У х в а л а

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 грудня 2007 року                                                        м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Григор'євої Л.І.,

суддів:

Барсукової В.М.,                 Данчука В.Г., Гуменюка
В.І.,                   Косенка В.Й.,-

розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ПП “Гуманітарний клуб”
про виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності та визнання права
власності на частину майна,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2005 року ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом, посилаючись
на те, що 22 жовтня 2002 року  судом було
затверджено мирову угоду, згідно якої сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились з
ПП “Гуманітарний клуб” про погашення боргу за рахунок частини майна цього
підприємства і отримали ½ частину нежитлових приміщень, яке розташоване АДРЕСА_1,
ставши співвласниками в рівних частках. 25 березня 2004 року між сторонами було
укладено договір конкретного користування
цим  майно, який був нотаріально
посвідчений. Проте, при конкретному поділі майна, відповідач незаконно, без
погодження з позивачем, оформив документацію на приміщення під літ. “Б”, “Г”,
“Д” в Білоцерківському МБТІ. На підставі рішення Білоцерківського
міськрайонного суду від 2 листопада 2004 року за ОСОБА_2 визнано право
власності на нежитлові  приміщення під
літ. “Г” та “г”. Позивач вважає, що ці приміщення залишились у спільній
частковій власності сторін. Отже, ОСОБА_1 просив задовольнити його позов та
визнати за ним право власності на частину майна та виділити його частку із
спільної сумісної власності сторін.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 10 березня 2006
року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням
апеляційного суду Київської області від 2
червня
2006 року рішення Білоцерківського міськрайонного
суду від 10 березня 2006 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення
позову. Виділено ОСОБА_1 ½ частину нежитлового приміщення загальною площею 939, 5 кв.
м. зазначеного на технічному плані Білоцерківського МБТІ під літ. “Г” та
навісом під літ. “г”, розташованого АДРЕСА_1. Визнано ОСОБА_1 власником ½ частини нежитлового приміщення
загальною площею 939, 5 кв. м. зазначеного на технічному плані Білоцерківського
МБТІ під літ. “Г” та навісом під літ. “г”, розташованого АДРЕСА_1.

У
касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати ухвалене рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками ½ частини майнового комплексу:
нежитлового приміщення, розташованого АДРЕСА_1. ОСОБА_2, без згоди ОСОБА_1,
позбавив останнього права власності на ½ частину майнового комплексу загальною площею 939, 5 кв.
м. зазначеного на технічному плані Білоцерківського МБТІ під літ. “Г” та
навісом під літ. “г”, розташованого АДРЕСА_1.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можливо.

Статтею 369 ЦК України передбачено
право співвласників майна, що є у спільній сумісній власності, володіти і користуватись
ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом
встановлено, що відповідно до договору
конкретного користування укладеного 25
березня 2004
року ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ПП ”Гуманітарний
клуб” за ОСОБА_1 визнано право користування по літ. “В” приміщенням 1, площею 218,0 кв. м., що
становить 19/26 частин. За ОСОБА_2 визнано право користування по літ. “А-2” слідуючими
приміщеннями: прим. 1, площею 2,8 кв. м., прим. 2, площею 37,2
кв. м., прим. 3,
площею 8,6 кв. м., прим. 4, площею 20,7 кв. м., прим. 5, площею14,3 кв. м., прим. 6, площею 16,6 кв. м., прим. 7, порщею 8,6 кв. м., прим. 8, площею 15,3 кв. м., прим. 9 площею 10,8 кв. м., прим. 11, площею 1,5 кв. м., прим. 14 площею 3,1 кв. м.,
прим. 15, площею 7,6 кв. м., прим. 16, площею 4,5 кв. м.,
прим. 17, площею 40,1 кв. м., прим. 18, площею 3,5 кв. м., прим. 19 площею 1,9 кв. м., прим.20, площею 1,1 кв. м., прим. 23, площею 7,2 кв. м.,
прим. 24, площею 7,5 кв. м., прим. 38
площею 129,8 кв. м., прим. 39, площею
8,4 кв. м., прим. 40, площею 347,6 кв. м., прим. 41, площею 179,5 кв. м., прим. 26, площею 30,00 кв. м., прим. 27, площею 30,8 кв. м.,
прим. 28, площею 15,2 кв. м., прим. 29,
площею 15,2 кв. м., прим. 30, площею 30,5 кв. м., прим. 31, площею 1,4 кв. м., прим. 32, площею 16,2 кв.
м., прим. 33, площею 11.6 кв. м.,
прим. 34, площею 21,1 кв. м.; по літ. “В” прим. 2, площею 150,5 кв. м., прим. під літерою “Е”, площею 6,4
кв. м., загальною
площею 1207,1 кв.м., що становить 104/200 частини. За ПП ”Гуманітарний клуб”
визнано право користування по літ. ”А-2”: прим. 10, площею 30.1 кв. м., прим. 13, площею 4,5 кв. м., прим. 12, площею 3,1 кв.м., прим. 21, площею 4,9 кв. м., прим. 22, площею 5,6 кв. м., прим. 35, площею 664,3 кв. м., прим. 36, площею 46,5 кв. м., прим. 37, площею 68,4 кв. м., прим. 25, площею 59,0 кв. м., загальною площею 886,4 кв. м., що становить 77/200 частини.

ОСОБА_1 подав письмову
заяву до начальника Білоцерківського МБТІ про визнання за ним права
корситування саме приміщеннями літ “В” (пилорама),
прим. 1, площею 218,0 кв. м., договір конкретного користування
підписував і цей договір не оспорює.

ОСОБА_2 подав заяву до
Білоцерківського МБТІ та просив передати йому в конкретне
користування зазначене вище
майно, в тому числі і будівлю під літ. “Г” (навіс), прим. 1, площею
192,8 кв. м., прим. 2, площею
746,7 кв. м., будівлю під літ.”Д”(навіс, окремо стоячий за залізницею), прим. № 1 площею 271,7 кв. м., які не були включені до
договору конкретного користування, оскільки будівля під літ. “Г” була самовільно побудована і
на той час не було зареєстровано право власності на це нерухоме майно.

Відповідно до статті 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного
суду від 2 листопада 2004 року за ОСОБА_2 визнано право власності на нерухоме
майно побудоване самочинно, а саме: нежитлове приміщення під літ. “Г”, яке
розташоване АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права
власності  на ½
частину спірних нежитлових приміщень та передачу їх йому
в користування відсутні.

Згідно зі статтею 339 ЦПК України суд
касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасоване судове
рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної
інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 2 червня 2006 року скасувати, залишивши в силі рішення
Білоцерківського міськрайонного суду від 10 березня 2006 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                       Л.І.
Григор'єва

Судді:                                                                 В.М.
Барсукова

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук

В.Й.
Косенко