Справа №
Головуючий суду першої інстанції Українець Л.І.
Суддя-доповідач Полянська В.О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

11 липня
2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим у м.  Феодосії
у складі:

головуючого   - Ломанової Л.О.,

суддів       - Притуленко О.В., Полянської В.
О.,

при
секретарі -   Петриченко О.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.
Феодосії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  ОСОБА_3,
ОСОБА_4,  ОСОБА_5 про захист
честі,  гідності і ділової репутації
шляхом визнання дій наклепом і відшкодування моральної шкоди,  за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Ленінського районного суду Автономної Республіки Крим від 10 квітня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

6
листопада 2006 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до відповідачів про
захист честі,  гідності і ділової
репутації шляхом визнання їх дій наклепом і стягнення моральної шкоди. Вимоги
позову уточнені позивачем у заяві від 13 грудня 2006 року.

Позивач
обґрунтовує позов тим,  що на його
думку,  заява до міліції та пояснення
відповідачів працівникам міліції по адміністративній справі про скоєння
позивачем хуліганських дій 17 жовтня 2005 року в приміщенні ВДВС Ленінського
РУЮ є наклепом,  який порочить його
честь,  гідність та ділову репутацію. Дії
відповідачів,  вказує позивач,  а саме завідомо не правдиве повідомлення
працівникам міліції про його появу в нетверезому стані на роботі та про
хуліганські дії відносно начальника ОСОБА_5.
стали приводом і підставою для його незаконного притягнення до
адміністративної відповідальності за  ст.
173 КУпАП 20 жовтня 2005 року і накладення на нього штрафу в розмірі 119 грн.
Позивач вважає,  що оскільки постанова
судді була скасована постановою Голови Апеляційного суду АР Крим 13 грудня 2005
року,  а провадження по справі -
закрито,  то дії відповідачів є
наклепом.  Неправомірні дії відповідачів стали
причиною погіршення стану здоров'я позивача і він був змушений звертатись до
лікарні. Крім цього,  до нього змінилося
ставлення колег,  друзів,  знайомих,
роботодавця,  що спричиняє йому
глибокі душевні страждання. Моральну шкоду позивач просив стягнути з
ОСОБА_2.,  ОСОБА_3.,  ОСОБА_4. по 1700 грн. - з кожного,  з ОСОБА_5.
- 3000 грн.

2

Рішенням
Ленінського районного суду АР Крим від 10 квітня 2007 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не
погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1. надав апеляційну скаргу,  яка містить вимоги про скасування рішення
суду і ухвалення нового про задоволення його позову у повному обсязі.

Апелянт
вважає рішення суду таким,  що не
відповідає нормам матеріального і процесуального права,  обґрунтовуючи вказане тим,  що факт наклепу та його морального страждання
безперечний. Проте,  на думку
апелянта,  суд першої інстанції всупереч
ч. ч. 3, 4  ст. 61 ЦПК України не взяв до
уваги постанову голови Апеляційного суду АР Крим від 13 грудня 2005 року про
скасування постанови судді Ленінського районного суду про притягнення до
адміністративної відповідальності за  ст.
173 КУпАП від 20 жовтня 2005 року з закриттям провадження по справі за
відсутністю складу правопорушення. Не врахував суд і розбіжності в поясненнях
та показаннях відповідачів та свідків.

Дослідивши
матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача,  пояснення сторін,  перевіривши матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги,  судова колегія
дійшла висновку,  що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
суд першої інстанції виходив з того,
що дії відповідачів по дачі пояснень працівникам міліції при складанні
адмінпротоколу від 18 жовтня 2005 року,
та заява ОСОБА_5.  до міліції не
можна визнати діями,  що порочить
честь,  гідність та ділову репутацію
позивача.

З такими
висновками суду погоджується колегія суддів,
оскільки вони зроблені на підставі досліджених доказів,  яким надана належна правова оцінка. Судом
правильно встановлені фактичні обставини справи,  характер спірних правовідносин і постановлене
рішення,  яке відповідає вимогам
матеріального і процесуального закону.

Відповідно
до  ст. 297 ЦК України кожен
має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право звернутися
до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно з
п. З постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 вересня 1990 року № 7
«Про застосування судами законодавства,
що регулює захист честі,  гідності
і ділової репутації громадян та організацій» при розгляді цивільних справ,  порушених за цих підстав,  суди повинні з'ясувати,  чи поширені відомості,  про спростування яких пред'явлений
позов,  чи порочать вони честь,  гідність або ділову репутацію позивача та чи
відповідають дійсності.

Поширення
відомостей слід розуміти як опублікування їх у пресі,  передачу по радіо,  телебаченню,
з використанням інших засобів масової інформації,  викладення в характеристиках,  заявах,
листах,  адресованих іншим особам,  повідомлення в публічних виступах,  а також в іншій формі невизначеному колу осіб
або хоча б одній людині.

Відповідно
до роз'яснень Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року,  звернення до правоохоронного органу на
неправомірні дії особи не є поширенням відомостей і не може бути підставою для
цивільно-правової відповідальності заявника.

