Справа № 22-ц-5352007 рік                               Головуючий у 1
інстанції Гімон М.М.
18                                                                 Суддя-доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5  червня
2007  року  колегія
судців  судової палати  у
цивільних  справах апеляційного
суду Донецької області в складі:

головуючого
Баркової Л.Л.

суддів  Шапара Ю.І., Кочегарової Л.М.

при
секретарі Лепеха А.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання угоди дійсною, стягнення суми та прибутку за
апеляційною скаргою позивачів на рішення Іллічівського районного суду міста
Маріуполя від 13 квітня 2007 року,

встановила:

Рішенням
Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 13 квітня 2007 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2
відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивачі просять рішення скасувати і постановити нове
рішення про задоволення їх позовних вимог, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права, необ'єктивну оцінку наданих доказів.

Заслухавши
судцю-доповідача, пояснення позивачів та їх представника ОСОБА_5, які доводи
скарги підтримали, заперечення відповідачів, які просили відмовити у
задоволенні скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Відповідно
до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано
правильне по суті і справедлива рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що у травні 2006 року між
ВАТ ММК ім.ІлЛіча'Ч ОСОБА_3 було укладено договір на вирощування
сільськогосподарської продукції, за умовами якого ОСОБА_3 брала на себе
зобов"язання виконати ручні роботи по вирощуванню сільськогосподарської
продукції на площі 20 га та здати вирощену продукцію, з отриманням натуральної
оплати в розмірі 20% від вирощеної продукції.

ОСОБА_1
за згодою ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 усний договір про вирощування
сільськогосподарських культур - огірків, дині, кавунів.

За цим
договором кожна із сторін внесла на загальні потреби по 6000 грн. Протягом
травня-липня 2006 року зазначені кошти на загальну суму 18 000 грн. були
витрачені на оплату праці найманих працівників для прополки земельної ділянки.

Ці
обставини підтверджуються поясненнями сторін, договором № 3668 від 16 травня
2006 року про між ВАТ"ММК ім.Ілліча" та ОСОБА_3, довідкою про
кількість отриманої натуроплати за зазначеним договором.

Згідно ст. 1131 ЦК України договір
про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про
спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення
їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна,
покриття витрат та збитків учасників. їх участь у результатах спільних дій та
інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено
законом про окремі види спільної діяльності.

Відмовляючи
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у задоволенні позову, суд виходив з того, що підстав для
визнання договору дійсним немає, що позивачі не навели доказів на підтвердження
своїх розрахунків щодо розміру вартості частки у спільному майні та прибутку
від спільної діяльності чи економічних наслідків цієї діяльності.

В
рішенні повно відображені обставини, що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені обставини та правові наслідки є вичерпними і
відповідають дійсності, підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Сторони
не заперечували, що умовами договору, вони зібрали 18 000 грн. для оплати праці
найманим працівникам і зібрані кошти були витрачені саме на ці роботи, оскільки
тричі проводилася прополка рослин.

Колегія
суддів вважає, що підстав для стягнення з відповідачів на користь позивачів 6
000 грн. внесених на виконання робіт по прополці немає, оскільки ці роботи були
фактично виконані до початку збору врожаю і факт оплати за ці роботи найманим
працівникам сторонами не оспорюється.

Від цих
внесків та реалізації частки огірків позивачі, поряд з відповідачами отримали
прибуток, поділили його між собою і тому законних підстав для повернення цих
коштів немає.

У липні
2006 року, за згодою сторін, поле, де вирощувалися огірки, було поділено і
кожен самостійно займався збором врожаю та реалізацією огірків. Гроші від
продажу огірків використовували на власний розсуд.

Позивачі
не заперечували, що після конфлікту, який стався 15 серпня 2006 року, вони
ніякі роботи на полі не виконували, участі у діяльності по збору врожаю та його
реалізації не приймали.

За таких
обставин, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив позивачам у стягненні з
відповідачів частки прибутку.

Доводи
апеляційної скарги про те, що позивачі мають право на 20% від прибутку від
реалізації продукції є неспроможними, оскільки письмовий договір за таких умов
укладено тільки з ОСОБА_3, а позивачі не надали доказів на обгрунтування цих
вимог.

Крім
того, посилання ОСОБА_1 і ОСОБА_2
на те, що прибуток від реалізації продукції підлягав поділу на рівні частки
спростовується матеріалами справи з яких вбачається, що поле з огірками було
поділено і кожен займався реалізацією своєї частки.

Вимоги
позивачів про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 3% річних від суми внеску на
спільну діяльність не ґрунтуються на умовах договору. Ніхто із сторін не давав
суду пояснень, що була така домовленість між ними при обговоренні умов праці.

Таким
чином, суд першої інстанції повно, всебічно і об"єктивно встановив
обставини справи, правильно застосував матеріальний закон і дійшов
обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_23адоволенню не
підлягають.

Посилання
в апеляційній скарзі на неналежну оцінку матеріалів про відмову у порушенні
кримінальної справи не заслуговують на увагу, оскільки органи міліції порушень
кримінального закону з боку відповідачки ОСОБА_3 не встановили і запропонували
позивачам вирішувати спір в порядку цивільного провадження.

Доводи
скарги про те, що суд неправильно застосував матеріальний закон є
безпідставними, оскільки суд правильно встановив характер правовідносин між
сторонами і вирішив спір на підставі норм Цивільного Кодексу України, які
регулюють дані правовідносини.

Інші
доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не є підставою для
скасування рішення.

Нових
доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та
могли вплинути на рішення суду позивачами апеляційному суду не надано не
надано.

Апеляційний
суд вважає, що рішення суду є законним та обгрунтованим, відповідає вимогам
ст.ст. 10,60,212,213 ЦПК України і підстав для його скасування немає.

Відповідно
до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано
правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись
ст.ст.303,307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну
скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
відхилити.

Рішення
Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 13 квітня 2007 року залишити
без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом
двох місяців з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо
до суду касаційної інстанції.