Справа № 22ц-617/2007                   Головуючий по 1-й інстанції
- 43                                     суддя
Доповідач-суддя
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11
квітня 2007 року                                                 м.
Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі

головуючого:
судді Шабанової В.О.,

суддів: Стратіло
В.І., Папоян В.В.,

при секретарі
Кошмак Т.С,

з участю
позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, їх
представника адвоката ОСОБА_4,

представників
відповідача Ангеліна І.І., Корнійчук А.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду в м. Донецьку
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_2 на рішення
Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 08 листопада
2006 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Комунального
підприємства „Будівельник" про захист прав споживачів та відшкодування
моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

У квітні
2006 року позивачі звернулись до суду з цим позовом до відповідача КП
„Будівельник", в обгрунтування якого посилались на те, що вони є
співвласниками двокімнатної квартири АДРЕСА_1

В ніч з
31 березня на 1 квітня 2006 року внаслідок пориву труби холодного
водопостачання у туалеті була залита водою їх квартира, а також квартири інших
мешканців цього будинку, що знаходяться поверхами нижче. Пошкодження труби, через
яке сталося залиття, було усунуто аварійною службою шляхом встановлення
„хомута".

В
результаті залиття їм, як співвласникам квартири, а також іншим мешканцям
квартир завдано матеріальну та моральну шкоду.

Винним у
заподіянні цієї шкоди позивачі вважали відповідача КП „Будівельник", на
балансі якого перебуває будинок. Вина відповідача полягає у тому, що, останній
неналежним чином виконував свої обов'язки щодо технічного обслуговування
системи водопроводу.

Просили ухвалити рішення, яким визнати незаконною бездіяльність відповідача
по нездійсненню своєчасного технічного обслуговування та ремонту
внутрішньобудинкових мереж водопостачання у їх квартирі, встановити факт
наявності вини відповідача у пориві труби холодного водопостачання у їх
квартирі у ніч з 31 березня на 01 квітня 2006 року у зв'язку з нездійсненням
своєчасного технічного
обслуговування     та     ремонту внутрішньобудинкових     мереж

водопостачання,
зобов'язати відповідача протягом 3-х календарних днів з дати винесення рішення
за свій рахунок і своїми силами виконати роботи по заміні труб

холодного водопостачання у їх квартирі, стягнути з відповідача на
їх користь в рахунок відшкодування моральної шкоди по 5000 грн. кожному.

Під час
розгляду справи позивачі змінили свої вимоги, посилаючись на те, що за 7
місяців, що минули з моменту пориву труби та залиття їх квартири, відповідач
ніяких дій по усуненню шкідливих наслідків не здійснив, позовні вимоги не
визнав. Вони весь час виконували свої обов'язки, визначені умовами договору про
участь у витратах на утримання будинків та прибудинкової території, укладеного
між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем від 03.04.2006 року, а відповідач свої
обов'язки, визначені цим договором, не виконує, чим порушує їх права як
споживачів послуг. З урахуванням наведеного просили ухвалити рішення, яким
розірвати вказаний договір, зобов'язати відповідача укласти публічний договір з
позивачами відповідно до Типового договору про надання послуг з утримання
будинків і споруд та при будинкових територій, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 р. №560, стягнути з відповідача на
їх користь сплачені за період з 03.10.2003 р. по 03.04.2006 р. грошові кошти на
виконання неіснуючого зобов'язання у сумі 654 грн.59 коп., а також стягнути з
відповідача 3% загальної вартості наданих за цим договором послуг у сумі 5, 58
грн.

Рішенням
Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 08.11.2006 року
у задоволенні позову відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2,
та ОСОБА_3 просять рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове
рішення, яким визнати незаконною бездіяльність КП „Будівельник" по
нездійсненню своєчасного технічного обслуговування та ремонту
внутрішньобудинкових мереж водопостачання у їх квартирі, стягнути з відповідача
на їх користь 121, 70 грн., витрачених на закупівлю матеріалів для заміни труби
водопостачання, стягнути з відповідача на їх користь в рахунок відшкодування
моральної шкоди по 5000 грн. кожному, розірвати договір про участь у витратах
на утримання будинку та прибудинкової території від 03.04.2006 року, укладений
між ОСОБА_1 та відповідачем, зобов'язати відповідача укласти публічний договір
з позивачами відповідно до Типового договору про надання послуг з утримання
будинків і споруд та при будинкових територій, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №560.

