Справа №22 - 466/2006 р.                       Головуючий
у 1 -ій інстанції Дзюба М.В.
20.                                             Суддя
- доповідач Дяченко В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

1 червня 2007
року.

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у
складі:

Головуючої -
Песоцької Л.І.

Суддів - Дяченко В.М., Козлова О.М.

При
секретарі - Фік К.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Маріуполі
справу за позовом військового прокурора Донецького гарнізону в інтересах
держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та
Донецького прикордонного загону (військова частина 9937) до ОСОБА_1про
відшкодування майнової шкоди, заподіяної злочином за апеляційною скаргою
ОСОБА_1на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 31 жовтня 2006 року,
-

ВСТАНОВИЛА:

У січні
2006 року військовий прокурор в інтересах зацікавлених осіб звернувся до суду
із зазначеним позовом до відповідача.

Вказував,
що відповідач з травня 2001 року проходив військову службу в військовій частині
9937 на посаді начальника служби паливно-мастильних матеріалів частини і був
військовою посадовою особою, уповноваженою на виконання
організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, пов'язаних
з організацією діловодства та діяльністю служби з обліку, зберіганню та видачі
пального. У період з 2002 по 2005 рік, відповідач, отримавши у вигляді
централізованих поставок у залізничних цистернах та автобензовозами від ТОВ
„Форніт" бензин та дизельне пальне, придбані за державні кошти для
забезпечення боєздатності та життєдіяльності в/ч 9937 та інших військових
частин Державної прикордонної служби, на підставі укладених за його ініціативою
договорів про безоплатне зберігання пального між командиром в/ч 9937 і
Маріупольським державним морським торговельним портом, ТОВ „Елін-Лімітед",
ТОВ „Аурокс", НП „ВЕМ", а також без укладення будь-якого договору з
нафтобазою, розташованою між селищами Старий Крим та Зірка, організував
зберігання цього пального. Але при цьому, передбачаючи можливість настання
суспільно небезпечних наслідків своїх діянь, легковажно розраховуючи їх
запобігти, відповідач в порушення вимог ст.ст. 11,16,58,59,82-84,96 Статуту
внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24
березня 1999 року; п.п. 2,12,13,14,23,26,64,65,165,254,411,418 чинного
„Посібника з обліку озброєння, техніки, майна та інших матеріальних коштів у
КДБ СРСР", затвердженого наказом КДБ СРСР №81/ДСК від 7 червня 1984 року;
п.п. 22,42,227,230 „Положення про військове (корабельне) господарство
Прикордонних військ України", затвердженого наказом командуючого
Прикордонними військами України №328 від 6 серпня 1998 року; п.п.
1.12,1.15,1.16 „Тимчасового положення з бухгалтерського обліку в Прикордонних
військах України", затвердженого наказом Голови Державного комітету в справах
охорони державного кордону України №555 від 12 вересня року, недбало ставився
до служби, а саме : не організував ведення своєчасного, повного, достовірного,
точного обліку, складання обґрунтованої звітності і повідомлень (звітів) про
наявність, рух та якісний стан пального служби ПММ в/ч 9937, правильну роботу,
пов'язану із прийомом,

зберіганням,
видачею пального та його ощадливого витрачання, справну роботу пунктів
заправлення пальним, своєчасний ремонт технічних і транспортних засобів служби
ПММ, правильного розміщення пального. Не забезпечив своєчасну передачу у
фінансовий орган в/ч 9937 необхідних для обліку та контролю достовірних
матеріальних і фінансових звітів, первинних документів, договорів, установлений
порядок і умови зберігання, а також освіження пального „НЗ". Належним
чином документальне оформлення" передачі палива в ТОВ „Елін-Лімітед",
ТОВ „Аурокс" і НП „ВЕМ" не проводив, роздільний облік палива по його
місцях зберігання не завів, належним чином документальне оформлення одержання
палива зі сторонніх організацій не вів, а передане на зберігання в інші
організації паливо проводив по обліку служби ПММ як таке, що начебто перебуває
на складі ВММ в/ч 9937.

Внаслідок
цього, відповідач в офіційні документи по обліку та звітності палива служби ПММ
в/ч 9937 вносив свідомо неправдиві відомості, оскільки при проведенні перевірок
сам неодноразово виявляв факти недостач і незаконного використання палива, але
про ці факти ні усно, ні письмово командуванню в/ч 9937 не доповідав,
приховував їх, сподіваючись надалі самостійно відшкодувати або усунути виниклу
нестачу.

Таким
чином, відповідач, за період з грудня 2003 року по квітень 2005 року,
зловживаючи своїм службовим становищем, внаслідок халатного відношення до
служби припустив збитки нестачею пального на суму 404039,2 грн.

Постановою
військового місцевого суду Донецького гарнізону від 18 січня 2006 року, яка
набрала чинності, відповідач від кримінальної відповідальності за скоєння
злочинів, передбачених ст.ст. 425 ч.2, 366 ч.2 КК України, у зв'язку з повним
визнанням своєї вини і щирим розкаянням, на підставі ст. 44 КК України та
ст.ст. 1,6 Закону України „Про амністію" від 31 травня 2005 року був
звільнений, а провадження по кримінальній справі відносно відповідача закрито.

Виходячи
з того, що звільнення від кримінальної відповідальності на підставі акту
амністії не позбавляє відповідача від обов'язку відшкодувати завдану майнову
шкоду, прокурор з посиланням на вимоги ст.ст. 11-16,22,1166,1190 ЦК України просив
суд стягнути з відповідача на користь держави в особі в/ч 9937 Державної
прикордонної служби України збитки, спричинені злочином, у розмірі 404039,2
грн.

