АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-1817/07                                         Головуючий у 1-й інстанції: Ями
Суддя-доповідач:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2005 року                                                                                        М.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого:    Савченко О.В.

суддів :                 Мануйлова Ю.С.

Гончара
О.С. при секретарі:    Тахтаул О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1, Прокуратури Запорізької області, Державного
казначейство України на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2007 року в справі за
позовом ОСОБА_1 до Державного казначейства України, прокуратури Запорізької
області, прокуратури міста Запоріжжя про відшкодування моральної шкоди,
заподіяної їй незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та
перебуванням під слідством та судом,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2007року ОСОБА_1.
звернулась до суду з зазначеною заявою, посилаючись на те, що 2 липня 1998 року
прокуратурою М.Запоріжжя відносно неї було порушено кримінальну справу за
ознаками злочину, передбаченого ст. 194
ч. З КК (в редакції 1960
року), їй пред'являлись обвинувачення за ст. 194 ч.З КК України (в редакції 1960 року), обиралась, як запобіжний захід, підписка про
невиїзд з місця постійного проживання, внаслідок чого була обмежена у своїх
діях, душевних страждань, внаслідок психологічного впливу, і її звинувачували у
тому, чого вона не робила, знаходження під судом і слідством вимагало
додаткових фізичних і моральних зусиль на захист від надуманого обвинувачення,
для організації повсякденного життя, для відновлення нормального душевного
стану, знаходилась у стані постійного дискомфорту, була позбавлена можливості
реалізації своїх звичок і бажань, стан здоров'я погіршився.

- Ухвалою
колегії судів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Запорізької
області від 25 вересня 2006 року вирок
Хортицького районного суду від 27
червня 2006 p.,
яким вона визнана винною у скоєнні злочину, передбаченому ст.194 ч.2 КК
України (в
редакції 1960 року), у
зв'язку із закінченням строку давності провадження у справі закрито, скасований
і кримінальна справа щодо неї закрита на підставі п.2 ч. 1 ст.6 КПК України
за відсутністю у її діях складу злочину.

Посилаючись на те, що незаконним притягненням до
кримінальної відповідальності і засудженням їй заподіяно моральну шкоду,
заявниця просила стягнути з державного бюджету 500 000 грн. на її відшкодування. При цьому послалася на те, що
на протязі більше, ніж 8
років, знаходилась на підписці про невиїзд, була

Рішенням Хортиць кого районного
суду м. Запоріжжя від 21
березня 2007 року
позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного казначейства України на користь
ОСОБА_1. 17211 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним притягненням її, як обвинуваченої
та

2

перебуванням її під слідством та судом.

Забов'язано Державне казначейство
України здійснити виконання цього рішення у строки і у спосіб, передбачені
Порядком виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування
шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури, а також судів, затвердженим наказом Державного
казначейства України № 8
від 20 січня
2005року.

Судові витрати віднесені на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1.,
посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити
її позов.

В апеляційній скарзі прокуратура
Запорізької області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і
ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі Державне
казначейство України, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, а також на порушення судом норм матеріального і
процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши
законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги прокуратури Запорізької області і Державного
казначейства України підлягають відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_1. - частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1.
перебувала під слідством і судом з 28
серпня 1998 р. по 25 вересня 2006 p., щодо неї
обирався запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з місця постійного
проживання.

Вироком Хортицького районного суду
М.Запоріжжя від 27 червня 2006 р. позивачка
визнана винною у скоєнні злочину, передбаченому ст.194 ч.2 КК України (в редакції 1960 року), у зв'язку
із закінченням строку давності провадження у справі закрито.

Ухвалою Апеляційного суду
Запорізької області від 25
вересня 2006 року
вказаний вирок районного суду скасований і кримінальна справа щодо неї за
ст.194 ч.2 КК України (в редакції 1960
року) закрита на підставі ст.6 п.2 КПК України, за відсутністю у її діях
складу злочину.

Суд установив, що відповідно до
статей 1 та 2 Закону України
від 1 грудня 1994 р.№ 266/94-ВР "Про
порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів
дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" від 1 грудня 1994 р. (далі - Закон від 1 грудня 1994 p.), ОСОБА_1.
вправі порушити питання про відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо неї
застосовані незаконні дії у вигляді незаконного притягнення як обвинуваченої в
кримінальній справі, незаконного знаходження її під слідством і судом,
перебування на підписці, що обмежували її права громадянки і завдали моральної
шкоди.

Згідно із частинами 5-6 Закону від 1 грудня 1994 р. відшкодування
моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури
і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його
нормальних життєвих зв'язків, вимогають від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються
страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психологічного
впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним
своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших
негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди відповідно до частин 2,3 ст.13 Закону від
1 грудня
визначається судом з урахуванням обставин справи виходячи з розміру не менше
одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під
слідством і судом.

Частково задовольняючи вимоги заявника та ухваливши
стягнути на її користь грошову суму на відшкодування моральної шкоди, суд
правильно виходив із того, що незаконним притягненням до кримінальної
відповідальності і перебуванням під слідством і судом ОСОБА_1. заподіяно
моральну шкоду, розмір відшкодування якої з урахуванням тривалості та характеру
вимушених змін у звичному укладі життя, завданих їй незручностей, оскільки
вимушена буда почуватися несправедливо обвинуваченою, було обмежено її право на
вільне пересування.

