року, діяла під впливом помилки, оскільки не мала наміру
дарувати належну їй квартиру ОСОБА_1 і вважала, що складає договір довічного
утримання за нею з боку ОСОБА_2 чи заповіт.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони зроблені
всупереч зібраним доказам та не відповідають нормам матеріального права.

Відповідно до статті 229 ЦК
України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 28 квітня 1078 року №3
«Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», роз'яснив, що під
помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета
чи інших істотних умов угоди, яке вплинуло на її волевиявлення, за відсутністю
котрого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

По справі встановлено і це не заперечує позивачка, що
сторони з 1995 року перебували у дружніх, стосунках. Відповідачка ОСОБА_2
надавала позивачці допомогу у її догляді і веденні домашнього господарства,
оскільки та за віком і станом здоров'я такої допомоги потребувала. На користь
такого висновку свідчить також те, що ОСОБА_4 10 серпня 1999 року укладала на
ім'я ОСОБА_2 заповіт.

19 квітня 2004 року позивачка дала доручення ОСОБА_3 зібрати всю необхідну документацію та в подальшому
подарувати ОСОБА_1 належну їй квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1. Зазначене
доручення посвідчене приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального
округу Черкаської області ОСОБА_5.

За цим дорученням ОСОБА_3
оформила, а ОСОБА_4 отримала 11 червня 2004 року свідоцтво про право власності
на квартиру. З цього приводу дії ОСОБА_3
позивачкою не оспорюються.

Підготувавши всі необхідні документи, ОСОБА_3 9 липня
2004 року за вказаним дорученням подарувала належну ОСОБА_4 квартиру ОСОБА_1

З часу вчинення зазначених правочинів по час звернення до
суду з даним позовом позивачка їх не оспорювала.

З показів приватного нотаріуса ОСОБА_5 у суді вбачається, що волевиявлення
ОСОБА_4 при наданні доручення ОСОБА_3 19
квітня 2004 року було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Наведене свідчить, що судом зроблені супереч.1иві та непереконливі висновки
про те, що позивачка в силу свого віку та стану здоров'я невірно сприймала суть
і зміст укладених з нею правочинів.

Крім цього, суд зробивши висновок, що позивачка не мала
наміру дарувати квартиру ОСОБА_1 не встановив, який правочин вона мала намір
вчинити, оскільки рішення з цього приводу містить припущення про намір
позивачки укласти договір довічного утримання або заповіту.

З урахуванням наведеного, та зважаючи на те, що позивачка
не довела вчинення нею правочинів під впливом помилки, погодитися з рішенням
суду не можна, а тому воно підлягає до скасування з ухваленням нового за
наявними у справі доказами на підставі статті 309 ЦПК України про відмову в
позові.

Керуючись ст.ст.
307; 309; 314; 316 ЦПК України, судова палата, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської
області від 5 березня 2007 року по даній справі скасувати.

ОСОБА_4 в позові
відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом
двох місяців.