Справа 22ц-3504/2007 р.                                                Головуючий
визнання                                                                Шаренко
недійсним                                                      Доповідач:    Карімова Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

07 серпня 2007
року  судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого
-    Карімової  Л.В.,

суддів:                                           Зазулинської
Т.П.,

Кірсанової  Л.І.,
при секретарях:    Половецькій
А.С. ,    Зелінській   І.В.. розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.  Харкові справу за
апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення
Київського районного суду м.  Харкова від
15 травня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  третя особа приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу Гриценко Євген Вікторович про визнання недійсним
договору купівлі-продажу,  стягнення
збитків та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2006
року ОСОБА_1 звернувся до суду у порядку
ст.  ст.  203, 215 ЦК України з позовом до громадянина
ОСОБА_2 про визнання недійсним укладеного між ними 09.02.2006 р. та  посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3. договору купівлі-продажу
торгівельних павільйонів та огорожі,  які
знаходилися на торгівельному майданчику за адресою: м. АДРЕСА_7

Посилався на
те,  що за змістом цього договору його
предметом є рухомі речі. Між тим вважає,
що відчужені ним два павільйони відповідно до  ст.
181 ЦК України
є нерухомим майном,  у зв'язку з чим при
укладенні вказаного правочину не було дотримано вимог ч.1  ст. 203 ЦК
України. Крім того договір суперечить вимогам  ст.
ст.  182,  640,
657 ЦК України
(а.с. 1-2).

У жовтні 2006
року та у березні 2007 року ОСОБА_1 уточнив та доповнив свій позов вимогами про
визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу майна на підставі
вимог  ст.  231 та
ст.  233 ЦК України.
Зазначав,  що цей договір він уклав на
вкрай невигідних для себе умовах під впливом насильства з боку
відповідача,  який як впливова посадова
особа ТОВ з іноземними інвестиціями фірми „Харків-Москва" неодноразово
погрожував йому фізичною розправою та знесенням цих торгівельних кіосків. Він
же,  як інвалід другої групи з психічного
захворювання не завжди може адекватно витримувати погрози та психологічний тиск
на свою адресу.

Вважає,  що свої погрози Дукер реалізував,  оскільки після звернення до суду з цим
позовом відповідачем з участю представників Харківської міської ради були
знесені ці кіоски,  незважаючи на
те,  що вони були передані ОСОБА_2 йому в оренду.

Посилаючись на
вище викладені обставини,  ОСОБА_1 просив
також стягнути з відповідача спричинені йому збитки в розмірі 22095 грн. та
моральну шкоду у сумі 50 000 грн.,
зобов"язати відповідача повернути йому в натурі 92 плити бетонної
огорожі та 96 бетонних стаканів,  на яких
здійснено монтаж огорожі (а.с.
23-24,  94-95).

Представник
відповідача та третя особа проти позову заперечували,  посилаючись на укладення оспорюваного
договору за згодою сторін та відповідно до вимог чинного законодавства України.

Рішенням
Київського районного суду м.  Харкова від
15 травня 2007 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі за
безпідставністю заявлених вимог (а.с.
104-107).

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення районного суду та постановити
нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі. Посилається
на невідповідність висновків суду обставинам справи,  недоведеність тих обставин,  які суд вважав встановленими,  порушенням судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Посилався на
те,  що судом при розгляді справи порушені
вимоги  ст.  157 ЦПК України.   Крім того вважає,  що судом не встановлена цивільна правоздатність
та дієздатність відповідача як громадянина іноземної держави,  а його як позивача не повідомлено про
те,  що процесуальні обов'язки
відповідача як іноземної особи є іншими,
та не порушене питання про застосування вимог колізійних норм
міжнародного права та колізії норм речового права.

Зазначав
також,  що судом не враховано,  що він зареєстрував об'єкти продажу  як нерухоме майно,  оскільки йому були видані технічні паспорти
на спірні павільйони як на будівлі.   У
справі відсутні будь-які судові рішення про визнання спірного майна  ( торгівельних павільйонів) рухомим майном,  оскільки до набрання чинності ЦК України 2004 р.
поняття рухомого та нерухомого майна не визначалося.

