АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-531-2007р.                                               Головуючий
визнання                                                          Мусійко
договору                                                         Доповідач
в апеляційній інстанції 1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2007 р. Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області
в складі:

головуючого                    Трюхан
Г.М.

суддів                                Бородійчук
В.Г.,  Скіць М. І.

при
секретарі                   Авласовій М.
Л.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Звенигородського районного суду Черкаської області від 26
грудня 2006р. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору купівлі продажу сертифіката на право на земельну
частку (пай).

Вивчивши
матеріали справи,  заслухавши представника
ОСОБА_2. ,

встановила:

Позивачка
просить суд поновити строк позовної давності звернення до суду та визнати
недійсним договір-купівлі продажу сертифіката на право на земельну частку
(пай),  стягнути з відповідача на її
користь державне мито в сумі 102
грн.85 копійок та 500
грн. за t надання юридичної допомоги і ведення цивільної справи у
суді.

Позивач
ОСОБА_2.  та її представник адвоката
ОСОБА_1. мотивують позовні вимоги тим,
що позивачка,  в 1998 році отримала
сертифікат серії ЧР №0332720
на право на земельну частку (пай) за №34
за місцем розташування в с. Гудзівка,
Звенигородського району Черкаської області.

В 2000 році відповідач
ОСОБА_3 звернувся до неї з пропозицією про те,
щоб  вона здала йому в оренду
земельну ділянку за 500 гривень
терміном на п'ять років. Позивачка погодилася і 17.05.2000 року в приватного нотаріуса м. Звенигородка ОСОБА_4 був
укладений договір,  як вона вважала на
той час,  оренди земельної ділянки.

Весною 2005 року позивачка
звернулася до батька відповідача ОСОБА_5 з вимогою про виплату їй орендної
плати за користування землею за п'ять років. Батько відповідача,  а потім і сам відповідач відмовили їй і
пояснили,  що у 2000 році позивачка
продала відповідачу право на земельну частку (пай) за 500 гривень і він їй
нічого не винен.

Вона не
може погодитися із цим договором,  так як
при його укладенні відповідач переконав її про те,  що між ними укладається договір оренди і
позивач маючи неповну середню освіту не розуміла,  який договір підписує у нотаріуса. Таким
чином позивачка уклала цей договір внаслідок того,  що відповідач ввів її в оману відносно
природи

правочину,  який укладався між ними. Підтвердженням
того,  що позивачка на той час дійсно
сприймала укладений договір із відповідачем,
як договір оренди,  являється
вкрай занижена сума 500 грн.,  а також вона на той час була хвора так,  як вживала алкогольні напої та не
усвідомлювала свої дії,  а в 2003 році вона
проходила курс лікування від алкоголізму в Черкаській обласній психіатричній
лікарні №1.

Рішенням
Звенигородського районного суду від 26.12.06р. поновлено строк позовної
давності ОСОБА_2.  для звернення до суду
а в задоволенні її позовних вимог відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення Звенигородського
районного суду від 26.12.2006р. як незаконне та ухвалити нове рішення,  яким задоволити позовні вимоги ОСОБА_2.

Перевіривши
законність і обгрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної
скарги колегія суддів дійшла до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до відхилення.

Судом
встановлено,  що в 1998р. ОСОБА_2.  отримала сертифікат на право на земельну
частку (пай) площею 3,
41 га умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі.

17.05.2000р.
в приватного нотаріуса м. Звенигородка був укладений договір купівлі-' продажу
сертифікату на право на земельну частку пай.

При укладенні
даного правочину були дотримані вимоги
ст.  ст. 203,  209
ЦК України.

Доводи
позивачки про те,  що даний правочин
вчинений під впливом обману не переконливий.

Як
вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2.
була присутня в нотаріальній конторі при складанні договору
купівлі-продажу,  його добровільно
підписала їй було роз'яснено правові наслідки укладання даного правочину.

Відповідно
до вимог  ст. 230 ЦК України правочин
визнається судом не дійсним,  якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин,  які мають істотне значення.

Колегія
суддів вважає,  що позивачка не надала
суду доказів того,  що даний правочин
вчинено внаслідок обману,  оскільки як
вбачається з договору купівлі-продажу сторони визначили умови договору і
нотаріально її посвідчили.

За таких обставин колегія суддів вважає,
що судове рішення ґрунтується на наявних

по справі доказах і відповідає вимогам діючого законодавства.

Доводи
апелянта не є суттєвими були предметом дослідження суду і не дають підстав для
задоволення апеляційної скарги.

А тому
керуючись  ст.  ст.  307,
308 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Звенигородського районного
суду від 26 грудня
2006р. залишити без змін.

Ухвала
може бути оскаржена до Верховного Суду України в 2-х місячний строк з моменту проголошення.