Від відповідача
письмових заперечень на скаргу не надійшло.

Апеляційний
суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне
її відхилити.

Відповідно
до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення буз
змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Відмовляючи
у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що на позивачів, як на
власників квартири покладається обов'язок утримувати приватизованими ними
квартиру за рахунок власних коштів, проводити за власні кошти ремонт квартири,
здійснювати контроль та технічне обслуговування труб холодного водопостачання.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що вина відповідача у пориві
труби холодного водопостачання у квартирі позивачів відсутня, а їх вимоги з
посиланням на Закон України „Про захист прав споживачів" щодо зобов'язання
відповідача за свій рахунок і своїми силами виконати роботи по заміні труби у
їх квартири, суд визнав безпідставними та необгрунтованими.

Також
суд виходив з того, що оскільки не встановлена вина відповідача у пориві труби
в квартирі позивачів, немає правових підстав у задоволенні вимог про
відшкодування моральної шкоди.

Розглядаючи
позов в частині розірвання договору, укладеного між позивачкою ОСОБА_1 та
відповідачем від 03.04.2006 року, суд виходив з того, що вказаний договір
розроблений у відповідності з положеннями Типового договору про надання послуг
з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого
постановою КМУ від 12.07.2005 р. №560, містить всі істотні умови, передбачає
права та обов'язки сторін. Крім того, суд зазначив, що Законом України „ Про
житлово-комунальні послуги" укладення договору на надання житлово-комунальних
послуг є взаємним обов'язком як споживача, так і виконавця послуг. При цьому
суд дійшов висновку, що у судовому засіданні не встановлено фактів невиконання
чи неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань відповідно до умов
вказаного договору і не знайшов підстав для задоволення позову в частині
розірвання цього договору. Вимоги позивачів щодо зобов'язання відповідача
укласти з ними публічний договір з посиланням на ст.633 ЦК України суд визнав
необгрунтованими, оскільки вони суперечать змісту зазначеної правової норми,
відповідно до якої публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла
на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання
послуг кожному, хто до неї звернеться.

Відмовляючи
у задоволенні позову в цій частині, суд виходив з того, що відповідач не є
підприємцем, а підприємством комунальної власності Горлівської міської ради,
надає послуги виключно особам, які мешкають у житловому фонді, що перебуває на
його балансі, а не кожному, хто до нього звертається і договори між ним та
споживачами про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової
території не можуть бути віднесені до категорії публічних. Суд також посилався
на ст.11 ЦК України, відповідно до якої договір є лише однією з підстав
виникнення цивільних прав та обов'язків між сторонами поряд з іншими актами
цивільного законодавства. При цьому суд виходив з того, що у даному випадку
цивільні права і обов'язки між позивачами, як споживачами послуг і
відповідачем, як виконавцем існують незалежно від укладення двостороннього
договору між ними.

Суд
визнав доводи позивачів та їх представника стосовно того, що сплачена ними
грошова сума у розмірі 654,59 грн. безпідставно була отримана відповідачем є
необгрунтованими і тому відмовив у задоволенні позову у цій частині.

Розглядаючи
спір, апеляційний суд вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом
встановлено, підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечується, що
позивачі є співвласниками в рівних частках (по 1/3 частини) квартири АДРЕСА_1
на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого 04.08.2005 року
відділом обліку, розподілу і приватизації житлового фонду Горлівської міської
ради на підставі рішення виконкому міської ради від 03.08.2005 року №862
(а.с.9).

Відповідач
- КП Будівельник" діє на підставі статуту і є власником будинку, у якому
проживають позивачі та забезпечує обслуговування і ремонт жилого будинку, а
також утримання прибудинкової території.

