Справа
№33ц-70/07                                                                 Головуючий у 1 інстанції - Бойко І.І..
Категорія - 34                                                                        Доповідач - Русинчук М.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23
травня 2007 року                                                                                                      м. Луцьк

Колегія
суддів з розгляду цивільних справ у касаційному порядку апеляційного суду
Волинської області в складі: головуючого - Лончука В.Г., суддів - Стрільчука
В.А., Расевича С.І., Подолюка В.А., Русинчука М.М.,

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 у власних інтересах та
в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про скасування рішень виконавчих
комітетів місцевих рад, визнання недійсними свідоцтв про право на
спадщину, визнання права власності на частину домоволодіння за касаційними
скаргами відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Теребовлянського районного
суду Тернопільської області від 2 липня 2003 року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 29 квітня 2004 року

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2002 року ОСОБА_1 звернулась в суд із зазначеним
позовом.

Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що домоволодіння на АДРЕСА_1 з 1950-60-их років і до
початку 1990-их років мало статус колгоспного
двору, на яке незаконно рішенням колишнього Микулинецького райвиконкому від 12.04.1962
року з порушенням прав її чоловіка ОСОБА_6 на частку в майні цього колгоспного
двору, який на той час був його членом, визнано право власності за батьком
чоловіка ОСОБА_7 та рідною сестрою останнього ОСОБА_8. На підставі вказаного
рішення в тому ж році кожній з названих осіб видані свідоцтва про право
власності на Vi частину спірного домоволодіння.

Чоловік
позивачки помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а його батьки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 і
ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно. Ще 16 листопада 1994 року рішенням виконкому
Микулинецької селищної ради за ОСОБА_10 визнано право власності на весь спірний
жилий будинок з надвірними будівлями. Остання 14 травня 1999 року склала
заповіт на все домоволодіння на користь свого внука ОСОБА_4.

2

8
серпня   2000   року
відповідачці ОСОБА_11. видано свідоцтво про право на спадщину за законом
після смерті її матері ОСОБА_8 на 1/2 частину спірного будинковолодіння.

ОСОБА_4. 15
грудня 2000 року одержав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після
смерті баби ОСОБА_10 на таку ж частку вказаного нерухомого майна.

Вважаючи, що
внаслідок прийняття наведених рішень органів місцевого самоврядування і видачі
на їх підставі згаданих правовстановлюючих документів вона і її двоє
неповнолітніх дітей неправомірно позбавлені права на частину спірного
домоволодіння, позивачка просила визнати ці рішення і вказані документи недійсними
та поділити зазначене нерухоме майно між нею і відповідачами.

В уточненій
заяві від 23 червня 2003 року (а. с. 127) позивачка змінила вимоги щодо поділу
домоволодіння і просила виділити їй з дітьми % його частин, а ОСОБА_4. - 1/2
частин.

Рішенням Теребовлянського
районного суду від 2 липня 2003 року позов задоволено частково.

Постановлено
визнати недійсними рішення виконкому Микулинецької селищної Ради від 16.11.1994
року №261, свідоцтво на право на спадщину за законом, видане на ОСОБА_5
08.08.2000 року Теребовлянською державною нотаріальною конторою, та
реєстраційне посвідчення на право приватної власності на цю ж особу від
14.08.2000 року, видане Теребовлянським бюро технічної інвентаризації,
свідоцтво про право особистої власності від 16.04.1962 року, видане на голову
колгоспного двору ОСОБА_8; свідоцтво на право на спадщину за заповітом, видане
на ОСОБА_4 Теребовлянською державною нотаріальною конторою 15.12.2000 року,
реєстраційне посвідчення на право особистої власності, видане на цю ж особу 26.12.2000
року Теребовлянським бюро технічної інвентаризації, в частині 5/56 частин
домоволодіння, залишивши за ОСОБА_4. 23/56 частин домоволодіння, що знаходиться
наАДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 та її неповнолітніми дітьми ОСОБА_2, ОСОБА_3.
право спільної сумісної власності на 33/56 частин зазначеного будинковолодіння.

