Справа № 22-1403 2007 р.                          Головуючий
у 1-й інстанції Дранчук П.Ю.
Категорія 40                                                  Доповідач
УХВАЛА

Іменем України

4 вересня 2007 р. Колегія суддів
судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в
складі:

Головуючої судді - Авраменко Т.М.

Суддів - Гайсюка О.В., Суровицької
Л.В.

при
секретарі - Слюсаренко Н.Л. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1   на рішення Долинського районного суду
Кіровоградської області від 15 травня 2007 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Долинської дистанції колії Одеської залізниці про поновлення на роботі.
Зазначив, що 2 січня 2004 року згідно наказу відповідача № 3 від 2 січня 2004
року його було звільнено з посади інженера з підготовки кадрів на підставі ст.
38 КЗпП, але заяви про звільнення він не подавав. Згідно наказу його було
звільнено з 12 січня 2004 року, хоча він ходив на роботу весь січень 2004 року.

Оскільки він написав заяву про надання йому безстрокової відпустки, то
вважав, що знаходиться у неоплаченій відпустці і не знав про існування наказу
про звільнення, копію наказу про звільнення отримав лише 14.07.2006 року. Від
Долинської дистанції колії він отримав листа про те, що його заява про
звільнення відсутня. Посилаючись на ці обставини, просив суд поновити його на
попередній роботі і стягнути на його користь компенсацію за вимушений прогул
(а. с. 2).

Згідно останньої заяви доданого розрахунку, позивач просив поновити його на
попередньому місці роботи та відшкодувати йому моральні та матеріальні збитки,
а саме стягнути з Одеської залізниці на його користь 50 000 гривень на
відшкодування йому моральної шкоди та 45 759 грн. середнього заробітку за
вимушений прогул з 12.01.2004 р. по 15.05.2007 p., а всього 95
759,66 грн. (а. с. 120-121).

Ухвалою суду від 3.11.2006 року первісного відповідача Долинську дистанцію
колії (ПЧ-2!3) замінено належним відповідачем - Одеською залізницею (а. с. 35).

Рішенням Долинського районного суду від 15.05.2007 р. в задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзіОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду,
просить ухвалити нове рішення, яким поновити його на роботі, стягнути на його
користь заробіток за вимушений прогул та відшкодувати моральну шкоду.

Позивач зазначає, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення
для справи, та неправильно застосовані положення ст. 233,234 КЗпП.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи апеляційної скарги
підтримав, представнцк відповідача з доводами скарги не погодилась.

Апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З пояснень сторін, матеріалів справи вбачається, що позивача було незаконно
звільнено з роботи згідно наказу № 3 від 2 січня 2004 року з 12 січня 2004 року
на підставі ст. 38 КЗпП за власним бажанням (а. с. 5), оскільки достовірно
встановлено, що заяву про звільнення він не подавав, а подала його дружина, Що
підтвердили свідки ОСОБА_2 (а.
с 73-74) та Удоденко B.C. (а. с. 116), до
того ж сама заява у відповідача не збереглася (а. с. 6).

Але суд дійшов правильного висновку про те, що порушене право позивача не
піддягає судовому захисту, оскільки ним без поважних причин порушено місячний
строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору про його звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП цей строк обчислюється з дня вручення копії
наказу про звільнення, або з дня видачі трудової книжки, але сам позивач
пояснив, що трудову книжку він забрав для перерахунку пенсії до звільнення і не
повернув (а. с. 67). Про відсутність запису у трудовій книжці у зв'язку з тим,
що позивач забрав книжку до пенсійного фонду, як працюючий пенсіонер,
підтвердила свідок ОСОБА_2, яка займалася кадровими питаннями (а. с. 74).
Видачу копії наказу при звільненні за власним бажанням закон не передбачає. Між
тим, суд дійшов правильного висновку про те, що позивач достовірно знав про
своє звільнення, в тому числі і маючи на руках документи про звільнення.

Зокрема, позивач підтвердив апеляційному суду, що у лютому 2004 року він
отримав розрахунковий лист по заробітній платі за січень 2004 р. (а. с 103), в якому
була зазначена і сума розрахунку після звільнення, а в позовній заяві позивач
прямо зазначив, що у лютому 2004 року він отримав заробітну плату тільки з 1
січня по 12 січня, хоча на роботу ходив весь січень 2004 р. (а. с 2) і визнав, що
строк звернення до суду передбачений ст. 233 КЗпП він пропустив.

Позивач визнав, що в наказі про звільнення розписалася дружина та вказав,
що про своє звільнення я дізнався коли пройшов майже рік (а. с. 116), але до
суду позивач звернувся 17 липня 2007 року, тобто через два з половиною роки (а.
с. 2), до того ж, як визнав сам позивач він отримував допомогу від благодійного
фонду соціального захисту залізничників та ч.1енів їх сімей "Заліздортранс",
як непрацюючий пенсіонер - залізничник (а. с. 67), до липня 2006 року він
отримав 1093 гри. 60 коп., що підтверджено довідкою Фонду № 448 від 6.03.2007 р. (а. с 83-84).

Посилання позивача на те, що він протягом двох з половиною років вважав, що
знаходиться у безстроковій відпустці (а. с. 66-67) не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки законодавством безстрокові відпустки не передбачені і наказ про
таку відпустку не видавався. Позивач знаходився у відпустці без збереження
заробітної плати з 18.11.2003 р. по 17.12.2003 р. (а. с 81).

Позивач добре обізнаний з трудовим законодавством, в тому числі із
законодавством діючим на залізниці, оскільки сам визнав у скарзі, що має 45
років стажу роботи на транспорті (а. с. 13) та займав керівні посади на
залізниці (а. с. 4).

Наведене свідчить про те, що рішення суду по суті спору
ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави
для його скасування чи зміни відсутні.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд безпідставно
стягнув з нього на користь держави судовий збір у сумі 457 грн. 59 коп., але це
порушення не є підставою відповідно до ч.3 ст. 309 для скасування чи зміни
рішення.

Вказівку про стягнення судового збору необхідно виключити із резолютивної
частини рішення.

Керуючись п.1
ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення Долинського районного суду від 15 травня 2007 року залишити без
змін.

Виключити з резолютивної частини рішення вказівку про стягнення на користь
держави з ОСОБА_1судового збору у сумі 457 грн. 59 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної
сили.