Дійсно в
ніч з 31 березня на 1 квітня 2006 сталося залиття водою квартири позивачів з
причини пориву труби стояка холодного водопостачання у туалеті квартири
позивачів. Вказана аварія дійсно була усунена 1.04.2006 року аварійною службою
шляхом встановлення „хомута" на трубі в місці розриву.

Відмовляючи
у задоволенні позову щодо визнання вини відповідача у залитті квартири,
зобов'язання провести ремонт за власні кошти та власними силами, відшкодування
моральної шкоду, яку просили стягнути позивачі, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що труба холодного водопостачання, через розрив
якої сталося залиття, знаходиться безпосередньо в квартирі позивачів і
відповідач не несе відповідальності за стан мереж водопостачання, що
знаходяться всередині приватизованих квартир.

Такий
висновок повністю узгоджується з важливим принципом інституту права власності,
закріпленим у положенні ст.13 Конституції України де йдеться про те, що
„власність зобов'язує". Це означає, що власник повинен не лише
користуватися майном, вилучати з нього корисні властивості, а й турбуватися про
нього, нести на його утримання певні витрати. Цей конституційний принцип
знайшов свій розвиток у ст.360 ЦК України, в якій записано, що кожний
співвласник відповідно до розміру своєї частки майна зобов'язаний брати участь
у витратах на утримання, управління та збереження спільного майна, у сплаті
податків і зборів, а також нести відповідальність перед третіми особами за
зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном.

Відповідно
до ст.151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок
(квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій
рахунок поточний та капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову
територію.

Згідно з
п.10 Закону України „ Про приватизацію державного житлового фонду"
утримання приватизованих квартир ( будинків) здійснюється за рахунок коштів їх
власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та
прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України,
незалежно від форм власності на них.

Згідно з
п.4 ч.3 ст.20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги", споживачі
зобов'язані за власний рахунок ремонтувати та міняти санітарно-технічні прилади
і пристрої, обладнання, що вийшли з ладу.

Згідно з
п.п.18 і 35 „Правил користування приміщеннями житлових будинків",
затверджених постановою Кабінету Міністрів України №572 від 8 жовтня 1992 року
зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 26.01.2006 р.
№45 власники квартир зобов'язані використовувати приміщення житлових будинків
за призначенням, забезпечувати збереження жилих і підсобних приміщень квартир
та технічного обладнання будинків, дотримувати правил пожежної безпеки. При
появі несправностей у квартирі вживати заходів до їх усунення своїми силами або
силами підприємств по обслуговуванню житла (п.18)

Власники
жилих приміщень зобов'язані проводити за власні кошти ремонт квартири,
своєчасно повідомляти власника будинку про виявлені несправності, які порушують
нормальну експлуатацію цього будинку, або приводять до перевитрат тепла, газу,
води, електроенергії. Якщо ремонт жилих і підсобних приміщень квартири
викликано виконанням ремонту житлового будинку, встановленням додаткового
обладнання або іншими причинами, незалежними від власника квартири, такий
ремонт виконується за кошти, накопичені на ремонт будинку.

З
урахуванням наведеного суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що КП
„Будівельник" відповідно до Закону України „ Про житлово-комунальні
послуги", як виконавець, надає споживачам послуги з утримання будинку,
споруд та прибудинкової території, санітарно-технічного обслуговування
внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування,

виконання
поточного ремонту, вивезення побутових відходів, тощо, типовий перелік яких
передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року №560.

Пунктом
13 вказаної постанови передбачено, що відповідач несе витрати на технічне
обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання,
водовідведення (від зовнішньої стіни будинку до внутрішньої стіни квартири).

З огляду
на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що КП
„Будівельник" не несе відповідальності за технічний стан
внутрішньобудинкових мереж, розташованих в середині квартир. Оскільки труба
холодного водопостачання, розрив якої призвів до затоплення квартири позивачів,
знаходиться в середині квартири, суд обґрунтовано відхилив доводи позивачів про
наявність вини відповідача у залитті квартири через неналежне виконання своїх
обов'язків з надання послуг.

