Справа № 22-Ц-2621/2006                                               Головуючий
в 1 інстанції   Лисенко
Категорія   10                                                                    Доповідач
у 2 інстанції        Голуб
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30
березня 2007 року
колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської
області у складі:

головуючого                  Сліпченка О.І.

суддів:                             Голуб С.А.,  Коцюрби О.П.

при
секретарі                 Некорі А.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області
від ЗО червня 2006 року у
справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_1

про
визнання недійсним договору купівлі-продажу частини земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2006 року
позивачка пред"явила в суді названий позов. В позові посилалась на те, що
6 травня 2006 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір
купівлі-продажу частину земельної ділянки, яка розташована на території
с.Гатне, Києво-Святошинського району Київської області по вул.Абрикосовій.
Вказаний договір був посвідчений нотаріусом ОСОБА_1

Позивачка вважала, що вказаний договір мав бути визнаним недійсним з тих
підстав, що посвідчений не по місцю розташування земельної ділянки, а по місцю
проживання сторін.

Рішенням                 Києво-Святошинського
районного   суду Київської

області від    30 червня 2006 року позов задоволено.

2

He погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 оскаржив його в
апеляційному порядку з підстав порушення судом та неправильним застосуванням
норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що в ні в позові, ні в судовому засіданні позивачка не
зазначила, які саме її права порушені укладенням оспорюваного договору. Крім
того, суд вийшов за межі позовних вимог, пославшись в рішенні на ст. 203 ЦК України, хоча
позивачка ні в позові, ні в
доповненнях до нього не зазначала названу статтю як правову підставу свого
позову. Також суд в своєму рішення застосував ст. 203, 215 ЦК України, але не
вказав конкретно які частини названих статей він поклав в основу рішення. В
рішення суду не вказано які саме права позивачки були порушені, хто і яким
чином їх порушив, які негативні наслідки настали для позивачки і яким чином ці
негативні наслідки необхідно ліквідувати, а порушені права поновити.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким в позові
відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши письмові
матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних
вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга    підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ст. 55 Закону України
„Про нотаріат" передбачено, що угоди про відчуження нерухомого майна
укладаються за місцем розташування такого майна або за місцем знаходження
однієї із сторін правочину. При цьому суд, пославшись на ст.ст. 29, 93, 647 ЦК України прийшов
до висновку, що ст. 55 Закону
України „Про нотаріат" в частині посвідчення угод нерухомого майна за
місцем знаходження однієї із сторін договору стосується лише юридичних осіб, бо
саме до них відноситься термін „місцезнаходження". Суд визнав, що при
укладенні правочину між позивачем і відповідачем не були дотримані вимоги ст. 203 ЦК України, а
позивач заперечує його дійсність. Враховуючи наведене, відповідно до ст. 215 ЦК України суд
визнав оскаржуваний правочин недійсним.

Судова колегія вважає, що рішення суду винесено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Суд першої
інстанції пославшись на те, що при укладенні правочину не були дотримані вимоги
ст. 203 ЦК України
не зазначив, які конкретно вимоги названої статті не були дотримані сторонами.
Поза увагою суду залишився  той факт,
що  позивачка не заявляла підставою

3

свого
позову ст. 203 ЦК України.
В позові взагалі не зазначено які права позивачки порушені укладанням
правочину, суд не з"ясував цього в судовому засіданні і не дав відповідної
оцінки цьому в рішенні.

Судова колегія вважає, що висновки суду не ґрунтуються на нормах
матеріального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з винесенням
нового рішення, відповідно до вимог ст. 309
ЦПК України.

В позовній заяві позивачка підставою для визнання правочину недійсним
зазначила недотримання нотаріусом вимог ст. 55 Закону України „Про нотаріат".

Відповідно до ст. 215
ЦК України недійсність правочину може бути встановлена законом (нікчемний
правочин) або визнана судом, якщо в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) не були додержані вимоги, встановлені ст.. 203 ЦК України
(оспорюваний правочин), а саме зміст правочину не може суперечити Цивільному
кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється
батьками (усиновлючами) не може суперечити права та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім визнання правочину недійсним через недотримання вимог, передбачених
ст.203 ЦК України,
правочин є недійсним у випадках, прямо передбачених законом.

Судова колегія вважає, що оспорюваний правочин не може
бути визнаний недійсним оскільки при його укладенні були дотримані вимоги ст. 203 ЦК України.

Крім того, жодна норма Цивільного кодексу України не визначає підставу
недійсності правочину якщо немає порушень закону за суб"єктною складовою
сторін правочину, за формою та змістом правочину.

В позовній заяві
не наведено і судова колегія не встановила порушень закону за суб"єктною
складовою сторін правочину. Форма та зміст правочину також відповідають вимогам
закону.

4

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що позовні
вимоги позивачки не ґрунтуються на вимогах закону, а тому її позов не підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст.
303, 309 ЦПК
України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення                  Києво-Святошинського районного
суду Київської

області від   30
червня 2006 року  скасувати і винести нове рішення.

В позовіОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний
нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 про визнання договору
купівлі-продажу частини земельної ділянки недійсним відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту
проголошення.

Рішення
апеляційного суду може бути оскаржене протягом двох місяців з дня набрання ним
законної сили в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до
Верховного Суду України.