УХВАЛА

іменем    України

09 липня 2007
року колегія суддів з розгляду цивільних справ в касаційному провадженні
Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого -
Маслова В.О.,

суддів -                  Білецького О.М. ,     Дубровної В.В.,

Лузан
Л.В.,                                              Шевченка
В. А.,

розглянувши
в судовому засіданні в м.  Суми справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики
недійсним,  відшкодування моральної
шкоди,

за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м.  Кременчука Полтавської області від 09 квітня
2004 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 24 вересня 2004
року,

встановила:

У серпні
2002 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.  Вказувала,
що згідно договору від 22 жовтня 2000 року та розписки від 2 грудня 2001
року ОСОБА_2 як приватний підприємець позичила в неї 7500 умовних одиниць та
3710 умовних одиниць,  але добровільно
вказану суму коштів не повертає. Згідно договору від 22 жовтня 2000 року
зобов'язувалася також виплачувати щомісячні проценти в розмірі 3, 3%. Прохала
стягнути на її користь суму в гривенному еквіваленті,  що становить 89 878 грн.

У жовтні
2003 року та в квітні 2004 року доповнила та уточнила свої позовні вимоги,  просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 39
969 грн.,  що еквівалентно 7500 доларів США та 19 771 грн. 70
коп.,  що еквівалентно 3710 доларів США,
а всього стягнути 59 741 грн. 45 коп.; стягнути на її
користь інфляційну суму 1 747 грн. 12 коп.,
З відсотка річних за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 2 877
грн. або еквівалент суми 531 долар США
37 центів і 22 грн. 76 коп.; стягнути збитки,  завдані невиконанням зобов'язання в сумі 5
663 грн. 66 коп.,  що є еквівалентом 1
062 доларам США 74
центам та на відшкодування завданої моральної шкоди стягнути 10 000 грн.

Як на
підставу позову посилалась на вимоги  ст.
ст.  214,  374,
440-1 ЦК УРСР
та  ст.
ст.  11,  525,
526,  530,  533,
545,  599,  611 ЦК
України.

У січні
2003 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом.  Вказувала,
що дійсно 22 жовтня 2000 року між ними був підписаний договір
позики,  але він залишився
невиконаним.  Що стосується 3710 доларів США,
то вказана сума нею була повернута,  але розписка залишилася у ОСОБА_1

Справа №
33-ц-234                                          Категорія
32

Головуючий у
першій інстанції - Кобзій Б.1.
Судця-доповідач в апеляційній інстанції - Абрамов П.С.
Суддя-доповідач - Лузан Л.В.

Просила на підставі  ст.
ст.  48,  56 ЦК
України визнати недійсними договір позики від 22 жовтня 2002 року на 7500
доларів США та розписку
на 3710 доларів США.

Крім
того,  ОСОБА_2 подала позовну заяву про
стягнення з ОСОБА_1 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди,  посилаючись на те,  що остання безпідставно зверталась із заявами
до правоохоронних органів про притягнення її до кримінальної
відповідальності,  звернулась до суду з
надуманим позовом,  у зв'язку з чим був
накладений арешт на її майно. Названі дії ОСОБА_1 завдали їй моральних
страждань,  т.я. принизили її честь,  гідність,  порушили її життєвий устрій,  ускладнили відносини в сім'ї.

Рішенням
Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 09 квітня 2004 року,  залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду
Полтавської області від 24 вересня 2004 року,
позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

В
обгрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування
норм матеріального права та порушення норм процесуального права,  у зв'язку з чим ставиться питання про скасування
рішення суду першої інстанції в частині залишення без задоволення її позову до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики і розпискою в сумі 59 471
грн.,  та ухвали апеляційного суду,  а справу направити до суду першої інстанції
на новий розгляд.

Колегія суддів
вважає,  що касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Відповідно
до  ст.
213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення,  яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом.  Обґрунтованим є рішення,  ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин,  на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

Судом
встановлено,  що 22 жовтня 2000 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір,
відповідно до якого остання взяла в борг у ОСОБА_1 7500 доларів США і брала на себе
обов'язок повернути названу суму до 1 червня 2001 року із сплатою щомісяця 3,
3%. Відповідач ОСОБА_2 визнала факт підписання вказаного договору,  пояснила,
що мала намір спільно з позивачкою закупити товар для наступної його
реалізації в м.  Кременчуці на суму 15000
доларів США,  які належали ОСОБА_1 та з
яких 7500 доларів США вона передавала ОСОБА_2 Та,  в свою чергу,
після реалізації товару повинна була повернути ОСОБА_1 вказану
суму,  3, 3% річних,  а також половину прибутків від реалізації
товару. Відповідачка посилалась на те,
що такі умови договору виявились для неї невигідними,  тому вона відмовилась від його укладення і
цей договір не відбувся. Грошей ОСОБА_1 їй під цей договір не передавала.
ОСОБА_2 вимагала в неї знищити письмовий договір і ОСОБА_1 завірила її про
те,  що вказаний примірник договору
знищила як непотрібний.

Відмовляючи
в задоволенні позовних вимог про стягнення сум за названим договором,  суд першої інстанції,  з висновками якого погодився і апеляційний
суд,  виходив з того,  що укладений сторонами договір позики буз
безгрошовий,  так як відповідачка не
отримала від позивачки грошових сум.

Проте з такими
висновками суду погодитись не можна.

Зокрема.
Відповідно до  ст.  ст.
374-376 ЦК УРСР / 1963 р./,
за договором позики одна сторона (позикодавець) передає
другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або
речі,  визначені родовими ознаками,  а позичальник зобо'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і
якості.

Договір позики
вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Договір
позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій
формі.

