Справа
№22-ц- 09082007                                 Головуючий
в 1 інстанції   Усатов Д.Д.
Доповідач в 2 інстанції       Голуб С. А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого       Мережко М. В.

суддів :                 Коцюрби
О.П.,  Голуб С. А.,

при
секретарі      Данчук Т.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м, Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської
області від 21 грудня 2006 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2

про визнання
права власності на 1/2 частину житлового будинку та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач
звернувся до суду з названим позовом посилаючись на те , що з 1981 по 1996 рік він проживав
зі своєю дружиною,  яка була дочкою
відповідачки в квартирі,  яка їм належала
на праві власності. У 1996
році вказана квартира була продана,
а гроші вкладені в купівлю житлового будинку АДРЕСА_1. Будинок був
оформлений на відповідачку. Будинок складався із двох ізольованих квартир,  в одній проживав позивач з дружиною,  а в іншій відповідачка зі своїм чоловіком.  До 2004
року,  в якому померла дружина
позивача,  сторони спільно користувались
будинком і спорів щодо порядку користування між ними не було. Після смерті
дружини позивача відповідачка виділила йому одну кімнату для проживання,  а в ту половину будинку,  в якій він проживав разом із дружиною вселила
квартирантів. У зв'язку з цим позивач просив встановити порядок користування
названим будинком.

В ході
судового розгляду позивач змінив позовні вимоги. Просив визнати за ним право
власності на 1/2 частину спірного будинку,
а саме на АДРЕСА_2
загальною площею 84,
8 кв.м,  при цьому
посилався на те,  що він з

дружиною та відповідачка з
чоловіком вирішили купити один будинок для спільного проживання,  але щоб він складався із двох квартир. Вони
продали свої квартири в м. Києві,  доклали
до виручених сум по 3 тисячі
доларів і на спільні кошти купили спірний будинок. В будинку проживав постійно
позивач з .дружиною. Відповідачка з чоловіком проживали лише в літній
період,  взимку проживали в однокімнатній
квартирі в м. Києві.

Оскільки
позивач добудовував будинок,
ремонтував,  він вважав,  що у нього виникло право власності як на
частину придбаного будинку,  так і на
частину новоствореного майна.

Відповідачка
пред'явила в суді зустрічний позов в якому посилалась на те,  що вона є власницею спірного будинку. В
будинку був зареєстрований позивач,
оскільки про це попросила її дочка і його дружина. Позивач не був членом
сім'ї відповідачки. Оскільки проживання в будинку позивача перешкоджає
відповідачці користуватись належною їй власністю. Просила виселити відповідача
із спірного будинку.

Рішенням
суду в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено,
зустрічний позов ОСОБА_2
задоволено.

Не
погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку,  так як вважає,  що рішення суду є незаконним та
необгрунтованим,  винесеним при неповному
та не правильному з'ясуванні обставин,
що мають значення для правильного вирішення справи,  висновки суду не відповідають обставинам
справи.

Просить
скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Колегія
суддів заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін по справі,
дослідивши письмові матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги
вважає,  що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом
першої інстанції встановлено,  що спірний
будинок був придбаний ОСОБА_3 за 660000000
карбованців 12 липня 1996 року.

ОСОБА_2  по довіреності від імені ОСОБА_4 продала за 340230000 крб. АДРЕСА_2
Даний факт суд встановив на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня
1996 року з відповідною довіреністю ОСОБА_4

ОСОБА_2  за 270000000
крб. Продала належну їй квартиру АДРЕСА_3,  що встановлено на підставі договору
купівлі-продажу від 12 липня 1996 року.

Спірний
будинок належить на праві власності відповідачці на підставі свідоцтва про
право власності на частку в спільному майні подружжя від 24

травня 2002 року,  відповідно до якого їй і ОСОБА_5 належало по
Уг частині будинку і договору дарування від 24.05.2002 року,  відповідно
до якого ОСОБА_5 подарував їй належну йому 1/2 частину будинку.

Враховуючи
встановлені обставини справи суд першої інстанції прийшов до висновку,  що ОСОБА_2
мала достатні кошти для придбання спірного будинку.