Ухвалою
апеляційного суду Тернопільської області вказане рішення суду змінено і
викладено його в такій редакції: «Визнати право власності на домоволодіння
вАДРЕСА_1 за ОСОБА_4 на 3/7 ідеальних часток; за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 по
4/21 ідеальних часток за кожним.»

В решті рішення залишено без змін.

У касаційних
скаргах відповідачі ОСОБА_4. і ОСОБА_5. просять скасувати ухвалені в даній
справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм
матеріального і процесуального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволеннню з
таких підстав.

Визнаючи
недійсним свідоцтво про право особистої власності від 16 квітня 1962 року,
видане на голову колгоспного двору ОСОБА_8, суд першої інстанції вважав, що в
зв'язку з вибуттям останньої з сім'єю з села Воля у 1965 році вона втратила
право на 1/г частину колгоспного двору. Визнання цього свідоцтва
недійсним потягло за собою визнання
недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане на ОСОБА_5,
перерозподіл частки останньої на користь позивачки і її неповнолітніх дітей.

Покладений в
основу оскаржуваного судового рішення наведений висновок суду зроблений з
порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення

справи.

Відповідно до
статті 125 ЦК УРСР 1963
року при поділі колгоспного двору майно ділиться між новоутвореними колгоспними
дворами у відповідності з частками їх членів і з врахуванням господарських
потреб кожного з дворів.

Поділ майна, що
належить колгоспному двору і збереглося після його припинення, проводиться за
правилами статей 123, 126 цього Кодексу, за якими визначаються частки кожного з
його членів.

3

З наявного в
справі рішення виконкому Микулинецької районної Ради депутатів трудящих від 12.04.1962 року (а.с. 15) вбачається, що в селі
Воля в одному домоволодінні
зареєстровано два колгоспних двори, що могло бути наслідком поділу одного
колгоспного двору на два окремі. Головою одного з двох дворів був ОСОБА_7, а другого - ОСОБА_8. За кожним з цих дворів
визнано право власності на 1/2
частину домоволодіння, про що на кожного з голів вказаних колгоспних дворів у
квітні 1962 року видані свідоцтва про право особистої власності на
домоволодіння.

При припиненні одного із вказаних двох окремих дворів внаслідок вибуття з
нього всіх його членів (що мало місце в
розглядуваному випадку у дворі ОСОБА_8) майно цього двору підлягає поділу між
його членами, які не втратили такого права на час припинення двору, і не може переходити до іншого колгоспного двору, хоч би
ці двори розміщувались в одному не розділеному в натурі домоволодінні.

Крім цього, згадане свідоцтво про право особистої власності на
домоволодіння не могло бути визнане недійсним
внаслідок подій, які відбулися після його видачі. За загальним правилом таке рішення можливе лише за наявності на час
оформлення свідоцтва обставин, які за діючим на
той час законом не давали підстав для видачі цього правовстановлюючого документу. Вирішуючи означену вимогу, суд не навів
відповідну до даних правовідносин норму матеріального права, чим
порушив вимоги пункту 8 частини 1 статті 203 ЦПК України 1963 року.

Суд не вирішив окремо заявлену позовну вимогу про визнання недійсним
рішення виконкому Микулинецької районної
Ради депутатів трудящих від 12 квітня 1962 року і визнав недійсним рішення виконкому Микулинецької селищної Ради від 16.11.1994
року, тобто вирішив питання про права і
обов'язки цієї особи, не притягнувши названий орган місцевого самоврядування до
участі в справі, що згідно з пунктом 4 частини 1 статті 336 цього Кодексу і пунктом 4 частини 1 статті 338 ЦПК України 2004 року є
безумовною підставою для скасування судового рішення з
направленням справи на новий розгляд.

Оскільки апеляційний суд залишив поза увагою наведені порушення суду першої
інстанції і не виправив їх, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 343-345
ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційні скарги відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 2 липня
2003 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської
області від 29 квітня 2004 року вданій справі скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.