Позичальник
вправі заперечувати договір позики за його безгрошевістю,  доводячи,
що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або
одержані у меншій кількості,  ніж зазначено
в договорі.

В тих
випадках,  коли договір позики повинен
бути укладений у письмовій формі ( ст.
375 цього Кодексу),  заперечення
його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не допускається,  за винятком випадків кримінально карних дій.

Приймаючи
до уваги положення названих норм права колегія суддів вважає непереконливими
висновки суду про те,  що при наявності
договору /розписки/ тягар доведення факту передачі суми позики має бути
покладений на позивачку.

На
підтвердження своїх доводів про передачу коштів за договором позики позивач
надала суду договір від 22.10.2000 p.,  укладений
у письмовій формі,  підписаний
відповідачкою,  в якому зазначено про
те,  що остання позичила /взяла в борг/ у
позивачки 7500 доларів США,  які зобов'язується повернути до 01.06.2001 р. зі сплатою
щомісяця 3, 3%. В названому договорі немає ніяких відміток про те,  що час передачі суми позики не співпадає з
часом укладення договору.

Визнаючи
зазначений договір позики безгрошовим,
суд виходив з пояснень відповідачки та показів свідка про те,  що названа в договорі сума фактично не була
передана,  при цьому не взяв до
уваги,  що відповідно до ч.2  ст. 376 ЦК
УРСР /1963р./ заперечення договору позики за безгрошовістю у даному разі шляхом
свідоцьких показань не допускається,  за
винятком випадків кримінально карних дій,
на наявність яких відповідач не посилалась у своїх запереченнях на
позов.

Відмовляючи
у задоволенні позову про стягнення за розпискою від 2 грудня 2001 року
суми,  еквівалентної 3 710 доларів США,
місцевий суд виходив з того,  що сторони не оспорюють факт отримання
відповідачкою в борг названої суми,  про
що була складена розписка. В той же час в основу свого рішення суд поклав пояснення
відповідачки про те,  що борг вона
повертала поступово,  в залежності від
реалізації товару - товаром та грошима від реалізації товару,  та що гроші позивачка отримувала із каси
магазину в рахунок погашення боргу,  про
що робились відмітки в книзі обліку виручки,
а також покази свідка ОСОБА_3 про те,
що у відсутність відповідачки позивачка забрала у неї з магазину
безкоштовно велику кількість товару і неодноразово брала гроші у касі магазину
з розпорядження відповідачки.

Посилаючись
на названі обставини,  а також на
те,  що крім вказаної розписки від
02.12.2001 р. інших доказів існування боргу позивач не надала,  суд першої інстанції,  з висновками якого погодився і апеляційний
суд,  прийшов до висновку про те,  що ОСОБА_2 повністю повернула борг
ОСОБА_1,  але в подальшому відносини між
ними зіпсувалися,  і ОСОБА_1 недобросовісно
скористалась розпискою.

Проте з таким
висновком суду також погодитись не можна.

В
рішенні суд не назвав конкретних письмових доказів та не навів розрахунків на
підтвердження своїх висновків про те,  що
відповідачка розрахувалась з позивачкою шляхом передачі їй товару та окремих
сум,  а також не назвав норми
матеріального права,  які б давали суду
підстави для висновку про можливість виконання спірного зобов'язання шляхом
взаємозаліку за іншими зобов'язанням,
які існували між сторонами.

При цьому судом
не були враховані і положення  ст.  216 ЦК
УРСР /1963 р./ про те,  що зобов'язання припиняється виконанням,  проведеним належним чином.  Якщо боржник видав кредитору в посвідчення
зобов'язання борговий документ,  то
кредитор,  приймаючи виконання,  повинен повернути цей документ,  а при неможливості повернення зазначити про
це в розписці,  що ним видається.
Розписка може бути замінена написом на борговому

документі,  що повертається. Знаходження боргового
документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання,  поки не доведено інше.

Апеляційний
суд на зазначене уваги не звернув,  у
порушення вимог  ст.  ст. 301,
312 ЦПК України / 1963р./ належним чином не перевірив доводів
апеляційної скарги,  в ухвалі не зазначив
конкретні обставини і факти,  що спростовують
такі доводи і залишив рішення суду першої інстанції без зміни.

Оскільки
судові рішення оскаржуються в частині залишення без задоволення позову про
стягнення боргу за договором позики та розпискою в сумі 59 471 грн.,  то відповідно до  ст. 3ОЗ ЦПК України в цій частині судові
рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду
першої інстанції. В іншій частині рішення суду залишаються без зміни.

У
зв'язку із частковим скасуванням постановлених у справі судових рішень підлягає
зменшенню розмір судового збору /державного мита/,  стягнутого за рішення Крюківського районного
суду м.  Кременчука від 09 квітня 2004
року з ОСОБА_1 на користь держави,  з 745
грн.88 коп. до 151 грн.17 коп. / 745 грн.88 коп. - 594 грн.71 коп./.

Керуючись
ст.
ст.  336,  338 ЦПК України,  колегія суддів з розгляду цивільних справ в
касаційному провадженні Апеляційного суду Сумської області

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення
Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 09 квітня 2004 року та ухвалу
Апеляційного суду Полтавської області від 24 вересня 2004 року в частині
вирішення позову про стягнення боргу за договором позики від 22 жовтня 2000
року та розпискою від 2 грудня 2001 року в сумі 59 471 грн. скасувати,  а справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

В іншій
частині рішення Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 09 квітня 2004 року та ухвалу
Апеляційного суду Полтавської області від 24 вересня 2004 року залишити без
змін.

Зменшити
розмір судового збору,  стягнутого за
рішення Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 09 квітня 2004 року з ОСОБА_1 на
користь держави,  з 745 грн.88 коп. до
151 грн.17 коп.

Ухвала
оскарженню не підлягає.