АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29
травня 2007 року                                                                              м.  Вінниця

Колегія  суддів
судової  палати  з
цивільних  справ  Апеляційного
суду Вінницької області у складі:

головуючого :
Ковальчука О.В.,  суддів : Нікушина
В.П.,  Колоса С. С. ,  при секретарі: Цехмістер О.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про захист честі,
гідності та ділової репутації,
відшкодування моральної шкоди,  за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення та на окрему ухвалу Жмеринського
міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня 2007 року,

установила:

Рішенням
Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня 2007 року у
задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Окремою
ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня 2007
року постановлено довести до відома голови Жмеринської райдержадміністрації та
завідуючого управлінням освіти цієї райдержадміністрації для відповідного
реагування те,  що через неодноразову
неявку без поважних причин сторін у судове засідання справа не була розглянута
судом протягом розумного строку,  а також
про допущення керівництвом школи порушень трудового законодавства,  які потягли за собою звернення позивачів до
органів державної влади та прокуратури.

Судом
першої інстанції встановлено,  що у
зв'язку із порушенням трудових прав відповідачів,  які працюють вчителями Людавської СЗШ
1-2,  директором цієї школи ОСОБА_1,  вони подали письмові звернення до Жмеринської
міжрайонної прокуратури та Жмеринської райдержадміністрації,  до структури якої входить відповідний відділ
освіти,  у яких зазначили про порушення
їх прав

Справа №
22 - 1312 2007 р.       Категорія: 27  Головуючий у суді першої інстанції Петрашек
Л.І.

Доповідач:
Ковальчук О.В.

ОСОБА_1 Оскільки право на такі звернення передбачено чинним законодавством
України,  у тому числі положеннями  ст.
ст. 34,  40 Конституції
України,   ст. 10 Конвенції про захист
прав і основних свобод людини,  ратифікованої
Україною,  суд дійшов висновку,  що немає підстав розцінювати названі
звернення як поширення відповідачами неправдивих відомостей про позивачку.

У
апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити
нове,  яким задовольнити зазначений
позов,  а також скасувати окрему
ухвалу,  посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин справи,
порушення норм процесуального права.

Перевіривши
законність і обґрунтованість рішення у межах заявлених вимог та доводів
апеляційної скарги,  колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги на рішення суду з наступних
підстав.

Статтею
34 Конституції України передбачено гарантування кожному права на свободу думки
і слова,  на вільне вираження своїх
поглядів і переконань,  на вільне
збирання,  зберігання,  використання та поширення інформації
усно,  письмово або в іншій спосіб.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної
безпеки,  територіальної цілісності або
громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам,  для охорони здоров'я населення,  для захисту репутації або прав інших
людей,  для запобігання розголошенню
інформації,  одержаної
конфіденційно,  або для підтримання
авторитету і неупередженості правосуддя.

Статтею
10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,  ратифікованої Україною,  передбачено:

1. Кожен
має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися
своїх поглядів,  одержувати і передавати
інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від
кордонів.

2.
Здійснення цих свобод,  оскільки воно
пов'язане з обов'язками і відповідальністю,
може підлягати таким формальностям,
умовам,  обмеженням або
санкціям,  що встановлені законом і є
необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки,  територіальної цілісності або громадської
безпеки,  для запобігання заворушенням чи
злочинам,  для охорони здоров'я чи
моралі,  для захисту репутації чи прав
інших осіб,  для запобігання розголошенню
конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні
чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної
влади,  органів місцевого самоврядування
та посадових і службових осіб цих органів,
що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у
встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень,  дій чи
бездіяльності органів

державної влади,  органів місцевого
самоврядування,  посадових і службових
осіб (частина друга статті 55).

Питання
практичної реалізації громадянами цих прав регулюються,  зокрема,
Законом України "Про звернення громадян",  який забезпечує їм можливість брати участь в
управлінні державними і громадськими справами,
впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого
самоврядування,  підприємств,  установ,
організацій незалежно від форм власності,  відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати
їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій
(зауважень),  заяв (клопотань) і скарг.

Згідно з
частиною п'ятою статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і
протиправних посягань.

З огляду
на викладене колегія суддів вважає,  що
звернення громадян до органів державної влади чи прокуратури,  що містять певні відомості про недодержання
законів посадовими або службовими особами,
передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до
громадськості чи окремих громадян,  а з
метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому
такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей,  які порочать честь,  гідність чи ділову репутацію або завдають
шкоди інтересам відповідної посадової чи службової особи.

