Справа
№ 22ц- 4325-2007р                          Головуючий І
інстанції Бухті ярова 1.0.
40                                                                           Доповідач  Курило В.П.
РІШЕННЯ

Іменем України

22
червня 2007 рік.                                                                                  М.  Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі: Головуючого - судді       Курило В.П. суддів Саніковой О.С. ,  Шамрило Л.Г. при секретарі Степаненко В.Б.

розглянув
у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1. на
рішення Ворошиловського районного суду міста Донецька від 21 березня 2007 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Донецького державного науково-дослідного і проектного інституту кольорових
металів про визнання недійсним наказу про звільнення,  поновлення на роботі,  стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,  середнього заробітку
за час затримки розрахунку,  стягнення
матеріальної допомоги,  внесення змін у
трудову книжку,  стягнення компенсації за
невикористану відпустку,  оплату
лікарняних,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні
2006 року ОСОБА_1. звернувся
в суд з позовом до Донецького державного науково-дослідного і проектного
інституту кольорових металів про визнання недійсним наказу про звільнення,  поновлення на роботі,  стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,  за затримку
розрахунку,  стягнення матеріальної
допомоги,  компенсації за невикористану
відпустку,  оплату лікарняних. Він
посилався на те,  що працював у
відповідача заступником директора по економіці. Наказом № 38 від 16 травня

2005         року був звільнений з
роботи за п. 1  ст.  40 КЗпП України. Рішенням Апеляційного

суду Донецької області від 3 квітня 2006 року поновлений на попереднє місце
роботи.

Фактично наказ про його поновлення на роботі був ухвалений відповідачем 30
червня

2006         року. Тому відповідач
зобов"язаний сплатити йому середній заробіток за час

затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Наказом
№ 54 від ЗО червня 2006 року внесені зміни в п.2.3 наказу №13 від З лютого 2005
року з виключення із штатного розкладу посади заступника директора по економіці
з 4 вересня 2006 року. Наказом № 81-к від 4 вересня 2006 року він звільнений з
роботи з 5 вересня 2006 року за п. 1
ст.  40 КЗпП України у
зв"язку зі зміною в організації виробництва і праці,  скорочення штату працівників. Він вважає
звільнення незаконним через те,  що
скорочення штату працівників фактично не було. Він також має переважне право
залишатися на роботі як працівник з вищою кваліфікацією. Відповідач не оплатив
йому лікарняні,  неправильно розрахував
його середній заробіток і грошові суми,
що сплачуються при звільненні. Просив визнати наказ про звільнення
незаконним,  поновити на роботі,  стягнути допомогу у зв"язку з тимчасовою
непрацездатністю.

Відповідач
видав наказ № 72 від 4 вересня 2006 року,
в якому йдеться про повернення раніше виплаченої йому суми вихідної
допомоги згідно з наказом № 38 від 16 травня 2005 року. Він вважає такий наказ
незаконним і просив його скасувати.

В процесі розгляду справи позивач доповнив свої позовні вимоги і просив
стягнути з відповідача матеріальну допомогу до відпустки в розмірі 500
грн.,  відповідно до п. 5.12 Колективного
договору і грошову допомогу в розмірі 6 місячних посадових окладів,  що передбачені п. 6.5 Колективного договору.
Просив внести зміни у трудову книжку,  що
він звільнений з 22 вересня 2006 року оскільки трудову книжку він отримав 22
вересня 2006 року,  проіндексувати усі
суми,  стягнути матеріальну шкоду,  заподіяну підприємству його незаконним
звільненням,  на керівника
підприємства,  також стягнути компенсацію
за невикористану відпустку.

Рішенням
Ворошиловського районного суду міста Донецька від 21 березня 2007 року позовні
вимоги задоволені частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній
заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі
4820.89 грн.,  середній заробіток за час
затримки розрахунку 1389.14 грн.,
заробіток за 1 день роботи 5 вересня 2006 року 81.71 грн.,  а всього 6291.74 грн.