Вважає,  що судом також не дана належна оцінка й тій
обставині,  що вартість майна за
оспорюваних договором значно знижена та не відповідає реальним ринковим цінам
та здоровому глузду.

Вислухавши
учасників процесу,  що з'явилися до суду,  перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги,  судова колегія
вважає,  що скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Як встановлено
судовим розглядом та підтверджується матеріалами справи 09 лютого 2006 року між
сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу двох
торгівельних павільйонів літ. "А" та „Б",  які були розташовані   на торгівельному майданчику за адресою:
АДРЕСА_1,  та бетонної огорожі,  що складалася з 92 бетонних плит (п.п.1, 2).

Продаж зазначеного
майна,  що не визнано об'єктами
нерухомості у встановленому законом порядку та не підлягає державній
реєстрації,  здійснено сторонами договору
на суму 15 000 грн.,  які покупець
передав продавцеві до підписання договору (п.3, 4).

Судом першої
інстанції зроблений обгрунтований висновок про те,  що ще у січні 1991 року при набутті права
власності на  зазначені торгівельні
павільйони ОСОБА_1 також не мав відповідно до вимог  ст.
ст.  58,  59 ЦПК України будь-яких доказів про те,  щоці речі є нерухомими,  оскільки їх переміщення було неможливим без
їх знецінення та зміни цільового призначення.

Крім
того,  у оспорюваному договорі
купівлі-продажу павільйонів не зазначено залежність права продавця або покупця
на земельну ділянку від прав на ці павільйони як на нерухомість,  що пов'язана з цією земельною ділянкою.

Посилання
апелянта на те,  що вказані торгівельні
павільйони були ним зареєстровані у КП „Харківське бюро технічної
інвентаризації" як нерухоме майно,
є безпідставними. Відповідно до копії технічних паспортів на зазначені
павільйони фундамент побудови є цегляним,
стрічковим(а.с. 6),  тобто може
бути відокремлений від землі без знецінення та зміни цільового призначення павільйону.

Відповідно до
Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна,  що перебувають у
власності юридичних та фізичних осіб,
затвердженої наказом Державного комітету будівництва,  архітектури та житлової політики України та
зареєстрована у Мінюсті України від 09.06.1998 року,  державна

реєстрація
права власності на об'єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є
обов'язковою для власників,  незалежно
від форми власності.

Реєстрація
права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться на підставі
правовоустановчих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна.

Державній
реєстрації підлягають тільки ті об'єкти нерухомості,  будівництво яких закінчено та які прийняті в
експлуатацію у встановленому порядку незалежно від форм їхньої власності й при
наявності матеріалів технічної інвентаризації,
підготовлених тим бюро технічної інвентаризації,  яке проводить державну реєстрацію права
власності на ці об'єкти.

Не
підлягають реєстрації тимчасові споруди,
а також споруди,  не пов'язані
фундаментом із землею.

На підставі викладеного
судова колегія вважає,  що будь-яких
доказів щодо державної реєстрації спірних павільйонів як нерухомого майна
відповідно до вимог  ст. 182 ЦК України на
момент здійснення оспорюваного правочину ОСОБА_1. до суду першої або
апеляційної інстанції не надано.

За таких
обставин посилання апелянта на невідповідність оспорюваного ним договору
купівлі-продажу майна вимогам  ст.  ст.
181, 182. 640, 657 ЦПК України не грунтуються на матеріалах справи.

Як
вбачається зі змісту оспорюваного договору купівлі - продажу майна та його
нотаріальною формою сторони чітко визначились із правом,  яке підлягає застосуванню до цього правочину.
Так,  зокрема,  у п.4 та п.6 сторони керувались нормами
Сімейного кодексу України та норами Закону України „Про податок з доходів фізичних
осіб"(а.с. 4).

Статтею
5 Закону „Про міжнародне приватне право" визначено автономію волі та
встановлено,  що у випадках,  передбачених законом,  учасники правовідносин можуть самостійно
здійснювати вибір права,  що підлягає
застосуванню до змісту правових відносин.

Вибір
права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо
випливати з дій сторін правочину,  умов
правочину чи обставин справи,  які
розглядаються в їх сукупності,  якщо інше
не передбачено законом.

