АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ

27
квітня 2007 року                                    м.
Донецьк

Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду

Донецької
області в складі: головуючої Лісової В.І.,

суддів :
Новосядлої В.М.,  Краснощокової Н.С.,

Жданової B.C.,
Осіпчук О.В.

розглянувши
у судовому засіданні цивільну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2004 року в справі за позовом ОСОБА_1
до Міністерства юстиції України,
Запорізького обласного управління юстиції,  Державного казначейства України про стягнення
середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,  компенсації втрати частини заробітної плати у
зв'язку із порушенням строку виплати та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні
1999 року позивач звернувся у суд з позовом про поновлення його на роботі і
стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу,  виходячи із середньомісячної заробітної плати
у розмірі 331 гривня 95 копійок.

ОСОБА_1.
просив поновити його на роботі,  вважаючи
своє звільнення незаконним,  і стягнути
середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням
Печерського районного суду м. Києва від 6 жовтня 2000 року позов був
задоволений: позивач був поновлений на роботі і на його користь було стягнуто
середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4137 гривень 88 копійок
та судові витрати у розмірі 92 гривні.

Рішення суду
першої інстанції сторонами не оскаржувалось.

1 липня
2003 року позивач звернувся до суду з заявою про перегляд рішення суду першої
інстанції в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного
прогулу за нововиявленими обставини,
оскільки заявляючи вказані позовні вимоги виходив із середньомісячної заробітної
плати у розмірі 331 гривня 95 копійок,  а
в подальшому йому стало відомо про те,
що з 1 грудня 1999 року його заробітна плата складає 599 гривень 25
копійок.

Ухвалою
Печерського районного суду м Києва від 11 серпня 2003 року рішення суду першої
інстанції в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного
прогулу скасовано за нововиявленими обставинами.

22
серпня 2003 року позивач звернувся із додатковим позовом про стягнення з
відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 8229
гривень 96 копійок,  компенсації втрати
частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати,  матеріальної шкоди у розмірі 1288 гривень 08
копійок,  моральної шкоди у розмірі 100
000 гривень.

Справа №
33ц - 58 кс 07                                     Категорія 17 ЦП:

АПП:

Головуючий у
першій інстанції Кізюн Л.І.

Доповідач
Новосядла В.М.

2

В
обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на необхідність
застосування пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати,  затвердженого Постановою KM України
№100 від 8 лютого 1995 року Закону України «Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати» від 20 грудня 1997
року,  статті 56 Конституції України.

Рішенням
Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2003 року позов ОСОБА_1
був задоволений частково і з відповідача на його користь було стягнуто середній
заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 6585 гривень 24 копійки,  у задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2004 року рішення місцевого суду було
скасовано і постановлено нове рішення,
яким позовні вимоги задоволені частково і з відповідача на користь
позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3840
гривень і компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням
строків її виплати у розмірі 2177 гривень 28 копійок. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

В
касаційній скарзі позивач просить рішення Апеляційного суду м. Києва від 11
березня 2004 року скасувати і направити справу на новий судовий розгляд через
неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно
до статті 202 ЦПК України,  в редакції
1963 року,  рішення суду повинно бути законним
і обґрунтованим.

Згідно
із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29 грудня 1979
року «Про судове рішення» рішення є законним тоді,  коли суд виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини,  вирішив справу у відповідності із нормами
матеріального права,  що підлягають
застосуванню до даних правовідносин,  а
при їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини,  або
виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим
визнається рішення,  в якому повно
відображені обставини,  що мають значення
для даної справи,  висновки суду про
встановлення і правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,  дослідженими у судовому засіданні.

Судами
встановлено,  що позивач працював
заступником начальника - начальника відділу державної виконавчої служби
управління юстиції в Запорізькій області.

Наказом Міністра юстиції України від 9 вересня 1999 року №924/к він був

звільнений з посади з ініціативи адміністрації за пунктом 2 статті 30
Закону України «Про

державну службу».

Рішенням
Печерського районного суду м. Києва від 6 жовтня 2000 року позов був
задоволений: позивач був поновлений на роботі і на його користь було стягнуто
середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4137 гривень 88 копійок
та судові витрати у розмірі 92 гривні,
яке сторонами не оскаржувалось.

Ухвалою
Печерського районного суду м Києва від 11 серпня 2003 року рішення суду першої
інстанції в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного
прогулу скасовано за нововиявленими обставинами.

Рішенням
Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2003 року позов ОСОБА_1
був задоволений частково і з відповідача на його користь було стягнуто середній
заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 6585 гривень 24 копійки,  у задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2004 року рішення місцевого суду було
скасовано і постановлено нове рішення,
яким позовні вимоги задоволені частково і з відповідача на користь
позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3840
гривень і компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням
строків її виплати у розмірі 2177 гривень 28 копійок. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

З

Задовольняючи
позовні вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного
прогулу і скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій частині,  апеляційний суду виходив із середньомісячної
заробітної плати позивача у розмірі 307 гривень 69 копійок,  виходячи з того,  що заробітна плата позивача в серпні 1999
року складала 306 гривень 13 копійок,  а
в липні 1999 року - 309 гривень 69 копійок.