В
задоволені позовних вимог про скасування наказу про звільнення з роботи,  поновлення на роботі,  стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,  стягнення
матеріальної допомоги,  внесення змін у
трудову книжку,  покладання матеріальної
шкоди на службову особу відмовлено.

Стягнуто
з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 62.92 грн. і на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 30 грн.

В
апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду з
ухваленням нового рішення про задоволення усіх його позовних вимог. Суд не
врахував,  що незаконність його
звільнення з роботи доказана рішенням Апеляційного суду Донецької області від 3
квітня 2006 року.

Суд не
врахував,  що фактично скорочення штату
працівників у відповідача не було. І тому були відсутні підстави для його
звільнення. Судом апеляційної інстанції при розгляді попередньої справи було
встановлено наявність у відповідача вакансій,
які йому не були запропоновані.

Суд
незаконно відмовив у задоволені його позову про скасування наказу №72 від 4
вересня 2006 року,  пославшись лише на
те,  що фактично з нього не були
проведені стягнення грошових сум.  Між
тим наказ існує і суд мав обговорити його законність. Суд необгрунтовано
звільнив керівника підприємства від відшкодування шкода,  заподіяної підприємству його звільненням з
роботи.

Суд
необгрунтовано відмовив у стягнення допомоги по тимчасовій
непрацездатності,  не врахував,  що відповідач оплатив йому тільки 6 днів
невикористаної відпустки у той час,  як
він має право на виплату більшої кількості днів відпустки,  незаконно відмовив у задоволені позовних
вимог про стягнення грошової допомоги у зв"язку із звільненням,  внесення змін у трудову книжку,  стягнення індексації грошових сум.  Суд допустив порушення норм процесуального
права,  не направив йому копії ухвали про
відкриття провадження по справі,
необгрунтовано відмовив у задоволені його клопотань,  порушені строки розгляду справи і інші.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду,
пояснення позивача і його представника,
представника відповідача,
дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги,  апеляційний суд вважає,  що скарга підлягає частковому задоволення,  рішення суду - зміні з задоволення позовних
вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 16
травня 2005 року по 3 квітня 2006 року,
виходячи з наступного.

Судом
встановлено,  що позивач і відповідач
перебували у трудових відносинах з 1968 року. Позивач працював у відповідача на
різних посадах,  а з лютого 2005 року на
посаді заступника директора інституту по економіці. 15 травня 2005 року він був
звільнений з роботи за п. 1  ст.  40 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 3 квітня 2006 року позивач поновлений на роботі з виплатою
середнього

заробітку за час вимушеного прогулу. Наказом № 81 від 4 вересня 2006 року
позивач звільнений з роботи за п. 1
ст.  40 КЗпП України у
зв"язку із скороченням штату.

Звертаючись в суд з позовом про поновлення на роботі і визнання цього
наказу

незаконним,  позивач посилався на
те,  що скорочення штату у відповідача
фактично не

відбувалось.

Перевіряючи
вказані доводи,  суд першої інстанції
повно,  всебічно і об"єктивно
дослідив надані сторонами докази,  дав їм
належну правову оцінку і зробив правильний висновок про їх безпідставність.

Судом
встановлено,  що позивач наказом №38 від
16 травня 2005 року був звільнений з посади заступника директора інституту по
економіці. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 3 квітня 2006 року
він був поновлений на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного
прогулу (а.с.  5-7). Розглядаючи справу,  суд апеляційної інстанції встановив,  що наказом по інституту № 13 від 3 лютого
2005 року з метою підвищення рівня науково-дослідних робіт,  забезпечення самооплатність від наукових
розробок з 4 лютого 2005 року затверджена структура управління інституту,  проведені зміни у штатному розкладі і з 4
лютого 2005 року посада заступника директора по економіці та економічний відділ
перейменовані у планово-економічний із скорочення посади заступника директора
по економіці. Поновлюючи позивача на роботі,
суд апеляційної інстанції виходив з того,  що під час вивільнення позивачеві не було
запропоновано вакантні посади,  які мали
місце у відповідача на цей час.

Таким
чином,  за станом на 3 квітня 2006
року,  коли за рішенням суду апеляційної
інстанції позивач був поновлений на роботі,
посада заступника директора по економіці була відсутня у відповідача з 4
лютого 2005 року. Вказане підтверджується і штатним розкладом,  який був досліджений судом першої
інстанції,  і з якого видно,  що на час поновлення позивача на роботі
посада заступника директора по економіці була відсутня. У зв"язку з цим у
відповідача були підстави для розірвання з позивачем трудового договору за п.
1  ст.
40 КЗпП України.

Доводи
позивача про те,  що він мав переважне
право залишитися на роботі безпідставні,
оскільки як встановлено,  на час
звільнення його з роботи він один займав таку посаду,  тому вивіряти його переважне право на
залишення на роботі не було перед ким.

Суд
першої інстанції встановив також,  що
позивач своєчасно за два місяці,  як це
передбачено  ст.  49-2 КЗпП України був попереджений відповідачем
про наступне вивільнення. Але надати позивачеві іншу роботу відповідач не мав
можливості через те,  що вакантні посади
на час попередження позивача про вивільнення,
а також на час його звільнення з роботи були відсутні. Позивач не надав
суду будь яких доказів наявності у відповідача можливості його працевлаштування
в інституті.

Встановивши
вказані обставини,  суд першої інстанції
зробив правильний висновок про те,  що
звільнення позивача з роботи за п. 1  ст.  40 КЗпП України було законним і обгрунтованим
і правильно відмовив у задоволені позовних вимог про скасування наказу про
звільнення,  поновлення на роботі і
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи
позивача про те,  що відповідач фактично
не виконав рішення суду апеляційної інстанції від 3 квітня 2006 року і не надав
йому робоче місце не можуть бути підставою для скасування рішення суду через
те,  що вони не грунтуються на законі.

Як
убачається з матеріалів справи,  на
виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 3 квітня 2006 року
відповідач 30 червня 2006 року видав наказ № 52 про поновлення ОСОБА_1. на роботі
(а.с. 21). З вказаного часу ОСОБА_1.
був працівником інституту і йому нараховувалась заробітна плата.

Враховуючи,  що рішення Апеляційного суду від 3 квітня
2006 року підлягало негайному виконанню,
а фактично воно виконано тільки 30 червня 2006 року,  суд першої

інстанції на підставі  ст. 236 КЗпП
України стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час
затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,  таким чином захистивши порушені права
позивача.

Звертаючись
в суд з позовом про стягнення допомоги у зв"язку з тимчасовою
непрацездатністю,  позивач посилався на
те,  що вів? за період з 13 квітня по 11
серпня 2006 року знаходився на лікарняному.

Розглядаючи
справу,  суд встановив,  що позивачеві відповідач оплатив період
тимчасової непрацездатності з 30 червня 2006 року,  тобто з дня поновлення на роботі по 11 серпня
2006 року. Вказаний факт підтверджений довідкою відповідача,  що на а.с.
158 і фактом перерахування вказаної суми ОСОБА_1. на його особистий рахунок у Промінвестбанку 29 вересня
2006 року. Позивач в судовому засідання не заперечував факту отримання
відповідних грошових сум.  За період
же,  коли позивач не працював у
відповідача,  тобто з 13 квітня по 29
червня 2006 року,  йому вказана допомога
не нараховувалась. Дії відповідача не суперечать закону. Відповідно до п. 2
Порядку оплати перших п"яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок
захворювання або травми,  не пов"язаної
з нещасним випадком на виробництві,  за
рахунок коштів підприємств,
установи,  організації,  затвердженого постановою Кабінету Міністрів
України від 6 травня 2001 року № 439 із змінами і доповненнями,  внесеними постановами Кабінету Міністрів України
від 13 березня 2002 року N 308,  від 19
квітня 2006 року N 545 оплата днів тимчасової непрацездатності застрахованій
особі провадиться за основним місцем роботи у формі матеріального забезпечення,  яке повністю або частково компенсує втрату
заробітної плати за робочі дні (години) згідно з графіком роботи,  що припадають на дні тимчасової
непрацездатності. Порядком обчислення заробітної плати (доходу) для розрахунку
виплат за загальнообов"язковим державним соціальним страхуванням,  затвердженим постановою Кабінету Міністрів
України від 26 вересня 2001 року № 1266 також передбачається компенсація втрати
заробітної плати за робочі дні,  що
припадають на дні тимчасової непрацездатності. ОСОБА_1. протягом 13 квітня - 29 червня 2006 року у трудових
правовідносинах не перебував з відповідачем,
тому права на отримання такої компенсації не має.