Зробивши
висновок про відсутність вини відповідача, суд першої інстанції також правильно
посилався на п.6 ст.15 Закону України „ Про захист прав споживачів", де
йдеться про те, що виконавець не несе відповідальності за недоліки у виконаних
роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого
споживача.

При
цьому суд правильно посилався на те, що саме позивачі зобов'язані за власний
рахунок ремонтувати та міняти санітарно-технічне обладнання, яке перебуває
всередині їх квартири, однак вони тривалий час не робили ремонт, своєчасно не
вживали заходів щодо усунення неполадок та не повідомляли про це відповідача.

Відповідно
з положеннями, що містяться у пп. 2 п.3 ст.20 Закону України „Про
житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний своєчасно вживати
заходів щодо усунення виявлених неполадок, пов'язаних з отриманням
житлово-комунальних послуг, що виникли з власної вини.

За таких
обставин висновки суду про відсутність вини відповідача у залитті квартири
позивачів ґрунтуються на законі і повністю узгоджуються з матеріалами справи.

Крім
того, суд дійшов правильного висновку про те, що підстави для відшкодування
моральної шкоди відсутні.

При
з'ясуванні фактів, з якими закон пов'язує відшкодування моральної шкоди, слід
виходити з вимог ст.1167 ЦК
України, яка визначає підстави покладання обов'язку по відшкодуванню такої
шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру
відшкодування.

Відповідно
до роз'яснень, даних у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 р. №4 „Про судову практику в справах про відшкодування
моральної(немайновоі) шкоди, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні прав про
відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними
діями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні.

Апеляційний
суд вважає, що у діях відповідача відсутні протиправність дій, вина та
причинний зв'язок з можливим спричиненням моральної шкоди позивачам.

Відмовляючи
у задоволенні позову в частині стягнення грошових коштів, внесених позивачами
на розрахунок відповідача на підставі договору про участь у витратах на
утримання будинку та прибудинкової території, укладеного між сторонами
03.04.2006 року та розірвання цього договору і укладення публічного договору,
суд правильно визначив, що зазначений договір розроблений у відповідності з
положеннями Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд
та при будинкових територій, затвердженого постановою Кабінету

Міністрів
України від 12.07.2005 р. №560, він містить всі істотні умови, визначає права
та обов'язки сторін.

Укладання
такого договору повністю узгоджується з положеннями Закону України „ Про
житлово-комунальні послуги", де у ст.19 ч.1 вказано, що відносини між
учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються
виключно на договірних засадах.

За таких
обставин апеляційний суд вважає, що вимоги про його розірвання та покладення
зобов'язання на відповідача укласти інший публічний договір , не ґрунтуються на
законі.

Суд
також дійшов правильного висновку про те, що у судовому засіданні не доведено
фактів невиконання чи неналежного виконання відповідачем обов'язків,
передбачених цим договором або істотних порушень умов договору.

Відповідно
до ч.1 ст.18 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" у разі
порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його
представника для складання та підписання акта-претензії споживача, в якому
зазначаються строки, види, показники порушень тощо.

З
матеріалів справи вбачається, що таких актів не складалось, акт від 3 квітня
2006 року не є актом-претензією, а у ньому йдеться про обстеження квартири
позивачів, в результаті якого встановлено порив стояка холодної води в туалеті.
У висновках акту зазначено, що заявок від мешканців цієї квартири на аварійний
стан труб холодного водопостачання до КП „Будівельник" не надходило.

В нижній
частині акту зроблено запис споживачем такого змісту: „ 3 приводу аварійного
стану труб заявок до КП „Будівельник" не пред'являла, т.я. зовні труба
перебувала у справному стані" (а.с.13).

З
урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що позивачі не довели своїх
позовних вимог, що є їх обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за
ст.10 ЦПК України. При цьому суд першої інстанції створив всі умови для
змагального процесу, роз'яснив позивачам їх права та обов'язки.

Таким
чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи процесуального права. Які призвели або
могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись
ст.ст.304, п.1 ст.307, 308, 313, п.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України,
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити

Рішення
Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 08 листопада
2006 року залишити без змін.

Ухвала
набирає чинності з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена протягом
двох місяців з моменту набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної
інстанції.