справа № 2-625/08
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

13
березня 2007 року Антрацитівськнй міськрайонний суд Луганської області в
складі:

головуючого судді                                 Філіпенко Л. П.

при секретарі                                         Щербак А.
М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1 до ДП «Антрацит» про стягнення збитку,
заподіяного внаслідок порушення гірничого законодавства

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 з 21 липня 1966 року працював на шахті № 23 тресту «Антрацит» нині
шахта «Партизанська» ДП «Антрацит» на посаді машиніста комбайна підземного,
потім на різних підземних роботах на цій же шахті до 9 жовтня 1976 року,
звільнений за переведенням в ДОСААФ, тому що був вибраний головою
Антрацитівського міського комітету ДОСААФ. Був травмований, визнаний інвалідом
3 групи від трудового каліцтва, потім перейшов на пенсію за віком за списком №
1. Позивач мешкає в будинку, в якому було центральне опалення, а з вересня 2003
року введено індивідуальне опалення газовим котлом. Весь цей час оплату за
електроенергію і газ проводив позивач за власні кошти і витратив за період з
грудня 2005 року по грудень 2007 року на оплату комунальних послуг 1372 грн. 93
коп. На думку ОСОБА_1 відповідач повинен згідно ч.8 ст.43 Гірничого Закону
України відшкодувати йому витрати на оплату комунальних послуг за
електроенергію і газ. Однак на його звернення із проханням компенсувати ці
витрати відповідач у задоволенні його прохання відмовив, посилаючись на те, що
дотепер не розроблений механізм виконання цього положення Гірничого Закону
України, що и побудило його звернуться с цим позовом до суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні
вимоги, просить стягнути з відповідача понесені ним витрати по оплаті за
комунальні послуги за період грудень 2005 року - грудень 2007 року: за
електричну енергію 414 грн. 90 коп, за побутовий газ 958 грн. 03 коп, усього
1372 грн. 93 коп., суду надав пояснення, які повністю збігаються з доводами
позову. Крім того пояснив, що згідно ст. 8 Конституції України в Україні
визнається і діє принцип верховенства права. Гірничим Законом України визначені
правові та організаційні засади проведення гірничих робіт. Розділом VII цього
Закону визначені особливості умов праці в гірничодобувній промисловості. Згідно
ст. 37 цього Закону трудові відносини працівників гірничих підприємств
регулюються Кодексом законів про працю, законами України «Про підприємства в
Україні», «Про охорону праці» та іншими нормативно - правовими актами про працю
з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Статтею 43 цього Закону
визначені права та соціальні гарантії працівників гірничих підприємств. Цією ж
статтею передбачено безоплатне надання вугілля особам, які мають на це право
відповідно до цього Закону, на побутові потреби у розмірі, що визначається
колективним договором.   Згідно ч. 8 ст.
43 Гірничого Закону особи, які мають право на безоплатне отримання вугілля на
побутові потреби, але проживають в будинках, що мають центральне опалення, у
розрахунках за комунальні послуги звільняються від сплати за газ та електричну
енергію за рахунок коштів підприємств з
