РІШЕННЯ

Іменем   України

2007 р. липня
місяця «25» дня, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного
суду Автономної Республіки Крим в складі:

Головуючого:      Шестакової Н.В. Суддів:      Філатової Є.В.

При
секретарі:      Осоченка А.О.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Сімферополі цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Чорноморського міського суду від 17.04.2007 року по
справі за позовом ОСОБА_1 доОСОБА_2 і ОСОБА_3, третя особа: Чорноморська
державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування
домоволодіння, визнання особи такою, що втратила право користування жилим
приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

16.06.2005р.
ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2про визнання його особою, яка втратила
право користування жилим приміщенням у будинкуАДРЕСА_1. Вимоги мотивовані тим,
що позивач є власником спірного будинку. За будинком зареєстрований відповідач,
який колись перебував з матір'ю у фактичних шлюбних відносинах, але з 1994р. не
проживає там без поважної причини.

06.12.2005р.
позивач також звернувся з позовом до ОСОБА_2і Якунькіної про визнання недійсним
договору дарування домоволодіння по АДРЕСА_1, укладеному між відповідачами і
зареєстрованому державним нотаріусом Чорноморської нотаріальної контори Бережною
В.М. 27 листопада 1997р. за реєстровим № Р1-3398.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що зазначене домоволодіння йому подарувала мати у 1994р.
Після її смерті відповідач звернувся до суду з питань визнання за ним права
власності на частку домоволодіння на підстави того, що під час спільного життя
з матір'ю позивача він вкладав свої гроші у поліпшення будинку і збільшення
жилої площі. Рішенням Чорноморського райсуду
за ОСОБА_2було визнано право власності на1/2частку спірного домоволодіння, але
постановою Президії Верховного суду АР Крим від 15.11.1996р. рішення було
скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Незважаючи на це, відповідач, який на той час не мав права власності,
подарував1/2долю своєї дочці ОСОБА_3. При новому розгляді справи ОСОБА_2та його
дочка, яка представляла його інтереси в суді, приховали факт відчуження будинку
і уклали мирову угоду, за умовами якої позивач повинен сплатити ОСОБА_22000
доларів США за його
частку у будинку. Мирова угода затверджена ухвалою суду, яка набрала чинності.
У червні 1999р. позивач виконав обов'язок і виплатив зазначену суму
відповідачеві. Підчас судового засідання за первісним позовом, йому стало
відомо про договір дарування. Тому він просив поновити йому строк, пропущений з
поважної причини внаслідок неправомірних дій відповідачів і визнати недійсним
договір дарування між ними на підставі ст. 48 ГК України 1963р., як такий, що
укладений з порушенням вимог закону.

Ухвалою суду
позиви були об'єднані і розглянути у одному провадженні.

№22-ц-4148/2007р.                                      Головуючий
в 1 інстанції Бондаренко А. А.

Доповідач
Філатова Є.В.

Відповідач
ОСОБА_2заперечував проти позовних вимог, але визнав, що відсутній у будинку
більш 11 років. Пояснив, що дійсно у виконання мирової угоди отримав від ОСОБА_1
2000 доларів США за частку
будинку. ОСОБА_3 та представник нотаріальної контори до суду не з'явилися.

Рішенням
Чорноморського райсуду від
17.04.2007р. позов задоволено частково, ОСОБА_2 визнаний таким, що втратив
право користування жилим приміщенням у буд.АДРЕСА_1 У визнанні недійним
договору дарування відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення в частині відмови у
позові, направити справу на новий розгляд у місцевий суд посилаючись на те, що
суд першої інстанції необгрунтовано відмовив у поновленні строку, не взяв до
уваги причин його пропуску і безпідставно виходив з того, що позивачеві було
відомо про відчуження частки будинку ще під час укладання мирової угоди.
Рішення в частині визнання ОСОБА_2особою, яка втратила право користування жилим
приміщенням, не оскаржується.

Заслухавши
доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню за таких обставин.