3

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди у сумі 17211
грн., районний суд виходив з того, що моральна шкода ОСОБА_1. відшкодована
із розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць,
протягом якого вона перебувала під слідством і судом (з вересня 1998 р.до вересня 2006 р. включно),
зважаючи на те, що з 1 липня 1998 р. до кінця
вересня 2006 р.
мінімальний розмір заробітної плати змінювався і складав відповідно : з 1 липня 1998 р. -55 грн., з 1 січня 1999 p.- 74 грн., з 1 квітня 2000 р. - 90 грн., з 1 липня 2000 p.- 118 грн.,з 1 січня 2002 p.-140 грн.,з 1 липня 2002 р.-165 грн.,з 1 січня 2005 р.-262 грн.,з 1 квітня 2005 р.-290 грн.,з 1 липня 2005 р.-ЗІО грн.,з 1 вересня 2005 р.-332 грн., з 1 січня 2006 р.-350 грн.,з 1 липня 2006 p.- 375 грн. "   Проте з такими висновками суду
цілком погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до чч.2,3 ст.13 Закону
від 1 грудня 1994 р. розмір
моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах,
встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час
перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше
одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під
слідством чи судом.

Таким чином, у законі прямо передбачено,
що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися та обґрунтовуватися
судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати і відсутня вказівка
на те, що моральну шкоду слід визначати окремо за кожен проміжок часу, коли був
встановлений той або інший розмір мінімальної заробітної плати.

Судом залишені поза увагою
роз'яснення Верховного суду України в п.9 Пленуму від 31 березня 2005 р.№ 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно яких
у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному
співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним
мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з
такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Зважаючи на те, що обставини справи
судом встановлені повно і всебічно, однак неправильно застосовано норми
матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалене в
справі судове рішення і ухвалити нове рішення, виходячи з наступного.

Законом України "Про державний
бюджет України на 2007 рік"
розмір мінімальної заробітної плати з 1
квітня 2007 р.
становив 420 грн.

Враховуючи період перебування
ОСОБА_1. під слідством та судом- 8
років 28 днів,
розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж 40740 грн. (420 грн. х 97 місяців), тому,
з урахуванням обставин, за яких було заподіяно шкоду, характеру і ступеню
страждань, яких зазнала ОСОБА_1., колегія суддів дійшла висновку, що стягнення
на користь позивачки 40740
грн. буде достатнім для компенсації заподіяної їй моральної шкоди.

За таких підстав ухвалене в справі
судове рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення
позовних вимог.

У відповідності до ч.І ст.303 ЦПК України пі час розгляду
справи в апеляційному порядку апеляційний суд леревіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заявляючи вимоги про відшкодування завданої їй моральної
шкоди у зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і
перебуванням під слідством і судом, ОСОБА_1. оцінює її у 500 000 грн. При цьому,
поряд з іншими негативними наслідками незаконних дій прокуратури і суду,
посилається на погіршення стану здоров'я.

Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження вказаної
обставини, позивачка не надала.

Судом першої інстанції при ухваленні рішення вказана
обставина не була прийнята до уваги, у зв' язку з чим доводи Державного
казначейства України в цій частині та прокуратури Запорізької області,
викладені в апеляційних скаргах не можуть бути прийняті до уваги.

В апеляційній скарзі Державне казначейство України
посилається на те, що в резолютивній частині рішення суду безпідставно
визначено, що моральна шкода, заподіяна позивачці, повинна бути стягнена на її
користь з Державного казначейства України. При цьому вказало, що відшкодування
моральної шкоди, завданої громадянинові провадиться за рахунок Державного
бюджету , тобто, в
даному випадку передбачені розрахунки безпосередньо з Державним бюджетом, а не
з органами Державного казначейства, як юридичними особами, які мають
самостійний кошторис доходів та видатків, що не містить коштів на повернення

4

зазначеного відшкодування.

Вказаний довід апелянта заслуговує
на увагу, оскільки узгоджується з положеннями статті 4 Закону України
від 1 грудня 2004 р. та п. 1.2 наказу
Державного казначейства України від 20
січня 2005 р. № 8, згідно яких
відшкодування шкоди, у випадках передбачених пунктами 1,3,4 і 5 статті 3 цього Закону,
здійснюється Державним казначейством України за приписами Державної виконавчої
служби України за черговістю їх надходження , за рахунок і в межах асигнувань, затверджених у
Державному бюджеті України на цю мету.

В апеляційній скарзі прокуратура
області посилається на те, що ОСОБА_1. не зверталась до органів прокуратури і
суду з заявою щодо надання їй дозволу на виїзд за межі України, і не надала
жодних доказів щодо зміни нею звичайного способу життя, не заслуговують на
увагу , оскільки
обрання щодо останньої такого запобіжного заходу, як підписка про невиїзд з
місця постійного проживання, свідчить про обмеження позивачки у своїх діях.

Зважаючи на те, що вказаний факт прокуратурою області не
заперечується і знайшов своє підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів
вважає цей довід безпідставним.

Доводи апеляційних скарг Державного
казначейства України та прокуратури Запорізької області про недоведеність позивачкою
своїх вимог спростовуються матеріалами справи і зібраними у справі доказами.

Інші доводи апеляційних скарг ОСОБА_1., Державного
казначейства України та прокуратури Запорізької області на законність
прийнятого рішення не впливають. Керуючись ст. ст.307, 309, 313, 316,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково, апеляційні скарги Державного казначейства України та
прокуратури Запорізької області відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2007 року по цій
справі скасувати і ухвалити нове рішення наступного змісту: "Позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Стягнути з Державного казначейства
України за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_1 40740 грн. на
відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй незаконним притягненням до
кримінальної відповідальності та перебуванням під слідством та судом.

Забов'язати Державне казначейство України здійснити
виконання цього рішення у строки і у спосіб, передбачені Порядком виконання
Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури, а також судів, затвердженим наказом Державного казначейства
України № 8 від 20 січня 2005року.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте, може бути оскаржено в касаційному порядку
протягом двох місяців шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду
України.

Головуючий:

судді: