АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30"
січня 2007 року                                                                              м.  Хмельницький

Колегія судців
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Хмельницької області

в складі:
головуючої - судді Кізюн О.Ю.

суддів: Карпусь
С. А.,  Харчука В.М.  при секретарі Тимощук MB. з участю: сторін
та їх представників розглянула     у     відкритому     судовому     засіданні    справу № 22ц- 111 за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 09 листопада 2006 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності   на
майно,    розподіл   цього
майна,    визнання   договору
дарування   квартири недійсним.

Заслухавши
доповідача,  пояснення апелянтки та її
представника ОСОБА_4 ,  пояснення
ОСОБА_2,  його представника ОСОБА_5,  перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги,

встановила:

В
обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилалась на те,  що з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у
фактичних шлюбних стосунках з осені 1991 року до 12.07.2002 року і за цей
період ними за спільні кошти було придбано майно,  з якого вона,
посилаючись на  ст.  ст.
17,  48 Закону України „Про
власність",  просила розділити
квартиру АДРЕСА_1,  автомобіль марки ВАЗ
2107,  торгові кіоски (З шт.). З цього майна
просила виділити їй 1/2 частину спірної квартири,  визнавши недійсним договір дарування,  згідно якого ОСОБА_2 фіктивно подарував
означену квартиру своїй матері ОСОБА_3.
Просила також виділити їй 4/2 вартості автомобіля ВАЗ-2107 у вигляді
грошової компенсації,  виходячи з
вартості автомобіля 3000 доларів США.
З кіосків просила виділити їй в натурі один кіоск,  розташований на речовому ринку м.  Хмельницького по вул.  Геологів ( ряд № 17,  місце № 14) та грошову компенсацію 1/2
вартості кіоска,  проданого ОСОБА_2
згідно договору купівлі-продажу від 30.03.2003 року за 5000 грн.

Заперечуючи
проти позову,  ОСОБА_2 вказував на
те,  що стосунки між ним та позивачкою не
носили характеру сімейних,  ніколи не
обумовлювали ведення спільного господарства та спільного бюджету,  тому все спірне майно є його приватною
власністю і придбане виключно на його особисті кошти,  які він отримував від зайняття підприємницькою
діяльністю.

Рішенням
Хмельницького міськрайонного суду від 09 листопада 2006 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

В своїй
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення з підстав порушення судом норм матеріального права.

Головуючий
у першій інстанції -Граб Л.С.                                         Справа
№ 22ц-111

Доповідач
- Кізюн О.Ю.                                                                        Категорія
2,  5

Перевіривши
законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної
скарги та вимог,  заявлених в суді першої
інстанції,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає
частковому задоволенню.

Відповідно
до вимог  ст.  213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим.

При
вирішенні справи суд першої інстанції,
не з'ясувавши належним чином змісту позовних вимог ОСОБА_1,  виходив з того,  що вимоги позивачки про встановлення факту
перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 з 1991 року по 12.07.2002
року юридичного значення не мають,  як
такі,  що виникли після 08.07.1944
року,  а інші позовні вимоги є похідними
від позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у
фактичних шлюбних стосунках,  тому
задоволенню не підлягають.

Проте
такий висновок суду є хибним,  оскільки
доводячи факт проживання з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах,  позивачка посилалась на дану обставину як на
підставу своїх вимог про визнання спірного майна спільною сумісною власністю.

За таких
обставин судове рішення не можна визнати таким,
що відповідає вимогам  ст.  213 ЦПК,
тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з наступних підстав.

Відповідно
до положень  ст.  17 Закону України „Про власність"
майно,  придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї,  є їх спільною сумісною
власністю,  якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Як
вбачається з матеріалів справі і ці обставини ніким не оспорюються,  що з 30.11.1994 року по 06.12.2002 року на
ім'я ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль ВАЗ 2107,  1994 року випуску,  червоного кольору,  державний знак НОМЕР_1,  який 06.12.2002 року був знятий з обліку і
проданий 07.12.2002 року ОСОБА_2 через комісійний магазин ЗАТ „Лада
Поділля" за 3000 грн. (а.с.
17,  218);

25.01.1997
року ОСОБА_2 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу купив
квартиру АДРЕСА_1,  а 11.04.2003 року
згідно договору дарування відчужив означене житло своїй матері ОСОБА_3.  (а.с.
39,  73);

в
листопаді 1999 року ОСОБА_2 у виробничо-комерційному підприємстві
„Техбудпром" купив два торгівельні кіоски на загальну суму 2380 грн.,  які використовувалися для торгівлі
промисловими товарами на речовому ринку м.
Хмельницького по вул.  Геологів
(а.с.  178); 13.08.2002 року ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу придбав ще один торгівельний кіоск,  який використовував для торгівлі на речовому
ринку „Престиж" в м.  Хмельницькому
і який був ним проданий на підстав договору купівлі-продажу від 30.03.2003 року
за 5000 грн.

Доводи
ОСОБА_1 на те,  що означене майно є
спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2,
оскільки було придбано за їх спільні кошти,  виручені від зайняття підприємницькою
діяльністю в період їх сумісного проживання у фактичних шлюбних
відносинах,  які тривали з 1991 року по
12.07.2002 року,  спростовуються
запереченнями ОСОБА_2 і власними поясненнями ОСОБА_1 в суді першої інстанції про
те,  що з початку січня 1997 року вона і
ОСОБА_2 спільного бюджету не вели,
оскільки вони посварилися і між ними стався розкол.

Інші
докази,  на які посилалася позивачка в
обґрунтування позовних вимог,  також не
свідчать про наявність сімейних стосунків між сторонами,  в тому числі про наявність у них спільного
сімейного бюджету та ведення спільного господарства.

Викладене
свідчить про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1,  в зв'язку з чим у задоволенні її позову слід
відмовити в повному обсязі.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
309,  316,  317,
319 ЦПК України,  колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задоволити частково.

Рішення
Хмельницького міськрайонного суду від 09 листопада 2006 року скасувати.

В
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на майно,  розподіл цього майна,  визнання договору дарування квартири недійсним
відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення,  однак може бути оскаржено в касаційному порядку
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної
сили.