Відмовляючи
в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач без поважної причини
пропустив строк позовної давності, підстав для поновлення строку немає.

Колегія
не може погодитися з таким висновком, оскільки суд першої інстанції невірно
встановив початок перебігу строку, безпідставно вважав, що позивачеві було відомо
про дарування спірної долі на час затвердження мирової угоди.

Такий
висновок суду не ґрунтується на будь-яких доказах і суперечить сенсу самої
мирової угоди, за якою ОСОБА_2відмовився від претензій на долю у домоволодінні
на користь ОСОБА_1 за умов сплати йому за це 2000 доларів США.

У
засіданні апеляційного суду представник відповідача - ОСОБА_3 визнала, що вони
з батьком приховали ці обставини за порадою адвоката з метою забезпечення
виконання ОСОБА_1 умов мирової угоди.

Згідно
розписки - арк.68, до липня 1999р. позивач виплачував ОСОБА_2гроші в рахунок
його долі. Як убачається з матеріалів справи позивач звернувся первісно з
позовом про визнання відповідача втратившим право користування жилим
приміщенням у будинку. У судовому засіданні від 24.09.2005р.ОСОБА_4 пояснив, що
не визнає вимог, оскільки він подарував свою долю дочці. Після чого,
06.12.2005р. ОСОБА_1 оспорив договір дарування. За свідоцтвом про право на
спадщину позивач був єдиним власником будинку, тому після затвердження мирової
угоди реєстрації в МБРТІ, або іншого виконання будь-яких дій щодо оформлення
права власності не потребувалося.

Оцінюючи
у сукупності зазначені докази колегія дійшла висновку, що до 24 вересня 2005р.
позивач не знав і не міг знати про існування договору дарування, перебіг строку
для звернення в суд за захистом порушеного права у даному випадку починається з
24.09.2005р, тому строк позовної давності не пропущений.

Вирішуючи
питання по суті, суд також зазначив, що мировою угодою ОСОБА_2не був
позбавлений права власності на частку будинку. Тим самим суд першої інстанції
визнав за відповідачем право розпорядитися спірною долею будинку.

Проте
такий висновок суду суперечить фактичним обставинам та вимогам закону.

За
змістом ст. 655 ЦК України
продати можна тільки майно, яке належить продавцю на праві власності.
Розпорядження чужим майном без належних повноважень від власника суперечить
вимогам ст.321 ЦК, яка не
дозволяє позбавлення або обмеження права власності особи крім випадків
спеціально передбачених законом.

ОСОБА_2був
власником1/2частки спірного будинку лише на період з моменту набрання законної
сили рішення Чорноморського суду від 10.06.1996р. до

скасування
постановою Президії Верховного суду АР Крим від 15.11.1996р., якою сторони
повернені у первісний стан. В подальшому права власності на спірний будинок за
ОСОБА_2також не визнавалося.

Таким
чином на час укладання договору ОСОБА_2не був власником будинку, тому не міг
розпоряджатися ним.

Відповідно
до ст. 48 ЦК України
1963р, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, угода, яка не
відповідає вимогам закону, є недійсною.

Враховуючи
наведене, колегія дійшла висновку, що вимоги ОСОБА_1 в частині оспорювання
договору дарування обгрунтовані, тому рішення суду першої інстанції в цієї
частині необхідно скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Керуючись
ст.ст.1,2,3,4 ст.309, 316 Цивільного процесуального кодексу України колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Чорноморського міського суду від
17.04.2007 року скасувати в частині вимог про визнання угоди недійсною, позов
задовольнити, визнати недійсним договір дарування домоволодінняАДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 і зареєстрований державним нотаріусом
Чорноморської держнотконтори 27.11.1996р. реєстровий № Р1-3398. В частині
визнання ОСОБА_2втратившим право користування жилої площею за лишити без змін.

Рішення
може бути оскаржено в касаційну інстанцію Верховного Суду України протягом двох
місяців зі дня його проголошення.