Справа
N22ц851-2007 року.                                    Головуючий
1 інстанції Маржина Т.В.
Категорія - 30.                                              Доповідач
апеляційної інстанції Лисенко
РІШЕННЯ

Іменем України.

23 квітня 2007
року.                                                                                   м.
Миколаїв.

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Довжук
Т.С. та Кутової Т.З.,

із секретарем
судового засідання Варміш О.С.,

з участю:

відповідачів
ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

у відкритому
судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 переглянула рішення місцевого
Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 лютого 2007
року, ухваленого по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах визнаного
недієздатним ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення та вселення.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення відповідачів, перевіривши у межах оскарження
обставини та докази,

Установила:

2       жовтня 2006 року ОСОБА_1 в інтересах
визнаного

недієздатним
ОСОБА_2 пред'явила позов до ОСОБА_3

Івановича та
ОСОБА_4 про виселення останньої з однокімнатної

неприватизованої
квартири АДРЕСА_1

та вселення в
неї сина.

Ці вимоги
обґрунтовувала тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за законних підстав вселилися в
зазначену квартиру, а, відповідно, мають рівне право на користування нею.

Цього права в
законному порядку ні один з них не позбавлений.

Не дивлячись на
таке, ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_2 і їй, як опікунові останнього, в
користуванні житлом.

3     метою позбавлення їх доступу в житло і
можливості в ньому проживати, він

відібрав у сина
ключі від вхідних дверей, без їх згоди поселив свою дружину ОСОБА_4.

Посилаючись на
указані обставини, просила суд про задоволення позову.

Заперечуючи
проти такого, відповідачі пояснювали, що перешкод ОСОБА_2 у користуванні
квартирою ніколи не чинили і не чинять. Він має вільний доступ в житло, однак в
ньому не проживає з власної волі, оскільки утворив свою сім'ю і проживає за
адресою АДРЕСА_1. Що ж до вселення ОСОБА_4 в спірне житло, то воно проведено
відповідно до чинного законодавства, а тому підстав виселяти її з квартири
немає.

Рішенням
місцевого Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12
лютого 2007 року у позові відмовлено за його недоведеністю.

Не згодившись із
таким рішенням, ОСОБА_1 його оскаржила й просила скасувати з тих мотивів, що
суд дав неналежну оцінку зібраним по справі доказам та неправильно застосував
норми матеріального права, а таке не дало йому можливості дійти вірних
висновків по справі.

2

Апеляційну
скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції у частині
вирішення вимоги про вселення ОСОБА_2 залишивши без зміни, а у частині
вирішення вимоги про виселення ОСОБА_4 скасувати і ухвалити нове рішення, яким
зазначену вимогу задовольнити.

Так, вирішуючи
спір таким чином, як викладено у оскарженому судовому рішенні, суд 1 інстанції
виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають рівні права на користування спірною
квартирою. ОСОБА_3 не перешкоджає синові користуватися нею, то й же, маючи
вільний доступ до житла, не проживає в ньому за власної волі в ньому. Іншого
представники позивача не довели. Тому, за відсутності спору між батьком та
сином ОСОБА_2 щодо доступу в житло, підстав для примусового вселення останнього
в квартиру немає. Що ж до вимоги про виселення ОСОБА_4 з квартири, то на думку
суду, ця вона теж є безпідставною, оскільки на момент вселення відповідачки в
житло ОСОБА_2 в ньому не проживав, а тому його згоди на вселення і не
потребувалося.

Колегія суддів
погоджується з висновками суду щодо відсутності доказів чинення ОСОБА_1
перешкод ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою, вважає їх вірними й
законними.

В той же час,
висновок щодо законності вселення в квартиру ОСОБА_4 - є помилковим й
недоведеним.

Так, ст. 47
Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло.

Ніхто не може
бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим
приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

Житлові права
охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч
з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних
і громадських організацій.

При цьому,
відповідно до глави З ЦК
України та ст. 59-61 ЦПК України, захистові підлягають тільки порушенні,
невизнані або оспорюванні цивільні, в том}' числі і житлові, права. Кожна із
сторін зобов'язана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з
матеріалів справи, відповідачі визнають і не оспорюють право ОСОБА_2 на
користування спірною квартирою, не перешкоджали і не перешкоджають його
проживанню в ній. Той же не поселяється в житло з власної волі, оскільки
створив власну сім'є, разом з якою мешкає за іншою адресою Іншого допустимими
доказами представником позивача не доведено.

За такого, з
врахуванням положень ч. 5 ст. 29 ЦК
України про місце проживання недієздатної особи, місцевий суд вірно
відмовив у вимозі про вселення, оскільки доказів чинення відповідачами
позивачеві перешкод у користуванню квартирою немає.

В той же час,
вирішуючи вимогу про виселення з квартири ОСОБА_4, суд допустився помилки,
розширено тлумачачи ст. 65 ЖК України, щодо права наймача на вселення інших
осіб в займане ним жиле приміщення.

За названою
статтею наймач, дійсно, має право в установленому порядку вселити в займане ним
житло свою дружину, але лише за наявності письмової згоди усіх проживаючих
сумісно з ним членів сім'ї.

Таке обмеження
викликано тим, що особа, яка вселяється в житло в якості члена сім'ї наймача,
набуває рівне з іншими членами сім'ї право користування жилим приміщенням.

Як вбачається з
матеріалів справи, на момент вселення ОСОБА_4 в квартиру позивач був дієздатним
і досяг повноліття, однак письмової згоди від нього на її вселення ніхто не
вимагав, а тому визнати таке вселення законним було б помилкою.

Суд першої інстанції
такої помилки допустився.

3

Відмовивши у
вимозі про виселення ОСОБА_4 із спірного житла, за відсутності позову ОСОБА_4
про визнання за нею права на це житло й наявності у неї ідеальної частки в
іншій приватизованій квартирі, суд фактично визнав за тою таке право, що не є
обґрунтованим й законним.

Тому допущену
помилку слід виправити рішенням апеляційної інстанції, виселивши ОСОБА_4 з
квартири.

Посилання суду
на відсутність, через непроживання позивача в квартирі, необхідності брати від
нього згоду на вселення в квартиру ОСОБА_4, є необґрунтованим, оскільки воно
істотно звужує правомочності законного користувача, яким є позивач, жилого
приміщення, що є недопустимим. Більше, того, тимчасова відсутність члена сім'ї
в квартирі автоматично не позбавляє зацікавлених осіб обов'язку отримати від
нього письмову згоду на вселення. Іншого у зазначеній статті не виписано і не
вбачається.

Керуючись ст.ст.
307, 309, 313 - 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
місцевого Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12
лютого 2007 року у частині вирішення вимоги про виселення ОСОБА_4 скасувати і у
цій частині постановити нове рішення, яким виселити ОСОБА_4 із квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В іншій частині
рішення залишити без зміни.

Рішення набирає
законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двох місяців може
бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.