видобутку ( переробки ) вугілля, які перераховують кошти на ці потреби
до місцевого бюджету, тобто фактами, які мають юридичне значення для
застосування цієї норми є наявність у мене права на безоплатне отримання
вугілля та моє мешкання в будинку, що має центральне опалення. Вважае, що
посилання представника відповідача в
відзиві на його позовну заяву на відсутність механізму реалізації ч. 8
ст. 43 Гірничого Закону не можуть прийматися до уваги у зв'язку з тим, що
відсутність механізму реалізації права, яке передбачено законодавчо, не може
позбавити його цього права і не звільняє відповідача від обов'язку компенсувати
його витрати за послуги користування газом та електричною енергією.  До того ж реалізація норми ст.43 в частині
задоволення потреб особам, які отримують вугілля в натурі, і відсутність
реалізації ст.. 43 в частині відшкодування моїх витрат за користування газом та
електричною енергією становить його у нерівне становище з тими суб'єктами
права, потреби яких задовольняються отриманням вугілля, а при подібній
правозастосовчій практиці не враховується припис ст.. 24 Конституції України,
згідно якої громадяни мають рівні конституційні права та є рівними перед
законом. Щодо посилання представника відповідача на добровільне сплачення їм
коштів за користування газом та електроенергією, то з цього приводу пояснив, що
від сплати за надання мені вказаних послуг його ніхто  не звільняв, тому він вимушений здійснювати
вказані платежі, у зв'язку з чим йому і спричинена матеріальна шкода і для
відновлення порушеного права щодо звільнення від цих платежів і відшкодування
шкоди він   звернувся з  відповідним позовом до суду.   Також вважає,  що посилання відповідача у відзиві на його
позовну заяву щодо посилання на Декрет «Про місцеві податки і збори», а саме
відсутності в Декреті статті зборів, передбаченої ст.. 43 Гірничого Закону не
можуть прийматися до уваги у зв'язку  з
наступним: Місцеві податки та збори, визначені вказаним Декретом, належать до
обов'язкових платежів податкового характеру, які віднесені до обов'язкових платежів
доходної частини бюджетів. За своєю метою податки надходять для задоволення
певних потреб або витрат установ, а збори та платежі своєю метою мають
задоволення потреб держави. За характером відплатності - збором є платіж за
володіння особливим правом. Зі змісту ч. 8 ст.. 43 Гірничого Закону випливає,
що перерахунок коштів на звільнення мене від оплати за газ та електроенергію є,
скоріше за все, обов'язком підприємства з видобутку вугілля без надання йому
будь - якого права, і ці платежі не мають нічого спільного з обов'язковими
платежами податкового характеру, тому що ці кошти повинні бути спрямовані на
забезпечення безоплатного користування мною газом та електроенергією, а не до
доходної частини бюджетів, ні на задоволення потреб держави, тобто, на його
думку, із зазначеного випливає, що норми Декрету до даних правовідносин
застосовуватися не можуть. До того ж він вважає, що правовідносини в даному
випадку носять односторонньо
зобов'язальний характер, тобто якщо йому державою надано право за
рахунок підприємства з видобутку вугілля, то вищевказане підприємтсво має лише
обов'язок щодо вчинення певних дій для реалізації цього права.

