Справа № 22ц 1150/2007 року.         Головуючий 1 інстанції Шаманська Н.О.
- 32.                            Доповідач
апеляційної інстанції Лисенко
УХВАЛА

іменем України.

18
червня 2007 року.                                                                       м.  Миколаїв.

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Кутової
Т.З. та Данилової О.О.,

із секретарем
судового засідання Швейновою І.В.,

з участю:

представника
позивача ОСОБА_2,

відповідача
ОСОБА_1,  у відкритому судовому засіданні
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 переглянула рішення місцевого Заводського
районного суду м.  Миколаєва від 22
лютого 2007 року,  ухваленого в цивільній
справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання таким,  що втратив право на житло у зв'язку з
вибуттям на постійне місце проживання в інше жиле приміщення та зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 й ОСОБА_4 про вселення.

Заслухавши
суддю-відповідача,  пояснення осіб,  які беруть участь у справі і з'явилися у
судове засідання,  перевіривши в межах
оскарження обставини та докази,  -

установила:

2      листопада 2004 року ОСОБА_3 пред'явила
зазначений позов.

Його
обґрунтовувала тим,  що на підставі
договорів дарування від 20 січня 1998 року та від 12 жовтня 2000 року є
власницею квартири АДРЕСА_1.

До 1991
року у названій квартирі проживав і її брат ОСОБА_1,  а-потім з власної волі,  забравши належне йому майно,  квартиру залишив й перейшов проживати до
дружини.

В 1999
році за договором дарування він став власником квартири № 4 в цьому ж домі і
вказана квартира стала його постійним місцем проживання.

3      дня добровільного залишення
квартири № 5 він мав вільний доступ в

неї,  проте ніколи не робив спроб
вселитися.

Між
тим,  весь цей час він залишався й
залишається зареєстрованим в квартирі № 5 й на нього нараховуються комунальні
платежі,  тягар оплати яких несе вона.

Посилаючись
на указане,  просила визнати відповідача
таким,  що втратив право на квартиру № 5
у зв'язку з вибуттям на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.

10 січня
2007 року ОСОБА_1 пред'явив зустрічний позов до сестри та матері про
вселення,  мотивуючи таке тим,  що первісний позов є спробою позивачки
позбавити його права на житло. У спірній же квартирі він проживав

до осені
2004 року,  а потім відповідачі позбавили
його такої можливості,  з цією метою
винесли належне йому майно й перестали пускати в житло.

У
зв'язку з цим він вимушений був пред'явити зустрічний позов і просити суд про
його задоволення.

Рішенням
місцевого Заводського районного суду м.
Миколаєва від 22 лютого 2007 року первісний позов задоволено,  а у задоволені зустрічного відмовлено за його
недоведеністю.

Не
згодившись із ним,  ОСОБА_1 рішення
оскаржив й просив скасувати з тих мотивів,
що суд дав неналежну оцінку зібраним по справі доказам та неправильно
застосував норми матеріального права,  а
таке не дало суду можливості дійти вірних висновків по справі.

Апеляційну
скаргу слід відхилити,  а оскаржене
рішення суду 1 інстанції залишити без зміни,
оскільки місцевий суд постановив його з додержанням норм матеріального й
процесуального права.

Вирішуючи
спір таким чином,  як викладено у
оскарженому рішенні,  місцевий суд вважав
установленим,  що у 1991 році відповідач
з власної доброї волі вибув із спірної квартири на постійне місце проживання в
інше жиле приміщення,  спочатку це було
місце проживання дружини,  а потім - у
належну йому на праві власності квартиру. Сестра й мати,  відповідачі по зустрічному позову,  не перешкоджали йому користуватися спірним
житлом й не позбавляли доступу у нього. Доказів іншому - ОСОБА_1 не надав. Тому
його слід визнати таким,  що втратив
право користування квартирою АДРЕСА_1.

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області погоджується з установленими місцевим судом обставинами та
правовідносинами,  а його висновки вважає
вірними. обгрунтованими й законними.

З
договорів дарування від 12 січня 1999 року й від 12 жовтня 2000 року на ім'я
позивачки по первісному позову ( а.с- 6-7) та від 10 лютого 1999 року ( а.с-
79) на ім'я відповідача; довідки ЖЕК № 8 за № 760 від 16 липня 2007 року про
склад осіб,  зареєстрованих в квартирі №
5 (а.с- 9); актів про непроживання за 2003,
2004 роки ( а.с- 5,  11); пояснень
сторін та показань свідків (а.с- 25-27. 100-106) вбачається,  що ОСОБА_3 є власницею квартири
АДРЕСА_1,  а ОСОБА_1 - квартири № 4 в
тому ж будинку. При цьому,  останній
значиться зареєстрованим у квартирі № 5,
хоча за власної волі з 1991 року в ній не проживає. З того часу його
постійним місцем проживання спочатку було місце проживання створеної ним
сім'ї,  а потім -квартира № 4,  набута за договором дарування. Відповідачі по
зустрічному позову,  не перешкоджали йому
користуватися спірним житлом й не позбавляли доступу у нього. Не дивлячись на
це,  до моменту пред'явлення зазначеного
позову,  він не здійснював спроб
вселитися в житло чи захистити своє право на нього в інший спосіб. Іншого
ОСОБА_1 належними та допустимими засобами доказування не довів,  а за
ст.  60 ЦПК України,  то є його обов'язком.  За такого,
первісний позов слід задовольнити,
а у зустрічному - відмовити. Оскільки такого ж,  з тих же мотивів дійшов і місцевий суд,  то підстав для задоволення апеляційної скарги
немає.

Керуючись  ст.
ст.  307 -308, 313-315 ЦПК
України,  колегія суддів , -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
місцевого Заводського районного суду м.
Миколаєва від 22 лютого 2007 року залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двох
місяців може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного
Суду України.