Справа 22ц-2119/2007 p.                                                        Головуючий
усунення перешкод у                                                                   Лігус
квартирою                                                        Доповідач:    КарімоваЛ.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

24 квітня 2007 року   судова колегія судової палати з цивільних
справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого -  Карімової  Л.В.,

суддів:                 Кірсанової  Л.І.,

Зазулинської
Т.П., при
секретарі   Зелінській   І.В.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2007 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про усунення перешкод у користуванні майном та вселення,

ВСТАНОВИЛА:

У
листопаді 2006 року
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про вселення його до квартири АДРЕСА_1

Посилався на те,
що після смерті своєї матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, він
успадкував   1/4 частину зазначеної
однокімнатної ізольованої квартири та зареєстрував її на своє ім'я в КП
Харківське БТІ.

За
вказаною адресою він зареєструвався з 06
вересня 2006 року, з
цього часу провадить оплату за належну йому частину спірної квартири.

Відповідач
- його племінник
ОСОБА_1., якому належить право власності на 3/4 частини вказаної квартири,
проживає в ній, неодноразово перешкоджає йому вселитися у квартиру та
добровільно не бажає компенсувати належну йому частину власності (а.с.3).

При
розгляді справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 уточнив свої позовні вимоги та
на підставі зазначених доводів просив усунути перешкоди у користуванні його
власністю - належною
йому 1/4 частиною спірної квартири шляхом вселення в неї, оскільки відповідач
замінив замки на вхідних дверях квартири, спричиняє конфлікти (а.с.22- 23).

ОСОБА_1.
позов не визнав, посилаючись на те, що в спірній квартирі він проживав з
бабусею, яка заповідала цю квартиру тільки йому. Сумісне проживання з позивачем
не можливе, оскільки він зловживає спиртними напоями, чинить сварки.

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2007 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено. Постановлено усунути перешкоди в здійсненні права
користування та розпорядження власним майном ОСОБА_2 та вселено його в квартиру
АДРЕСА_1

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати це рішення суду першої інстанції
та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення
судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає,
що постановляючи рішення про вселення позивача у спірну квартиру судом не
враховано, що належна позивачу частка квартири менша, ніж норма жилої площі,
яка встановлена  ст. 47 ЖК України на
одну особу, що підлягає виділу. Вселення позивача у однокімнатну квартиру
порушує його права як співвласника квартири, якому належить більша її частка,
та який тривалий час проживає в квартирі.

2

Вважає
також, що судом не враховані вимоги ч.3 ст. 358 ЦК України, оскільки відсутні відповідні умови  для користування позивачем 1А частини спірної
квартири.

Також
посилається й на те, що судом не враховані його доводи про те, що ОСОБА_2 має
на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2, не
потребує житла, між тим спірна квартира є його(відповідача) єдиним місцем
проживання ще до смерті спадкодавця.

Вислухавши
пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду
першої інстанції - скасуванню
з наступних підстав.

Постановляючи
рішення про задоволення позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що
відповідно до вимог ст..
48 Закону України „Про власність" та ст. 391 ЦК України позивач як власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм
майном.   Крім того, вселившись у спірну
квартиру, ОСОБА_2 відповідно до ст..ст. 64,65
ЖК України набув рівного з відповідачем права користування цим житлом.   Оскільки ОСОБА_1 не оспорювалася   наявність перешкод для вселення та
користування спірною квартирою позивача, який є власником 1/4  її частки, суд вважав, що порушене право
ОСОБА_2 підлягає захисту шляхом вселення в цю квартиру.

Між тим
з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони суперечать вимогам
закону та не відповідають доказам у справі.

Як
свідчать матеріали справи ОСОБА_3, яка проживала разом з онуком ОСОБА_1 в
квартирі АДРЕСА_1
заповіла останньому все належне їй майно у тому числі й вказану однокімнатну
приватизовану квартиру (
а.с. 13).

Після
смерті спадкодавця   відповідачу ОСОБА_1.
було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на1/4 часток
зазначеного у заповіті майна(а.с. 7),
оскільки позивач ОСОБА_2 як інвалід другої групи мав право відповідно до
ч.1 ст. 1241 ЦК України
на обов'язкову долю в спадщині, і йому було видано свідоцтво про право на
спадщину за законом на 1/4 частку майна ОСОБА_3.(а.с.б).

У
зв'язку з чим сторони є співвласниками спірної квартири відповідно до ст. 356 ЦК України.

Відповідно
до положень ст. 13 Конституції
України та вимог ч.2 ст. 318,
ст.ст. 319-320 ЦК України
усі суб'єкти права власності є рівними перед законом і всім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення їх прав.

Як
пояснювали сторони у суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_1. проживав у
спірній квартирі разом із спадкодавцем ОСОБА_3. та користується цим житлом і
після її смерті.   Позивач  не користувався та не проживав у зазначеній
квартирі, а зареєструвався в ній тільки 06.09.2006
р. без згоди відповідача.

Таким чином
відповідно до вимог ч.1 ст. 319
ЦК України позивач як власник частки спірної квартири не був її користувачем і
не набув такого права тільки   фактом
реєстрації у квартирі.

Посилання
суду першої інстанції на те, що ОСОБА_2 набув право користування зазначеною
квартирою відповідно до вимог ст.ст. 64,65
ЖК України є помилковим, оскільки зазначені норми права регулюють
правовідносини, що витікають з обставин користування жилими приміщеннями, що
належать державному або громадському жилому фонду, а не на праві приватної
власності громадян.

З
пояснень сторін у суді апеляційної інстанції убачається, що між ними не
вирішувалося питання про можливість виділу ОСОБА_2 належної йому частки спірної
квартири у натурі відповідно до вимог ст. 358
ЦК України.

За таких
обставин застосування судом першої інстанції вимог ст. 391 ЦК України до
виниклих правовідносин є помилковим.

3

ОСОБА_2 не оспорював і тих
обставин, що має на праві приватної власності ізольовану квартиру, яку під час
виникнення цього спору зареєстрував на свою дружину, з якою має намір розірвати
шлюб. За таких обставин посилання позивача у суді апеляційної інстанції на те,
що зазначені дії відповідача призводять до того, що він не має будь-якого
житла, є безпідставними.

Виходячи
з наведеного, судова колегія вважає за необхідне скасувати рішення суду першої
інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального права, та
постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позову про вселення у спірну квартиру.

Керуючись
ст.ст. 319, 358, 391 ЦК України,
ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1
ст. 307, ст.ст. 309, 313,314, 316, 317, 319   ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу задовольнити.

Рішення
Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2007 року скасувати
та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та
вселення.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може
бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.