Доводи
скарги про те,  що позивач з вини
відповідача не працював у зазначений час у даному випадку не мають правового
значення. Фактично позивач не перебував у трудових відносинах з
підприємством,  тому не вправі вимагати
оплату лікарняних листів за вказаний час.
Але його порушені права поновлені судом першої інстанції шляхом
стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення
суду про поновлення на роботі.

Звертаючись
в суд з позовом про стягнення компенсації за невикористану відпустку,  позивач посилався на те,  що він за час роботи у відповідача відпусками
не користувався і відповідач незаконно їх не відкомпенсував.

Але з
довідки,  що надана суду апеляційної
інстанції відповідачем,  видно,  що на час звільнення позивача ще перший
раз,  тобто за станом на 13 травня 2005
року у нього було не використано 48 днів відпустки,  за які йому нарахована і сплачена компенсація
при звільненні 16 травня 2005 року шляхом перерахування на його особистий
рахунок у банку в загальній сумі заробітної плати 10670.53 грн.,  з яких 5237.76 грн. - компенсація за
невикористану відпустку.

Йому
також нарахована така компенсація за 6 днів невикористаної відпустки за період
його роботи з 30 червня по 5 вересня 2006 року в сумі 490.28 грн.,  які перераховані відповідачем 29 вересня 2006
року на особистий рахунок позивача у банку.

За час
знаходження позивача у вимушеному прогулі у зв"язку із першим
звільненням,  що мало місце з 16 травня
2005 року по 3 квітня 2006 року,
відповідач не нараховував позивачеві таку компенсацію,  вважаючи,
що за вказаний час у позивача не виникло право на відпустку.

Цей довід відповідача є помилковим.
Відповідно до п. 2 ч.1  ст.  82 КЗпП України до стажу роботи,  що дає право на щорічну відпустку,  зараховується час,  коли працівник фактично не працював,  але за ним згідно з законодавством
зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково ( в
тому числі час оплаченого вимушеного прогулу,
спричиненого незаконним звільненням).

Згідно
довідці відповідача за час оплаченого вимушеного прогулу позивача,  тобто з 16 травня 2005 року по 3 квітня 2006
року він має право на відпустку у кількості 31 календарного дня,  що у грошовому еквіваленті складає 6551.23
грн. За винятком відрахувань позивачеві належить 5345.51 грн.,  які суд апеляційної інстанції стягує з
відповідача на користь позивача,
змінивши в зазначеній частині рішення місцевого суду.

Розглядаючи
справу в зазначеній частині,  суд першої
інстанції не врахував положень  ст.  82 КЗпП України і не повністю задовольнив
позовні вимоги ОСОБА_1.,  що відповідно до
ст.  309 ЦПК України є підставою
для зміни судового рішення.

