Справа № 22-ц-7402007 рік                                           Головуючий
у 1 інстанції Єфімік О.О.
43                                                                            Суддя-доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30
серпня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного
суду Донецької області в складі:

головуючого
Ігнатоля Т.Г.

суддів                                               Козлова
О.М. ,  Кочегарової Л.М.

при
секретарі Лепеха А.С.  розглянувши у
судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до Закритого акціонерного товариства
„АІСЕ Україна" ( далі ЗАТ"АІСЕ Україна") про визнання угоди
недійсною,  відшкодування матеріальних
збитків і моральної шкоди за апеляційною скаргою позивачки на рішення
Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18
червня 2007 року,

встановила:

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25
травня 2007 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору про надання послуг по придбанню автомобіля відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивачка просить рішення скасувати та задовольнити її
вимоги,  посилаючись на те,  що суд не повно з"ясував обставини
справи,  дав неправильну оцінку доказам і
в порушення норм процесуального і матеріального закону,  безпідставно відмовив у позові.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення ОСОБА_2,  який доводи скарги підтримав,  заперечення представника ЗАТ"АІСЕ
Україна" Павленка С.
В.,  який просив
відмовити у задоволенні скарги,
перевіривши законність і обгрунтованість рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції колегія суддів
вважає,  що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом
встановлено,  що 27 серпня 2005 року між
ОСОБА_2 і ЗАТ'АІСЕ Україна" була укладена угода про надання послуг,  спрямованих на придбання автомобіля через
систему „Автоплан".
За умовами угоди,  26 серпня 2005
року ОСОБА_2 вніс
вступний внесок в сумі 1652 грн.40 коп. і зобов'язався щомісяця вносити на
рахунок товариства по 739 грн.21 коп. Угода та додатки до неї підписані
сторонами. В подальшому ОСОБА_2
відмовився вносити кошти на рахунок підприємства у зв"язку зі скрутним
матеріальним становищем сім"ї. Договір було розірвано.

Відмовляючи
позивачам у позові,  суд першої інстанції
виходив з того,  що письмової згоди
ОСОБА_1 на укладення договору ОСОБА_2 не потрібно,  що ОСОБА_2 не
надав доказів на підтвердження того,  що
угода була укладена під впливом обману з боку відповідача.

Висновки суду є
законними і обгрунтованими.

Згідно
4.2  ст. 65 СК України при укладенні
договорів одним із подружжя вважається,
що він діє за згодою другого з подружжя.

Згідно
ч.1, 2  ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо
обставин,  які мають істотне
значення,  такий,  правочин визнається судом недійсним.  Обман має місце,  якщо сторона заперечує наявність
обставин,  які можуть перешкодити
вчиненню правочину,  або якщо вона
заперечує їх існування.

Виходячи
з роз"яснень,  викладених в п. 12,
16

постанова
Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 з наступними змінами
„Про судову практику в справах про визнання угод недійсними",  під обманом у таких випадках слід розуміти
умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей,  що не відповідають дійсності,  або замовчування обставин,  які мають істотне значення для угоди.

Відсутність
згоди другого (дружини) на відчуження спільного майна може бути підставою для
визнання недійсною угоди в тому випадку,
коли угода потребувала обов'язкового нотаріального посвідчення або судом
встановлено,  що сторони(сторона) в угоді
діяли недобросовісно.

Апеляційний
суд вважає,  що ОСОБА_1 не надала
переконливих доказів того,  що вона
заперечувала проти укладення угоди між її чоловіком ОСОБА_2 та ЗАГ'АІСЕ
Україна".

З
матеріалів справи вбачається, ,  що про
дану угоду їй стало відомо наступного дня,
що угода укладалася в інтересах сім"ї,  оскільки ОСОБА_2 хотів зробити подарунок дружині,  що волевиявлення ОСОБА_2 було вільним і
відповідало його наміру.

Враховуючи,  що порушень прав та законних інтересів ОСОБА_2 при укладенні
договору від 27 серпня 2005 року не встановлено,  його позовні вимоги про стягнення упущеної
вигоди,  моральної шкоди та судових
витрат є безпідставними.

Відповідно
до  ст. 3ОЗ ЦПК України під час розгляду
справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог,  заявлених у суді першої
інстанції.

Оскільки
суд першої інстанції обгрунтовано відмовив ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у визнанні
договору недійсним,  правильним
вважається і висновок суду про відмову у поверненні ОСОБА_3 першого внеску в
розмірі 1652 грн. 40 коп.3 підстав заявлених позивачами.

Таким
чином,  суд першої інстанції повно,  всебічно і об"єктивно встановив
обставини справи та відповідні їм правовідносини,  поясненням сторін та наданим і безпосередньо
дослідженим доказам дав належну оцінку і дійшов обґрунтованого висновку,  що підстави на яких заявлені позовні вимоги ОСОБА_1
і ОСОБА_2 не є
умовою для визнання договору від 27 серпня 2005 року недійсним,  що угода укладена між сторонами відповідала
вимогам  ст. 203 ЦПК України і тому
підстав для задоволення позову немає.

Доводи
апеляційної скарги про те,  що з боку
відповідача мав місце обман ОСОБА_2
перевірялись судом і не знайшли свого підтвердження.

Нових
доказів чи обставин,  які не були
предметом розгляду в суді першої інстанції позивачами апеляційному суду не
надано.

Інші доводи
скарги висновків суду не спростовують та є непереконливими.

Оскільки рішення
суду відповідає положенням матеріального
права та вимогам  ст.  ст.
10, 60, 212, 213 ЦПК України,  колегія
суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись  ст.
ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18
червня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двох
місяців з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо
до суду касаційної інстанції.