Проблеми,  пов'язані з особливостями реалізації права
громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності)
посадових та службових осіб,
неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.
Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних
свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії",  "Яновський проти Польщі" та інших,  Суд підкреслює,  що межі допустимої інформації щодо посадових
та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації
щодо звичайних громадян. Тому,  якщо
посадові чи службові особи діють без правових підстав,  то мають бути готовими до критичного
реагування з боку суспільства.

Водночас
наявність у таких зверненнях завідомо неправдивих відомостей тягне за собою
дисциплінарну,  цивільно-правову,  адміністративну або кримінальну
відповідальність згідно з законодавством України.

Така правова
позиція також вбачається з рішення Конституційного суду України № 8-рп/2003 від
10.04.2003 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 про
офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 ЦК УРСР (справа про
поширення відомостей).

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами
справи,  що відповідачі,  які працюють вчителями Людавської СЗШ
1-2,  вважаючи,  що директором цієї школи ОСОБА_1,  порушено їх права,  подали письмові звернення    до
Жмеринської    міжрайонної
прокуратури    та    Жмеринської

райдержадміністрації,  у яких
зазначили про порушення їх прав ОСОБА_1 Оскільки право на такі звернення
передбачено чинним законодавством України,
у тому числі положеннями  ст.  ст. 34,
40,  55 Конституції України,   ст. 10 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод,  ратифікованої
Україною,  суд дійшов вірного висновку,  що немає підстав розцінювати названі
звернення як поширення відповідачами неправдивих відомостей про позивачку,  а відтак підставно відмовив у задоволенні
вимог позивачки.

Не можна
визнати обґрунтованими посилання на неповне з'ясування обставин,  що мають значення для справи,  оскільки у апеляційній скарзі не зазначено у
чому конкретно полягає порушення судом покладеного на нього  ст. 10 ЦПК України обв'язку у сприянні
особам,  які беруть участь у справі,  всебічному і повному з'ясуванню обставин
справи.

Рішення
ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши
законність та обґрунтованість окремої ухвали,
колегія суддів вважає,  що її слід
скасувати з наступних підстав.

Згідно
ч.1  ст. 211 ЦПК України суд,  виявивши під час розгляду справи порушення
закону і встановивши причини та умови,
що сприяли вчиненню порушення,
може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи
органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов.

Окремою
ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня 2007
року постановлено довести до відома голови Жмеринської райдержадміністрації та
завідуючого управлінням освіти цієї райдержадміністрації для відповідного
реагування про те,  що через неодноразову
неявку без поважних причин сторін у судове засідання справа не була розглянута
судом протягом розумного строку. Однак на порушення вимог п.3 ч.1  ст. 210 та ч.1  ст. 211 ЦПК України суд не зазначив в ухвалі
порушення якого закону допущено саме сторонами,
адже обов'язок розгляду справи протягом розумного строку покладено
законом( ст. 157 ЦПК) не на сторони,  а
на суд. Статтею 27 ЦПК України передбачено право,  а не обов'язок осіб,  які беруть участь у справі,  брати участь у судових засіданнях,  яке (право) вони зобов'язані здійснювати
добросовісно. Наслідки неявки названих осіб у судове засідання передбачені  ст. 169 ЦПК України,  нею ж визначені ті процесуальні дії які суд
зобов'язаний чи вправі вчиняти за наявності чи відсутності перелічених у цій
статті обставин. У разі неухильного додержання судом наведених норм
процесуального права справа могла б бути розглянута у більш стислі строки.

Крім
того оскаржуваною окремою ухвалою також постановлено довести до відома голови
Жмеринської райдержадміністрації та завідуючого управлінням освіти цієї
райдержадміністрації для відповідного реагування про допущення керівництвом
школи порушень трудового законодавства,
які потягли за собою звернення позивачів до органів державної влади та
прокуратури.  Однак на

4

порушення вимог п.3 ч.1  ст. 210 та
ч.1  ст. 211 ЦПК України суд не зазначив
в ухвалі порушення якого закону та якими конкретно особами допущено,  які причини та умови,  що сприяли вчиненню порушення.

За таких
обставин окрему ухвалу суд як постановлену з порушенням норм процесуального
права слід скасувати.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.
ст.  308,  314,
315 ЦПК України,  колегія суддів,

ух валила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області
від 27 березня 2007 року відхилити,
залишити це рішення суду без змін.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на окрему ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької
області від 27 березня 2007 року задовольнити,
скасувати цю окрему ухвалу.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Протягом двох місяців з дня набрання законної сили ухвала може бути
оскаржена у касаційному порядку до Верховного

України.