Заробітна
плата за два останні місяці,  які
передували звільненню,  апеляційним судом
була розділена на 2 місяці і встановлена середньомісячна заробітна плата
позивача у розмірі 307 гривень 69 копійок ((307.69 + 309.69): 2 = 307.69).

В
подальшому середньомісячна заробітна плата була помножена на 12 місяців і 12
днів (307.69 х 12 місяців х 12 днів = 3840 ) і стягнуто на користь позивача
3840 гривень.

Але з
таким висновком апеляційного суду погодитись неможливо,  оскільки вказаний розрахунок зроблений із
неправильним застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати,  затвердженого Постановою KM України
№100 від 8 лютого 1995 року.

Відповідно
до пункту 2 Постанови KM України "Про затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати" від 8 лютого 1995 року,  середньомісячна заробітна плата обчислюється
виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи,  що передують події,  з якою пов'язана відповідна виплата.

Середньоденна
(годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично
відпрацьовані,  протягом двох
місяців,  робочі (календарні) дні на
число відпрацьованих робочих днів (годин) - пункт 8 вказаного Порядку.

Пункт 10
Порядку обчислення середньої заробітної плати передбачає,  що у випадках підвищення тарифних ставок і
посадових окладів на підприємстві,  в
установі,  організації відповідно до
актів законодавства,  а також за
рішеннями,  передбаченими в колективних
договорах (угодах),  як у розрахунковому
періоді,  так і в періоді,  протягом якого за працівником зберігається
середній заробіток,  заробітна
плата,  включаючи премії та інші
виплати,  що враховуються при обчисленні
середньої заробітної плати,  за проміжок
часу до підвищення,  коригуються на
коефіцієнт їх підвищення.

За
довідкою відповідача від 5 жовтня 2001 року,
заробітна плата заступника начальника - начальника відділу державної
виконавчої служби Запорізьського управління юстиції з 1 грудня 1999 року по 31
грудня 2000 складає 599 гривень 25 копійок,
з яких 195 гривень - посадовий оклад.

Для
обчислення коефіцієнту підвищення посадового окладу необхідні данні щодо
посадового окладу позивача на час звільнення,
які не були предметом розгляду судових інстанцій і відсутні в матеріалах
справи.

В
апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції,  позивач посилався на неповне з'ясування
місцевим судом обставин,  що маються
значення для справи,  а саме - щодо
підвищення посадового окладу позивача в період,
протягом якого за ним зберігався середній заробіток і не відкоригування
його на коефіцієнт підвищення.

Вказаний
довід апеляційної скарги щодо неповноти з'ясування обставин по справі залишився
поза увагою апеляційного суду.

Відповідно
до вимог пункту 1 частини 1 статті 309 ЦПК України в редакції 1963 року неповне
з'ясування судом обставин,  що мають
значення для справи,  є підставою для
скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення,  під час якого суд апеляційної інстанції може
встановлювати нові факти,  досліджувати
нові докази,  а також докази,  які на думку осіб,  що беруть участь у справі,  судом першої інстанції досліджувались з
порушенням,  встановленого
Цивільно-процесуальним кодексом,
порядку.

В
порушення вимог пункту 1 частини 1 статті 309 ЦПК України апеляційним судом
обставини щодо підвищення посадового окладу позивача в період,  протягом якого за ним зберігався середній
заробіток,  не з'ясовувались.

Крім того,  скасовуючи рішення суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позову в частині стягнення компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати,  апеляційний суд,  без посилання на норми матеріального

4

права,  задовольнив позовні вимоги в цій частині і
стягнув на користь позивача 2177 гривень 28 копійок.

З таким
висновком суду апеляційної інстанції погодитись неможливо,  оскільки компенсація втрати частини
заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату
праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини
заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати,  затвердженим Постановою Кабінету Міністрів
України від 20 грудня 1997 року №692 у будь-якому разі затримки виплати
нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців.

У даному
випадку заробітна плата позивачу нарахована не була і тому не підлягає
компенсації у зв*язку із несвоєчасною виплатою,
що не було враховане апеляційним судом.

За таких
обставин колегія суддів вважає,  що
рішення суду апеляційної інстанції,  в
частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у
розмірі 3840 гривень і компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із
порушенням термінів її виплати у розмірі 2177 гривень 28 копійок,  підлягає скасуванню з підстав,  передбачених частиною 3 статті 338 ЦПК України,  з направленням справи на новий апеляційний
розгляд в цій частині.

В іншій
частині рішення апеляційного суду ухвалене із додержанням норм процесуального
права,  доводи скарги не спростовують
висновків суду.

Керуючись
статтями 336,  338 ЦПК України,  колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Донецької області,

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2004 року,  в частині стягнення на користь ОСОБА_1
середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 3840 гривень і
компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її
виплати у розмірі 2177 гривень 28 копійок,
скасувати і справу в цій частині направити на новий апеляційний розгляд.

В решті
рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2004 року залишити без зміни.

Ухвала скарженню
не підлягає.