Представник відповідача Бойченко Ю.В., яка діе за дорученням (а.с.22)., позов не визнала, проти
доводів позивача заперечує,   оскільки на
її думку, вимоги ОСОБА_1  ґрунтуються на неправильному трактуванні норм
Закону і як слід впевненості у тому, що відповідачем порушено ст.43 Гірничого Закону України, частина 8 якої
встановлює: «Особи, які мають право
на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби, але проживають у
будинках, що мають центральне опалення, у розрахунках за комунальні послуги звільняються від сплати за електричну
енергію та газ за рахунок коштів підприємств
з видобутку (переробки) вугілля, які перераховують кошти на ці потреби до місцевого бюджету». Позивач, будучи такою особою,
розрахувався за комунальні послуги за
власний рахунок і вважає, що з відповідача необхідно утримати вартість
користування газом та електроенергією в сумі 1372 грн. 93 коп.
Вважае,  що  вимоги
ОСОБА_1  відшкодувати
сплачені суми за користування
газом та електроенергією  не можуть бути задоволені з наступних підстав.
ОСОБА_1  просить
суд стягнути на його користь суму понесених витрат на сплату комунальних послуг тобто вважає, що між ним та
відповідачем існують зобов'язання які ґрунтуються
на підставі ч.8 ст. 43 Гірничого Закону України. Згідно норм Цивільного Кодексу України, зокрема стаття 509. «Зобов'язанням є право відношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або
утриматися від певної  дії,а кредитор має право вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.», яка  передбачає
підстави виникнення цивільних прав та
обов'язків. З урахуванням діючих цивільних норм зобов'язання можуть виникнути
між ОСОБА_1  та відповідачем
безпосередньо з актів цивільного законодавства яким і є Гірничий Закон України
однак ч.8 ст. 43 не містить зобов'язання підприємства з видобутку (переробки) вугілля (яким є відповідач) звільняти осіб, які
мають право на безоплатне отримання вугілля
на побутові потреби, від сплати за електричну енергію та газ, сплачувати кошти
на ці потреби цим особам чи компенсувати вже сплачені ними суми. Стосовно
особистості сплати за комунальні
послуги (газ та електроенергія), відшкодування яких Позивач
вимагає від  Відповідача, то згідно п.1 ст.14 Цивільного
кодексу України (Виконання цивільних обов'язків) «Цивільні обов'язки
виконуються у межах, встановлених договором
або актом цивільного законодавства», що і має місце, оскільки між ОСОБА_1
і комунальними
підприємствами укладені відповідні договори на надання комунальних послуг. Відповідно до п.2 ст.14 Цивільного кодексу
України «Особа не може бути примушена
до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї» сплата ж за послуги виникає з договірних зобов'язань його і є обов'язковою для
нього. Тому добровільне і особисте виконання
ОСОБА_1   своїх договірних зобов'язань не може
розцінюватись як заподіяння йому матеріальних збитків тощо.  Також, оскільки ДП «Антрацит» входить до
складу Міністерства вугільної промисловості, то самостійно вирішувати питання
виконання ч. 8 ст. 43 Гірничого Закону України не правочинно. В розділі ХІ
«Прикінцеві Положення» Гірничого Закону України
№ 1127-ХІV від 06.10.1999 р. п. 3 Кабінету Міністрів України протягом
4-х місяців потрібно було подати на розгляд пропозиції про приведення законів
України у відповідність із цим Законом, забезпечити прийняття
нормативно-правових актів, передбачених Гірничим Законом. Але до теперішнього
часу не розроблений порядок виконання даної вимоги. Ст. 43 ч. 8 Гірничого
Закону України передбачає перерахування підприємством коштів до місцевого
бюджету на ці потреби, але робити це потрібно керуючись  Декретом „Про місцеві податки та збори”.
Згідно зі ст. 1 цього Декрету (із змінами та доповненнями № в 56-93 від
20.05.93  р.) визначений вичерпний
перелік видів мисцевих податків і зборів і до цього переліку не включена така
стаття зборів, яка передбачена ст. 43 Гірничого Закону України. Таким чином,
виконувати ст. 43 ч. 8, тобто перераховувати кошти на ці потреби ДП „Антрацит”
не повинно тому, що не має для цього законної підстави. До теперішнього часу ні
Кабінетом Міністрів України, ні Міністерством палива та енергетики України не
розроблений механізм виконання даної вимоги, хоча Міністерство палива та
енергетики, згідно   п. 12.13 Галузевої
угоди, укладеної між Міністерством палива і енергетики України та Всеукраїнськими
профспілками вугільної промисловості України таке зобов'язання приймало на себе
ще в 2001 році. Посилання ОСОБА_1   на п.12.10 «Угоди по тарифам, трудовим і
соціальним гарантіям між Мінуглепромом і галузевими профспілками вугільної
промисловості», відповідно до якого відшкодування витрат по оплаті  комунальних послуг (за газ та електроенергію)
повинне здійснюватися виходячи з фактичних витрат, а не більше ніж на суму
вартості встановленої норми відпуску вугілля на побутові потреби на рік, на
нашу думку, не заслуговує уваги, оскільки в абзаці 1 п. 12.10 вказаної Угоди
зазначено, що порядок компенсації витрат за спожиту електроенергію і газ
встановлюється «Інструкцією про порядок компенсації працівникам і пенсіонерам
підприємств вугільної промисловості витрат за спожиті електроенергію і газ». До
теперішнього часу зазначена інструкція не прийнята, тому вважаємо, шо п. 12.10
Угоди не може буте підставою для відшкодування витрат по оплаті за газ та
електроенергію. За такими обставинами та враховуючи, що  ст. 43 Гірничого Закону України закріплине
право особам саме на звільнення від сплати таких платежів, а не на
відшкодування витрат на їхнє здійснення, вважае, що вимоги ОСОБА_1   до ДП «Антрацит» є необгрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню, тому просить суд у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Суд, заслухавши показання сторін, перевіривши матеріли справи та дослідивши
надані сторонами докази, прийшов до наступного.

