Справа № 22ц - 461/07                                       Головуючий
- 5                                                       Доповідач
_____________ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ__________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

2007 p. червня 20                                                                                                           місто
Луцьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого
судді Завидовської-Марчук О.Г.

суддів Данилюк
В.А., Осіпука В.В.

при секретарі
Тарасюк Ю.А.

з участю
позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 .
відповідача ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права
власності на 1/2 частину
житлового будинку та визнання свідоцтва про право власності на спадщину за
законом частково недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення
Луцького міськрайонного суду від 26
березня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 25 березня 2007 року в позові
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину
житлового будинку та визнання свідоцтва про право власності на спадщину за
законом частково недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, у якій вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи та
неповне з'ясування судом усіх обставин, що мають значення для справи, а тому
просить рішення суду скасувати, справу направити на новий розгляд.

В даному судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу
підтримали, відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнає.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ОСОБА_1 звернувся
в суд з зазначеним позовом, обґрунтовуючи заявлені вимоги тим, що з 1968 року по 2003 рік він
перебував у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_5,
яка померла у 2003 році,
проживали у спільному житловому будинку, за спільні кошти проводили поточні і
капітальні ремонти, проводили водопровід і каналізацію. Після смерті ОСОБА_5 житловий
будинок успадкував відповідач ОСОБА_3 і отримав свідоцтво про право власності
на спадщину. Оскільки позивач вкладав у спірний будинок власні кошти та працю,
то вважає, що має право на 1/2
частину будинку, а тому просив визнати свідоцтво про право на спадщину за
законом частково недійсним та визнати за ним право власності на половину
будинку.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач
ОСОБА_1 з 1968 по 2003 роки перебував у
фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_5,
якій на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1\
ОСОБА_5 померла. Після її смерті свідоцтво про право на спадщину за законом
отримав відповідач по справі ОСОБА_3 Вказані обставини підтверджуються копією
свідоцтва про право на спадщину №1-1492 від 24.10.2005 року (а.с.11), копією
спадкової справи (а.с.38-48), поясненнями сторін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що
поточні роботи в період експлуатації будинку не дають підстав вважати, що
будинковолодіння суттєво змінилося у своїй вартості внаслідок спільної праці і
трудових затрат, а тому не може бути визнано об'єктом спільної власності
подружжя.

При цьому суд покликався на ст.ст.22, 24,
25 КпШС України, якими регулюються відносини між особами, які перебувають у
зареєстрованому шлюбі.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 з ОСОБА_5
у шлюбі не перебував, а лише підтримував фактичні шлюбні стосунки, то до
спірних правовідносин слід застосувати ЦК
України 1963 року та
Закон України «Про власність».

Зокрема статтями 12 та 17 Закону України
«Про власність» передбачено підстави виникнення права приватної власності та
права спільної власності громадян.

Так, відповідно до статті 17 зазначеного Закону майно, придбане внаслідок спільної
праці ч.1енів сім'ї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного
визначається ступенем його трудової участі.

Як вбачається із заяви позивача ОСОБА_1, поданої у
нотаріальну контору (а.с.41), спільного майна з ОСОБА_5 він не набув, будинок по АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_5 ще до спільного
проживання з позивачем, а тому вимоги позивач ОСОБА_1 не грунтуються на законі,
так як і його покликання на норми СК України, який на час існування спірних
правовідносин не діяв.

Таким
чином, суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи та
дійшовши правильного висновку про безпідставність вимог позивача, неправильно
застосував норми матеріального права, а тому рішення суду слід змінити,
виключивши із мотивувальної частини рішення покликання суду на норми Кодексу
про шлюб та сім'ю України.

Керуючись
ст.ст.309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, на підставі ст.ст.12,  17 Закону України «Про власність», ст.530 ЦК
України 1963 року, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 26 березня 2007
року у даній справі змінити: виключити з мотивувальної частини рішення
покликання суду на норми Кодексу про шлюб та сім'ю України.

В решті рішення
суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили після проголошення і може бути
оскаржене до Верховного Суду України на протязі двох місяців після набрання ним
законної сили.