РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 р.
серпня місяця «06» дня,  колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки
Крим,  в складі:

Головуючого:   Яковенко Л.Г. Суддів:   Берещшської І.І. Куриленка О.С.  При секретарі:   Гребенніковій Н.О.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.
Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  третя особа - ПП ОСОБА_3,  приватний нотаріус ОСОБА_4 про стягнення
грошової суми та по зустрічному позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,  третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_4 про
визнання договору розірваним за апеляційною скаргою представника відповідача
ОСОБА_5 на рішення Центрального районного суду м.  Сімферополя Автономної Республіки Крим від 23
березня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним
рішенням позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. В задоволені зустрічних позовних
вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не
погодившись з рішенням суду представник відповідача подав апеляційну
скаргу,  в якій просить скасувати рішення
суду та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог,  посилаючись на неправильність встановлення
обставин,  які мають значення для
справи,  порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши
законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог,  заявлених у
суді першої інстанції,  колегія суддів
вважає,  що апеляційна скарга підлягає задоволенню,  а рішення суду - скасуванню,  з наступних підстав.

Ухвалюючи
рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з
того,  що згідно п.4 Договору укладеного
між сторонами відповідач повинен був виплачувати позивачу суму еквівалентну
3000 дол.США в період з 1.07. по 20.08 кожного року.

Відмовляючи
в задоволенні зустрічного позову відносно визнання Договору укладеного між
сторонами розірваним місцевий суд виходив з того,  що відповідач повинен був не повідомляти
сторону про неможливість продовжувати договірні відносини а йти до суду з
відповідним позовом.

Але з такою
позицією місцевого суду погодитись неможливо.

Відповідно
до  ст. 1132 ЦК України,  за договором простого товариства сторони
(учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою
одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Справа
№22-ц-3634/2007              Головуючий в
суді І інстанції: Долженко Ю.П.

_           Доповідач:
Куриленко О.С.

Як вбачається з матеріалів справи 14.02.2003р. сторони уклали між собою
договір простого товариства,  метою якого
було спільна діяльність для досягнення господарських та комерційних цілей на
базі експлуатації бару „Дельфін",
що розташований на території пансіонату „Полімер" в с Миколаївка
Сімферопольського району.

Відповідно
до п.4 даного Договору,  прибуток,  одержаний сторонами внаслідок спільної
діяльності розподіляється між сторонами в наступних розмірах: ОСОБА_1 отримує
щорічну фіксовану суму в розмірі,  який є
еквівалентом 3000 дол.
США на момент одержання за середнім курсом,  яка сплачується ОСОБА_2 щодня у період з
1.07. по 20 08 у рівних частках.

Решта прибутку
за вирахуванням зазначеної суми залишається ОСОБА_2

Як
встановлено судом відповідач ОСОБА_2 в 2003 та в 2004р. працював у зазначеному
раніше барі,  отримував прибуток і
сплачував оговорену сторонами суму.

З 2005р.
відповідач оговорену суму не платив.

Як видно
з матеріалів справи,  у 2005р. договір
оренди на експлуатацію бару „Дельфін" ОСОБА_2 пансіонат „Полімер" не
пролонгував.

Зі
змісту  ст. 4 Договору вбачається що
сплата суми еквівалентної 3000 дол.США ОСОБА_1 пов'язана з отриманням ОСОБА_2
прибутку від експлуатації бару „Дельфін"

Позивач
по справі не надав,  а суд не встановив
будь яких доказів наявності у ОСОБА_2 прибутку від експлуатації бару
„Дельфін" в 2005 та 2006 роках.

Відносно
зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання Договору від
14.02.2003р. розірваним,  колегія суддів
вважає позицію місцевого суду в цій частині позовних вимог неправильною.

Так зі
змісту п.8 Договору вбачається,  що за
домовленістю сторін цей договір може бути розірвано за їх обопільною згодою.
При цьому сторона ,  яка є ініціатором
розірвання цього договору зобов'язана попередити про це другу сторону в
тридцяти денний строк.

Як видно
з матеріалів справи ОСОБА_2 після отримання відмови в продовженні строку оренди
бару „Дельфін",  18.05.2005р.
попередив про розірвання договору простого товариства ОСОБА_1 відповідно до п.
8 Договору,  так як був позбавлений
можливості вести господарчу діяльність на базі зазначеного бару.

ОСОБА_1
отримавши заяву ОСОБА_6 не висловив заперечень і не скористався своїми правами
вказаними в ч.2 п.5 укладеного договору після неотримання очікуваної частини
прибутку.

На
пропозицію нотаріуса прийти до нотаріальної контори для розірвання договору або
висловити своє непогодження з розірванням договору ОСОБА_1 не відреагував,  заперечень проти розірвання договору не
висловив.

Таким
чином договір фактично був розірваний після спливу 30 денного терміну
публічного заявления ОСОБА_2
про наміри розірвати даний договір.

Виходячи
з встановленого рішення місцевого суду підлягає скасуванню за п.1 ч.1  ст. 309 ЦПК України з ухваленням по справі
нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог та
задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 з наведених раніше підстав.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
309,  319 Цивільного
процесуального кодексу України,  колегія
суддів судової палати у цивільних справах,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5задовольнити.

Рішення
Центрального районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки Крим від 23 березня 2007 року -
скасувати

Справа
№22-ц-3634/2007               Головуючий в
суді І інстанції: Долженко Ю.П.

Доповідач: Куриленко О.С

Ухвалити нове рішення:

ОСОБА_1
в задоволенні позовних вимог до Сірого Сергія Євгеновича про стягнення грошової
суми - відмовити.

Зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору простого товариства
розірваним - задовольнити.

Визнати
договір простого товариства укладений 14.02.2003р. між Сірим Сергієм
Євгенійовичем та ОСОБА_1 - розірваним з 19.06.2005р.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту
його проголошення,  але може бути
оскаржено в порядку та строки,
встановлені  ст.  ст.
325,  327 ЦПК України.