З
матеріалів справи вбачається,  що 17
жовтня 2005 року між начальником ВДВС Ленінського РУЮ Капустіним М.М.  та держвиконавцем цього ВДВСОСОБА_1 в
приміщенні ВДВС відбувся конфлікт,
свідками якого були відповідачі ОСОБА_6,
ОСОБА_2.,  ОСОБА_3

Судом
встановлено,  і ця обставина не
оспорюється сторонами,  що по приїзді
працівників міліції,  відповідачі дали
пояснення про те,  що ОСОБА_1. в
нетверезому стані виражався відносно ОСОБА_5.
нецензурно,  а ОСОБА_5  написав про це заяву,  що стало приводом для складання протоколу
відносно ОСОБА_1 за  ст. 173

3

КУпАП
від 18 жовтня 2005 року. Тобто відповідачі дали пояснення про обставини,  свідками яких вони були.

Відповідачі,  як в суді першої інстанції так і в судовому
засіданні апеляційної інстанції підтвердили вказані обставини.

Вирішуючи
спір,  суд першої інстанції визнав,  що у випадку,
коли особа звертається до суду,
іншого правоохоронного чи державного органу,  організації,
наділених відповідно закону владними повноваженнями із заявою про
неправомірні дії іншої особи,  якщо цей
орган чи організація наділені владними повноваженнями щодо поновлення
законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених законом
санкцій до правопорушника,  таке
звернення для вирішення спору,
поновлення прав чи захист законних інтересів або для поновлення
законності не є поширенням відомостей,
як це розуміється у  ст. 277 ЦК України.

Тобто,  суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про те,  що інформація,  яка викладена ОСОБА_5  у заяві до міліції,  а ОСОБА_4.,
ОСОБА_2 таОСОБА_3. у поясненнях працівникам міліції на неправомірні дії
особи не є поширенням стосовно позивача негативних відомостей і не може бути
підставою для цивільно-правової відповідальності заявника.

Колегія
суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав
для задоволення позову через недоведеність позивачем неправомірності дій
відповідачів при зверненні із заявою та надання ними пояснень органам МВС,  оскільки судом не було встановлено
наклепницького характеру зазначених відомостей. При цьому суд обґрунтовано
критично поставився до доводів позивача щодо постанови АС АР Крим як до доказу
наявності фактів,  якими позивач
обґрунтовував свої вимоги.

Доводи апеляційної
скарги в цій частині не містять посилань на неправильність такого висновку
суду,  окрім твердження,  що викладені у постанові Голови АС АР Крим на
підставі частин 3 та 4 Цивільного процесуального кодексу України обставини не
підлягають доказуванню.

Частина
3 статті 6 Цивільного процесуального кодексу України встановлює перелік
справ,  встановлені судовими рішеннями
обставини у яких не доказуються при розгляді інших справ,  у яких беруть участь ті самі особи або
особа,  щодо якої встановлено ці обставини,  це - цивільні,  господарські або адміністративні справи.

Відтак
посилання апеляційної скарги на постанову АС АР Крим у зв'язку з наведеною
нормою є необґрунтованими.

А згідно
частини 4 статті 6 Цивільного процесуального кодексу України для суду обов'язковою
є постанова у справі про адміністративне правопорушення лише при розгляді
справи про цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено цю постанову з питань,  чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією
особою.

Як
вбачається з постанови Голови Апеляційного суду АР Крим від 13 грудня 2005 року
та Ленінського районного суду АР Крим від 20 жовтня 2005 року,  вони ухвалені стосовно дій позивача,  а його позов ґрунтується на діях відповідачів
у справі.

Відтак
постанова АС АР Крим відносно ОСОБА_1 не може безспірно спростовувати чи
підтверджувати наявність обставин,  які
підлягають дослідженню у даній цивільній справі.

Приниження
честі та гідності,  а також ділової
репутації позивача шляхом подання заяви та надання пояснень відповідачами не
були безспірно доведені позивачем іншими доказами. Так,  суд першої інстанції обґрунтовано критично
поставився до показань свідків,  як до
доказу завідомої неправдивості викладених у заяві та поясненнях відповідачів
відомостей.

Аналіз
зібраних у справі доказів дозволив суду першої інстанції дійти обґрунтованого
висновку щодо відсутності фактичних обставин завдання позивачу моральної шкоди
неправомірними діями відповідачів.

4

Доводи,  викладені в апеляційній скарзі,  не дають підстав для висновку про те,  що суд неправильно застосував норми
матеріального права або порушив норми процесуального права.

Відповідно
до  ст. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті
справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись  ст.
ст. 303,  п. 1 ч. 1  ст. 307,
309,  313,  314,
315,  319 ЦПК України колегія суддів
судової палати у цивільних справах,  -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Ленінського районного суду АР Крим від 10 квітня 2007 року по цивільній справі
з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4,  ОСОБА_5 про захист честі,  гідності і ділової репутації і відшкодування
моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути
оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання
законної сили.