АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16
червня 2007 року                                                                                                м.
Харків.

Колегія суддів з
касаційного розгляду справ судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Харківської області у складі суддів:

-    Луспеника Д.Д., Ларенка В.І, Яцини В.Б.,

розглянувши
в попередньому судовому засіданні справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 15 листопада
2001 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 квітня 2002 року
в справі за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах свого
недієздатного сина ОСОБА_2 до Затокської селищної ради, Білгород-Днестровського
міського виконавчого комітету, Затокського виробничого управління
житлово-комунального господарства про визнання рішення селищної ради недійсним,
визнання ОСОБА_1з ОСОБА_3 такими, що потребують поліпшення житлових умов,
стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

11
травня 2000 року ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом в своїх інтересах та в
інтересах свого недієздатного сина ОСОБА_2., в якому просила визнати недійсним
рішення Затокської селищної ради від 28 листорада 1978 року про визнання
літньої дачі АДРЕСА_1 жилим будинком. Визнати сім'ю ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3
такими, що потребують поліпшення житлових умов з часу придбання вказаного
жилого будинку, поновивши строк для звернення в суд, який був пропущений з
поважних причин. Просила стягнути компенсацію завданої відповідачами моральної
шкоди: з селищної ради в сумі 45 000 грн., завданої внаслідок введення в оману
при оформленні договору купівлі-продажу щодо придатності купленого ними будинку
до проживання; з Затокського ПУЖКХ - 2000 грн., оскільки це підприємство ввело
в оману щодо надання позивачці для ремонту будинку дверей та шиферу; з
виконкому - 3000 грн., завданих невірними висновками акту комісії виконкому
щодо причин непридатності будинку для проживання.

При
цьому ОСОБА_1. послалася на те, що вказаний будинок належить їй з сином на
праві приватної власності. Після придбання цього будинку в березні 1979 року
вияснилося, що взимку внаслідок холоду і сирості в ньому неможливо проживати. З
цієї причини вона з сином, який внаслідок тяжкої хвороби є інвалідом першої
групи, до 1985 року вимушені були на зиму виїжджати до родичів, а коли це стало
неможливо - залишитися

Справа
№413-кс-07

Головуючий у
першої інстанції: Бітов А.І.

Доповідач: Яцина
В.Б.

проживати в
цьому будинку взимку, хоча її сину згідно висновку лікарів протипоказано
проживати в умовах холоду і сирості та - в одній кімнаті з членами сім'ї, що
спричиняє йому страждання. Оскільки про те, що вказаний будинок не відповідає
основним вимогам, які пред'являються до жилого будинку, позивачка дізналася з
висновку експерта від 11.02.2000р., ОСОБА_1. просила визнати поважними причини
пропуску строку на звернення до суду з позовом. Позивачка вказала, що за
відсутності коштів на ремонт та благоустрій будинку вони з сином не отримують в
цьому належної допомоги у відповідачів, на що її син згідно п. 3 ст. 27
Конвенції про права дитини має право, а голова селищної ради, з огляду на
наявність у них в приватній власності вказаного будинку, не визнає їх право на
поліпшення житлових умов.

В
судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала і, окрім вищевикладеного,
пояснила, що вона в 1990 році дізналася про те, що у якості жилого будинку вони
купили дачу, після чого вона безрезультатно зверталася до селищної ради із
заявою про надання їй з сином-інвалідом квартири. Крім того, вказала, що про
спірне рішення Затокської селищної ради від 28 листопада 1978 року вона
дізналася в 1992 році і просила поновити строк на звернення до суду з позовом з
огляду на те, що вона тривалий час вимушена доглядати за тяжко хворим сином.

Рішенням
Білгород-Дністровського міського суду Одеської облатсі від 15 листопада 2001
року, залишеним ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 квітня 2002
року без змін, у задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено.

Не
погоджуючись з такими судовими рішеннями, ОСОБА_1. в касаційній скарзі просить
їх скасувати, і задовольнити її позовні вимоги повністю, посилаючись на
порушення судами норм процесуального і матеріального права.

Вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає,
що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами
встановлено, що 28 листопада 1978 року Затокська селищна рада рішенням № 69
визнала колишню дачу ОСОБА_4,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, жилим будинком, видавши їй свідоцтво на
право власності. 26 березня 1979 року ОСОБА_5, чоловік позивачки, купив
вказаний будинок у встановленому законом порядку. 26 березня 2002 року ОСОБА_1.
отримала свідоцтво про право власності на 1/4 частину будинку після смерті
ОСОБА_5, ще 1/4 частину вказаного будинку отримав у власність її син на
підставі договору міни, яка уклала ОСОБА_1. в його інтересах, внаслідок чого
позивачі стали співвласниками цього будинку.

Відмовляючи у
задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що спірне рішення селищної ради не ущемляє
права позивачів, оскільки вони не піддають сумніву своє право власності на
вказаний будинок, а на час ухвалення спірного рішення вони ще не були його
власником; позивачка не надала доказів на обґрунтування свої вимог про
стягнення моральної шкоди, висновки акту виконкому, з огляду на обов'язок
власника будинку підтримувати його в належному стані, є обґрунтованими і
законними, ОСОБА_1. не зверталася до компетентних органів про визнання спірного
будинку непридатним для проживання і за постановкою її на квартирний облік,
відповідного рішення виконкому Білгород-Дністровського міської ради не
приймалося; крім того, позивачка ОСОБА_1. з 1979 року знала про те, що куплений
будинок є жилий, неодноразово вчиняла щодо нього відповідні угоди, що свідчить
про те, що вона без поважних причин пропустила трирічний строк на звернення до
суд за захистом свого права, який передбачений ст. 71 ЦК України 1963р.,
який був чинний на час виникнення спірних правовідносин.

Посилання
ОСОБА_5. на ст.
27 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої
Законом України віл 27 лютого 1991 року N 789-ХІІ є необгрунтованим, оскільки
згідно вказаній нормі Конвенції саме батьки або інші особи, які виховують
дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей
і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов'язок
Держави є відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживати
необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують
дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну
допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням,
одягом і житлом.

Вказане
положення законодавства не може тлумачитись як таке, що надає особі право
користуватися певним рівнем Життя.

Таким
чином, встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові
рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а
доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно
до вимог ст.335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або
(та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки
доводи касаційної скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку про
порушення судами норм матеріального й процесуального права, що згідно з ч. 2
ст. 324 ЦПК України є підставами касаційного оскарження, то відсутні й підстави
для скасування постановлених судових рішень і тому колегія суддів відповідно до
вимог ст. 337 ЦПК України вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись
статтями 323, 332, 335, 345 ЦПК України, колегія суддів з касаційного розгляду
справ судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області,
-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 15 листопада 2001
року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 квітня 2002 року -
залишити без змін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.