Судом  встановлено та підтверджується
наявними у справи доказами, що позивач із 21 липня 1966 року працював на шахті
№ 23 тресту «Антрацит» нині шахта «Партизанська» ДП «Антрацит» на посаді
машиніста комбайна підземного, потім на різних підземних роботах на цій же
шахті до 9 жовтня 1976 року, звільнений за переводом до ДОСААФ, тому що був
вибраний головою Антрацитівського міського комітету ДОСААФ (а.с.4-6). Позивач
мешкає в будинку, в якому було центральне опалення, а з вересня 2003 року
введено індивідуальне опалення газовим котлом (а.с.11-12). Весь цей час оплату
за електроенергію і газ проводив позивач за власні кошти і витратив за період з
грудня 2005 року  по грудень 2007 року на
оплату комунальних послуг 1030 грн 88 коп (а.с.16-22). Відповідач у задоволенні
його прохання відмовив, посилаючись на те, що дотепер не розроблений механізм
виконання цього положення Гірничого Закону України (а.с. 14). Згідно ст. 10 ЦПК
України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом
змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює
необхідні умови для всебічною і повного дослідження обставин справи. При
дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення
суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно
ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу
своїх вимог або заперечень.

Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані
сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих
сторонами доказів суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача
повністю, так як частина 8 ст.43 Гірничого Закону України дійсно передбачає, що
особи, які мають право на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби, але
проживають у будинках, що мають центральне опалення, у розрахунках за
комунальні послуги звільняються від сплати за електроенергії та газ за рахунок
коштів підприємств, які перераховуються на ці цілі до місцевого бюджету. Судом
встановлено, що відповідачем кошти на ці цілі до місцевого бюджету не
перераховувалися і зазначена пільга не надавалася позивачеві за рахунок коштів
місцевого бюджету. Втім позивач поніс реальні затрати на оплату електроенергії
і газу. За таких обставин, а також враховуючи те, що до теперішнього часу, як
стверджує представник відповідача, ще не вироблено порядку сплати коштів до
місцевих бюджетів на зазначені цілі, не буде суперечити закону стягнення коштів
на сплату за електроенергію та газ відразу з відповідача на користь позивача.
Те, що деякі Закони та інші нормативні акти досі не приведені у відповідність з
Гірничим Законом України, не є підставою для відмови в наданні позивачеві
пільги, передбаченої Гірничим Законом, бо в Україні згідно ст.8 Конституції
України визнається і гарантується верховенство права. Відсутність законодавчо
визначеного механізму реалізації цього права не може бути підставою для відмови
в реалізації права людини, встановленого Законом.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. б, 10, 60 ЦПК України, ст.15, ч.
З ст. ст. 526 ЦК України, ч. 8 ст.43 Гірничого Закону У країни

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ДП «Антрацит» про стягнення збитку, заподіяного внаслідок
порушення гірничого законодавства задовольнити.

Стягнути з ДП «Антрацит» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по оплаті
за електричну енергію  414 грн. 90 коп.,
за побутовий газ 958 грн. 03 коп, понесені ним витрати усього 1372 грн. 93
коп.,  держмито в доход держави в сумі 51
грн. та ІТЗ - 30 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду
Луганської області через Антрацитівський міськрайонний суд шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошеная рішення заяви про апеляційне оскарження, і
поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до
апеляційної інстанції або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя

рішення
надруковане у дорадчій кімнаті