Відмовляючи
в позові ОСОБА_1 суд виходив з того,  що
позивач зареєстрований в спірному будинку лише з 1998 року .
Показання свідків ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7  і ОСОБА_8 про те,  що будинок був придбаний за гроші сім'ї
ОСОБА_1 та ОСОБА_2  для спільного
проживання суд не прийняв до уваги з тих підстав,  що про це свідкам було відомо зі слів сім'ї
ОСОБА_1

Показання
свідка ОСОБА_9 про
те,  що він за гроші позивача проводив
будівельні роботи в будинку і на ділянці,
в тому числі обкладав будинок цеглою,
оскільки на час купівлі це була просто коробка,  суд не прийняв до уваги пославшись на
те,  що ці показання суперечать
технічному паспорту на будинок від 1996
року.

Крім
того,  суд зазначив,  що позивачу було відомо з 1996 року,  що будинок не є його власністю,  але позов пред'явив лише у 2006 році.

Відповідно
до ч. 4  ст.  10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам,  які беруть участь у справі,  їх права та обов'язки,  попереджує про наслідки вчинення або не
вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках,  встановлених цим кодексом.

В
порушення вимог наведеної статті суд першої інстанції не уточнив у позивача
позовні вимоги,  хоча вони викладені не
конкретно,  не зазначено в якій частці
позивач просить визнати за ним право власності на будинок,  не визначена судом вартість спірного
будинку,  не розглянуто клопотання
позивача про призначення експертизи і про забезпечення позову.

В
судовому засіданні при зміні позовних вимог позивач зазначив третьою особою
Бюро технічної інвентаризації Київської області.

Судом
були прийняті зміни позовних вимог,  але
третя особа в судове засідання не викликалась.

Відповідно
до  ст.
213 ЦПК
України обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин,  на які сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,  підтверджених
тими доказами,  які були досліджені в
судовому засіданні.

В порушення наведених вимог статті суд першої
інстанції в своєму рішенні послався на докази,
які не були досліджені у судовому засіданні.

Так в
матеріалах справи взагалі відсутні договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3
від 12 липня 1996 року та будинку АДРЕСА_2від 14 травня
1996 року на які послався суд як доказ того,
що кошти від продажу цієї нерухомості були витрачені ОСОБА_2 на
придбання спірного будинку.

Також в
матеріалах справи взагалі відсутній технічний паспорт на спірний будинок від 1996 року,  як про це зазначив в своєму рішенні суд,  а тому посилання суду про те,  що показання свідка ОСОБА_5 спростовуються
вказаним доказом є необгрунтованими.

Відповідно
до  ст.
215 ЦПК
України в мотивувальній частині рішення мають бути зазначені мотиви,  з яких суд вважав встановленою наявність або
відсутність фактів,  якими
обґрунтовувалися вимоги чи заперечення,
бере до уваги або відхиляє докази,
застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти.

В
матеріалах справи є договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4  відповідно до якого 5 липня 1996 року ОСОБА_1
продав названу квартиру за 250
мільйонів карбованців. Суд першої інстанції взагалі не дав оцінки цьому
документу,  не з'ясував у судовому
засіданні куди ж були витрачені кошти від проданої квартири.

Також
суд не дав оцінки великій кількості чеків та квитанцій про придбання
будівельних матеріалів,  наданих
позивачем і які містяться в матеріалах справи.

Суд
першої інстанції не обґрунтував свого рішення в частині виселення позивача із
будинку,  не пославшись при цьому на
норми житлового законодавства,  яким
регулюються правовідносини щодо виселення .із жилого приміщення.

Відповідно
до  ст.
311 ЦПК
України рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд
якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з осіб,  які беруть участь у справі,  належним чином не повідомлених про час і
місце судового засідання.

Враховуючи
наведені вище доводи і вимоги  ст.  311
ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду і направляє справу до суду
першої інстанції.

При новому розгляді справи
суд першої інстанції має більш повно встановити обставини справи для чого
уточнити у сторін позовні вимоги,
роз'яснити сторонам їх обов'язок довести ті обставини,  на які вони посилаються як на підставу своїх
вимог або заперечень,  визначити ціну
позову,  розглянути клопотання
позивача,  які містяться в матеріалах
справи (а.с.  7,
39,  41,  48),  а також
належним чином повідомити про розгляд справи всіх осіб,  зазначених в позові.

Керуючись  ст.  303,
311 ЦПК України,
колегія судців

УХВАЛИЛА:

Апеляційну     скаргу                           ОСОБА_1

задовольнити
частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 21
грудня 2006 року
скасувати,  а справу направити до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала   апеляційного   суду
набирає   законної   сили
з   моменту проголошення.

Ухвала
апеляційного суду може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двох
місяців з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги до
Верховного Суду України.