Рішенням
Приморського районного суду м. Маріуполя від 31 жовтня 2006 року позов
задоволено в повному обсязі і з відповідача на користь держави в особі
Донецького прикордонного загону (в/ч 9937) на відшкодування майнової шкоди,
заподіяної злочином, стягнуто 404039,2 грн., стягнуто судовий збір у сумі 1700
грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду сцрави у сумі 30
грн.

Не погоджуючись
з Цим рішенням і посилаючись в апеляційній скарзі на невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, а також, що він
належним чином не повідомлявся про час та місце розгляду справи і тому не міг
бути присутнім на всіх судових засіданнях, відповідач просить апеляційний суд
скасувати рішення суду першої інстанції, а справу направити на новий розгляд у
інший суд.

Заслухавши
суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1, який підтримав доводи апеляційної
скарги, прокурора Олександрова О.В., представника в/ч 9937 ОСОБА_2 та
представника Адміністрації Державної прикордонної служби України ОСОБА_3, які заперечували
проти скарги, перевіривши матеріали справи у межах апеляційного оскарження і
доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без зміни з таких
підстав:

Згідно
зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з

додержанням норм
матеріального та процесуального права і не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом
встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_1
звинувачувався в тому, що, в період з грудня 2003 року по квітень 2004 року,
працюючи начальником служби паливно-мастильних матеріалів військової частини
9937, розташованої у м. Маріуполі, тобто військовою посадовою особою, яка
постійно займає посаду, пов'язану з виконанням організаційно-розпорядчих і
адміністративно-господарських обов'язків, в порушення вимог діючого
законодавства, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій,
але легковажно розраховуючи їх запобігти, скоїв недбале ставлення до військової
служби, в результаті чого настали тяжкі наслідки у вигляді спричинення збитків
нестачею пального на суму 404039,2 грн., тобто скоїв злочин, передбачений ст.
425 ч.2 КК України, а також він же, в період з 2003 по 2005 рік, з метою
приховування фактів нестачі пального, що належало в/ч 9937, складав завідомо
неправдиві документи та вносив в офіційні документи завідомо неправдиві
відомості, що спричинило тяжкі наслідки, тобто скоїв злочин передбачений ст.
366 ч.2 КК України.

Постановою
військового місцевого суду Донецького гарнізону від 18 січня 2006 року, у
зв'язку з повним визнанням своєї вини і щирим розкаянням, на підставі особистої
письмової заяви та вимог ст. 44 КК України, ст.ст. 1 п."б", 6 Закону
України „Про амністію" від 31 травня 2005 року відповідач був звільнений
від кримінальної відповідальності за скоєння зазначених злочинів, а провадження
по справі відносно нього закрито.

Виходячи
з того, що закриття кримінальної справи стосовно особи, яка вчинила злочин, з
нереабілітуючих підстав не звільняє цієї особи від відшкодування матеріальних
збитків, завданих нею, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення
позову в повному обсязі.

З таким
висновком суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися, оскільки
він відповідає обставинам справи, наданим доказам і нормам матеріального та
процесуального права.

Відповідно
до ст. 6 ч.1 п.4, ч.3 КПК України, кримінальну справу не може бути порушено, а
порушена справа підлягає закриттю внаслідок акта амністії, якщо він усуває
застосування покарання за вчинене діяння і, закриття справи на цих підставах не
допускається, якщо обвинувачений проти цього Заперечує.

Із
матеріалів справи вбачається, що постановою військового місцевого суду
Донецького гарнізону від 18 січня 2006 року відповідач був звільнений від
кримінальної відповідальності і провадження по справі відносно нього було
закрито у зв'язку з актом амністії, тобто з нереабілітуючих підстав, а також на
підставі його особистої письмової заяви та повним визнанням своєї вини і щирим
розкаянням. Тобто, відповідач не заперечував пррти закриття справи на підставі
акта амністії, зазначена постанова відповідачем не оскаржувалась і набрала
законної сили.

Розглядаючи
цивільно-правовий спір відносно факту заподіяння відповідачем майнової шкоди,
суд першої інстанції обґрунтовано виходив із постанови військового суду,
пояснень свідків, первинних облікових документів та інших письмових доказів,
яким судом надана належна оцінка.

Згідно
ст. 14 ч.2 Закону України „Про амністію" від 31 травня 2005 року, який був
застосований до відповідача, амністія не звільняє від обов'язку відшкодувати
завдану злочином шкоду.

Тобто, і
в частині покладання на відповідача обов'язку про відшкодування шкоди, завданої
злочином, рішення суду відповідає вимогам закону.

Згідно
зі ст. 1166 ч.1 ЦК України,
майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Судом
першої інстанції шляхом призначення додаткової ревізії перевірялися доводи
позивача відносно обсягу завданої відповідачем майнової шкоди, які знайшли своє
підтвердження у розмірі 404039,2 грн., тому і в частині розміру відшкодування
цієї шкоди рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального права.

Надходячи
таких висновків, колегія суддів не може прийняти до уваги, як безпідставні,
доводи апеляційної скарги відповідача про невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм процесуального права, а також, що він
належним чином не повідомлявся про час та місце розгляду справи і тому не міг
бути присутнім на всіх судових засіданнях, оскільки ці доводи об'єктивно нічим
не підтверджені і спростовуються наданими по справі доказами, а висловлені відповідачем
в судовому засіданні апеляційного суду доводи про причетність інших осіб до
спричинення майнової шкоди виходять за межі його апеляційної скарги і тому не
можуть бути предметом розгляду апеляційним судом.

При
таких обставинах рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з
додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі ст. 308 ЦПК
України, підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга відповідача -
відхиленню.

Керуючись ст.ст.
303,307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити. Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від
31 жовтня 2006 року залишити без зміни.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двох
місяців з цього моменту шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до

Верховного
Суду України.