Справа № 22-798                                                       Головуючий
в 1 інстанції: Прачук Л.
Доповідач:                                                                                                      Мельник Ю.М.
УХВАЛА

іменем України

4 липня
2007 року                                                                        м.  Рівне

Колегія суддів
Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого
- судді:                                 Собіни
І.М.

Суддів:                                                        Мельника
Ю.М. ,  Хилевича С. В.

при
секретарі                                            Сеньків
Т.Б.

за
участю  позивача                                 ОСОБА_2

представника
позивача                            ОСОБА_3,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Радивилівського районного суду від 21 травня 2007 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат
на санаторно курортне- лікування,

встановила:

У
листопаді 2006 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про
відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат на санаторно-курортне
лікування.

В
обгрунтування позову покликався на те,
що 13 грудня 2003 року з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна
пригода в результаті якої позивачеві ОСОБА_1 ,
який керуав транспортним засобом,
було заподіяно тілесні ушкодження.

Позивач
просив стягнути із ОСОБА_1 кошти для відшкодування моральної і матеріальної
шкоди ,  а також просив стягнути витрати
на санаторно-курортне лікування.

Рішенням
Радивилівського районного суду від 21 травня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_2
були задоволені частково. Постановлено стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
4190 грн. для відшкодування матеріальної шкоди та постановлено стягувати із 1
червня 2006 року по 30 квітня 2009 року по 166 грн. 20 коп. щомісячно.

В
задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди відмовлено за
недоведеністю позовних вимог.

В
поданій до суду апеляційній скарзі відповідач зазначає,  що суд першої інстанції неправильно
застосував норми матеріального та процесуального права а також прийшов до
помилкових висновків,  які не
відповідають обставинам справи,  що
призвело до неправильного вирішення справи. Вважає,  що суд припустився помилок у висновках про
те,  що каліцтво у позивача виникло
внаслідок протиправних дій відповідача,
оскільки ці дії ,  каліцтво та
майнові витрати позивача не перебувають у прямому причинно-наслідковому зв»язку
. Вказує на те,  що суд ухвалив стягувати
втрачений заробіток за три роки,  не
врахувавши того,  що висновком МСЕК
інвалідність позивачеві встановлена строком на 1 рік. При постановленнні
рішення про стягнення коштів на користь позивача на санаторно-курортне
лікування суд не врахував того,  що ці
кошти підлягають стягненню не на користь позивача ,  а на користь установи,  яка надає санаторно-курортне лікування.

Також
вказує,  що судом не враховано майновий
стан відповідача ,  не враховано факт
добровільного відшкодування відповідачем шкоди та не враховано фізичний стан
позивача.

Просив скасувати
рішення Радивилівського районного суду від 21 травня 2007 року та ухвалити
нове,  яким відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2

В
судовому засідані позивач та його представник,
заперечивши проти доводів апеляції,
вважають рішення суду законним і просять апеляційну скаргу відхилити.

Апеляційна скарга
підлягає відхиленню,  виходячи з такого.

З
матеріалів справи вбачається,  і це
з'ясовано судом ,  що 13 грудня 2003 року
ОСОБА_1  керуючи автомобілем ВАЗ 2109
р.н. НОМЕР_1,  порушив п.10.1 та п. 12.2
Правил дорожнього руху і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2,  в результаті чого останньому було завдано
тілесні ушкодження.

Винність
ОСОБА_1 у вчинені таких дій доведена вироком Радивилівського районного суду від
29 жовтня 2004 року ,  а тому відповідно
до  ст.
61 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню.

Внаслідок
отриманих 13 рудня 2003 року тілесних ушкоджень ОСОБА_2 неодноразово лікувавсь
і 22 квітня 2004 року був визнаний інвалідом 2 групи загального захворювання.
(а.с 33)

17
травня 2007 року ОСОБА_2 на період до квітня 2009 року було встановлено З групу
інвалідності загального захворювання . ( а.с.
32)

Проаналізовані
судом 1 інстанції докази свідчать про те,
що ОСОБА_2 із 31 грудня 2004 року по 11 січня 2005 року ( а.с. 10),  із 1 квітня по 12 квітня 2005 року ( а.с.  9.),
із 29 серпня по 12 вересня 205 року( а.с.  8),  із
24 березня по 7 квітня 2006 року,  із 16
грудня 2006 року по 2 січня 2007 року та з 5 квітня по 16 квітня 2007 року
проходив курс стаціонарного лікування від наслідків черепно-мозкової травми
,  отриманої 13 грудня 2003 року і на це
лікування затратив 1278 грн. 47 коп. (а.с.
27-29).

Відповідно
до  ст.
1187 ЦК України
шкода ,  завдана джерелом підвищеної
небезпеки ( транспортним засобом) ,
відшкодовується особою,  яка на
правовій основі володіє цим транспортним засобом.

За таких
обставин суд правомірно стягнув із володільця джерела підвищеної небезпеки
-ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1278 грн. 47 коп.

Постановляючи
рішення про стягнення із ОСОБА_1 на користь позивача витрат на
санаторно-курортне лікування суд вірно виходив із вимог  ст.
1195 ЦК України згідно якої фізична особа ,  яка завдала шкоди каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров»я ,  зобов»язана
відшкодувати потерпілому додаткові витрати ,
викликані необхідністю санаторно-курортного лікування.

Відповідно
до ч. 2  ст.  1202 ЦК
України стягнення додаткових витрат,
передбачених ч. 1  ст.  1195 ЦК
України може бути здійснене наперед у разі необхідності попередньої оплати
придбання путівки.

Довідка
від 27 грудня 2007 року вказує на те,  що
в зв»язку із перенесенням ОСОБА_2 важкої черепно-мозкової травми йому було
рекомендовано санаторно-курортне лікування в лікувальних закладах
неврологічного профілю (а.с.  24)

Вартість
санаторно-курортного лікування в санаторіях «Полтава» та «Саки» становить 1995
грн.( а.с.  25).

За таких
обставин суд правомірно постановив рішення про стягнення на користь позивача
коштів на санаторно-курортне лікування.

Одночасно
судова палата прийшла до висновку ,  що
рішення суду в частині відшкодування потерпілому втраченого доходу також є
законним і обгрунтованим.

Відповідно
до вимог ч. 1 та ч. 2  ст.  1195 ЦК України фізична особа,  яка завдала шкоди каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров»я фізичній особі ,
зобов»язана відшкодувати потерпілому заробіток ( дохід) ,  втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення
професійної або загальної працездатності. У разі каліцтва або іншого ушкодження
здоров»я фізичної особи ,  яка в момент
завдання шкоди не працювала ,  розмір
відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Саме із
дотриманням вимог вказаних норм права суд постановив рішення про стягнення із
відповідача на користь позивача 917 грн. 20 коп. втраченого доходу за період із
29 листопада 2006 року по 1 червня 2007 року та про стягнення щомісячно із 1
червня 2007 року по 1 травня 2009 року по 166 грн. 20 коп. втраченого доходу.

За таких
обставин колегія суддів прийшла до висноку ,
що рішення суду постановлено без порушень норм матеріального і
процесуального права,  судом з'ясовано
обставини,  що мають значення для
справи,  в повній мірі,  висновки,
яких дійшов суд,  відповідають
обставинам справи,  а доводи апеляційної
скарги не спростовують висновку суду,  а
тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись п. 1
ч. 1  ст.
307,  ч. 1  ст.
308,   ст.  ст.
314,  315 ЦПК України,  колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду від 21 травня 2007
року відхилити,  а рішення суду залишити
без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання нею законної сили.