Стягуючи
на користь позивача середній заробіток за час невиконання рішення суду про
поновлення позивача на роботі і середнього заробітку за час затримки
розрахунку,  суд першої інстанції виходив
з того,  що в основу розрахунку таких сум
належить прийняти оклад позивача у 1716 грн.,
який встановлений йому відповідачем відповідно до наказу №51 від 27
червня 2006 року (а.с. 103). Цей висновок суду першої інстанції є
правильним.  Судом встановлено,  що цей наказ був виданий відповідачем на
виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 3 квітня 2006
року,  яким позивач був поновлений на
посаді заступника директора інституту по економіці. В засіданні суду
представник відповідача пояснював,  що
оскільки на час поновлення позивача на роботі така посада у штатному розкладі
не існувала,  директор інституту наказом
№51 від 27 червня 2006 року ввів у штатний розклад інституту посаду „Заступник
директора по економіці" і встановив позивачеві оклад у 1716 грн. Позивач
такі дії відповідача не оспорив. Тому суми,
що підлягають стягненню позивачеві за порушення його прав і
інтересів,  судом першої інстанції
визначені правильно.

Правильно
суд першої інстанції відмовив в задоволені позовних вимог ОСОБА_1. про
скасування наказу №72 від 4 вересня 2006 року про утримання суми раніше
виплаченої допомоги у відповідності з наказом № 38 від 16 травня 2005 року.
Судом встановлено,  що згідно з цим
наказом відповідач мав намір утримати при остаточному розрахунку раніше
виплачену ОСОБА_1. суму допомоги,  яку
він мав отримати при звільненні з роботи 16 травня 2005 року (а.с. 16). Але
фактично цей наказ виконаний не був через те,
що фактично сума допомоги позивачем не була отримана і тому не була
стягнута при його звільнені у вересні 2006 року. За таких умов суд зробив
правильний висновок про те,  що оспорений
позивачем наказ №72 не порушує його законних прав і інтересів,  тому не має підстав для його скасування.

Суд
зробив правильний висновок і про те,  що
позовні вимоги ОСОБА_1. про
стягнення допомоги у зв"язку з відпусткою і звільненням з роботи,  що передбачені п.п. 5.12 і 6.5 Колективного
договору не грунтуються на законі. Допомога,
що передбачена п. 5.12 Колективного договору сплачується тільки при
виході у відпустку і забороняється її сплата при виплаті компенсації за
невикористану відпустку. А п. 6.5 Колективного договору передбачено виплату
одноразової допомоги тільки при виході на пенсію. Позивач звільнений з інших
підстав і у нього не виникло право на отримання такої допомоги.

Доводи
позивача про те,  що суд першої інстанції
мав покласти матеріальну шкоду на посадову особу не грунтуються на законі.

Не
грунтуються на законі доводи скарги про необґрунтованість рішення суду в
частині спору про внесення змін у записи в трудовій книжці. Судом
встановлено,  що відповідач затримав
видачу позивачеві трудової книжки з 5 вересня 2006 року по 22 вересня 2006 року
і стягнув середній заробіток за вказані порушення. Рішення в наведеній частині
відповідає вимогам  ст.  235 КЗпП України.

Доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи процесуального законодавства,  що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Оскільки
суд апеляційної інстанції стягує на користь позивача компенсацію за
невикористану відпустку в сумі 5345.51 грн. Відповідно до  ст.
79, 80,  88 ЦПК України суд
апеляційної інстанції стягує з відповідача на користь держави судовий збір в
сумі 53.45 грн.

Керуючись  ст.
ст.  304, 307, 308, 309, 79,  80, 88 ЦПК України,  апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу задовольнити частково. Рішення Ворошиловського районного суду міста
Донецька від 21 березня 2007 року змінити. Доповнити вказане рішення таким
висновком: Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до
Донецького державного науково-дослідного і проектного інституту кольорових
металів про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 16
травня 2005 року по 3 квітня 2006 року. Стягнути з Донецького державного
науково-дослідного і проектного інституту кольорових металів на користь ОСОБА_1 компенсацію за
невикористану відпустку в сумі 5345.51 грн. і на користь держави судовий збір в
сумі 53.45 грн.

В іншій частині
рішення суду залишити без зміни,
апеляційну скаргу відхилити.

Рішення
суду апеляційної інстанції набирає законної сили з часу його проголошення і
може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду
України протягом двох місяців з дня проголошення рішення суду апеляційної
інстанції.