Крім
того,  відповідно до статті 38 вказаного
Закону право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно
визначаються правом держави,  у якій це
майно знаходиться,  якщо інше не передбачено
законом.

Належність
майна до нерухомих або рухомих речей,  а
також інша класифікація майна визначаються правом держави,  у якій це майно знаходиться.

Майно,  що є предметом спірного договору купівлі -
продажу є рухомим майном,  яке
знаходиться на території України,  тобто
право власності,  згідно вказаною нормою
на торговий павільйон,  визначається
виключно законами держави Україна.

Зазначені
в рішенні районного суду обставини беззаперечно свідчать про те,  що при укладенні спірного договору сторони
чітко визначились з приводу права,  яке
застосовується до їх правовідносин,
спорів щодо цього між сторонами як до,
так і під час укладення самого договору не виникало.

Відповідно
до  ст. . 74 Закону України «Про міжнародне
приватне право»,  та вимог  ст. . 410 ЦПК України іноземні особи
мають процесуальні права та обов'язки нарівні з фізичними і юридичними особами
України.

За таких
обставин судова колегія вважає безпідставними й твердження апелянта про
те,  що судом першої інстанції не
встановлена цивільна правоздатність та дієздатність відповідача як громадянина
іноземної держави,  а його як позивача не
повідомлено про те,  що процесуальні
обов'язки відповідача як іноземної особи є іншими,  та не порушене питання про застосування вимог
колізійних норм міжнародного права та колізії норм речового права.

Висновки
суду першої інстанції щодо недоведеності вимог ОСОБА_2. про недійсність
договору купівлі-продажу майна вимогам  ст. . 231 ЦПК України грунтуються на
матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

Надані позивачем
копії листів ТК ТОВ з іноземними інвестиціями „Харків-Москва" на ім'я
приватного підприємця ОСОБА_2. (а.с. 43-45) свідчать лише про наявність спору
між цими особами щодо користування земельною ділянкою,  на якій були розташовані спірні торгівельні
павільйони.

Ці обставини
підтверджуються й змістом постанови Харківського апеляційного господарського
суду від 26.07.2006 року за позовом прокурора в інтересах держави в особі
Харківської міської ради до СПДФО ОСОБА_2. про стягнення суми та зобов'язання
звільнити самовільно зайняту земельну ділянку(а.с.  128-131).

Згідно п. 12
постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року з подальшими
змінами та доповненнями від 25.05.1998 року „Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними" погроза може бути підставою для визнання угоди
недійсною,  коли з обставин,  які мали місце на момент укладення
угоди,  були підстави вважати,  що відмова учасника угоди від її укладення
могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Показання
свідків ОСОБА_4,  ОСОБА_5. не є
відповідно до вимог  ст.  ст.
58,  59 ЦПК України належними
доказами про недійсність спірної угоди,
оскільки зазначені ними обставини щодо погроз фізичної розправи та
психічного тиску на позивача з боку відповідача були їм відомі тільки   від самого позивача ОСОБА_2.

Згідно довідок
СВ Київського РВ ДУМВС України в Харківській області від 26.12.2006 р. та від
02.07.2007 року кримінальна справа порушена 21.09.2000 року лише за фактом
навмисного пошкодження майна,  що
належить ОСОБА_1.,  і досудове слідство
по справі було зупинено 31.12.2000 року.

Інших
доказів,  які б свідчили про наявність
обставин,  з якими закон пов'язує
можливість визнання угоди недійсною з підстав,
передбачених  ст.  231 Цивільного кодексу України з боку
позивача та його представника суду не надано .

Судова
колегія вважає,  що доводи апеляційної
скарги були предметом розгляду суду першої інстанції і їм дана належна правова
оцінка. Ці доводи не спростовують висновків районного суду,  рішення якого постановлене з додержанням
матеріального та процесуального права,
що є підставою відповідно до вимог  ст. . 308 ЦПК України для відхилення
апеляційної скарги ОСОБА_2.

Керуючись  ст.
ст.  303,  304,
п.1 ч.1  ст.  307,
ст.  ст.  308,
313-315,  317,  319 ЦПК України,  судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу відхилити.

Рішення
Київського районного суду м.  Харкова від
15 травня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення,  але може бути оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
цією ухвалою законної сили.