Справа № 22-481607 р.                          Головуючий по 1 інстанції - Дьяченко О.І.
- 30                                                    Доповідач  -  Шамрило Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

26
червня 2007 p.
Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого                                  Курило В.П.

суддів:                                             Санікової
О.С. Шамрило Л.Г.

при
секретарі:                                 Іванові
В.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Старобешівського районного суду Донецької
області від 13 квітня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1, діючої також в
інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4про виселення з
квартири за неможливістю спільного проживання, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Старобешівського районного суду Донецької області від 13 квітня 2007 р. у задоволенні
позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення з квартири за неможливістю
спільного проживання відмовлено.

Не
погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 принесли апеляційну скаргу, в
якій просили скасувати рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального
та процесуального права.

В
судовому засіданні позивач ОСОБА_1, її сімнадцятирічний син ОСОБА_3 та
представник позивача ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримали, просили скаргу
задовольнити, рішення суду скасувати.

Позивач
ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не явилася, надала заяву про
розгляд справи за її відсутності.

Відповідач
ОСОБА_3 заперечував проти доводів скарги, просив її відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін по справі, дослідивши
матеріали цивільної справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга позивачів задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які
склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Згідно
ч.1 ст.308 ЦК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом
першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 в 1982 р. вступила до
житлово-будівельного кооперативу (далі ЖБК) „Енергетик". В  1983
р.  вона зареєструвала шлюб з

ОСОБА_3, від якого має двох дітей: дочку ОСОБА_2, 1983 року
народження та сина ОСОБА_3, 1989 року народження. Згідно ордеру №26 від
23.01.1985 р. сім'я ОСОБА_1 вселилася в спірну трикімнатну квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, в якій у теперішній час зареєстровані ОСОБА_1,
ОСОБА_3, їх діти ОСОБА_2, ОСОБА_3 та онучка ОСОБА_6, 2000 року народження. У
вересні 2004 р. шлюб між
ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було розірвано. Відповідно довідки Старобешівського БТІ за
№4/7 від 27.03.2007 р. за позивачем ОСОБА_1 зареєстрований на праві власності
жилий будинок АДРЕСА_2, нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_4 не
зареєстровано.

Відмовляючи
у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ст.47 Конституції України,
яка передбачає право кожного на житло та неможливість примусового позбавлення
житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, та визнав вимоги позивачів
такими, що не ґрунтуються на законі, і відмовив у їх задоволенні.

Висновки суду
відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

З
матеріалів справи та пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що спірна
квартира знаходиться у будинку ЖБК, ч.1еном якого з 1982 р. є ОСОБА_1 Після
реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 у 1983 р. позивач продовжила виплату пайових внесків
із сумісних коштів подружжя. Оскільки пай в ЖБК з 1983 р. виплачувався під час
зареєстрованого шлюбу сторін і був повністю погашен (свідоцтво про право
власності не отримано) відповідач ОСОБА_3 набув право власності на частину
спірної квартири та має право на її поділ відповідно до ст.146 ЖК України.

Згідно
ч.3 ст.148 ЖК України ч.1енів сім'ї ч.1ена ЖБК та інших осіб, які проживають
разом з ним, може бути виселено в судовому порядку без надання іншого жилого
приміщення... у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу.

Відповідно
до вимог ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, ч.1ени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення,
або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в
одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу
виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як
роз'яснено у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р.
№2 „Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового
кодексу України" з подальшими змінами при вирішенні справ про виселення на
підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і
роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку,
слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення
винного морже статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

У
позовній заяві наведені приклади порушення ОСОБА_4 правил співжиття, що
відбулися у 2005 р.без вжиття заходів попередження або громадського впливу, а
також зазначено, що 27.01.2007 р. відповідач побив сина ОСОБА_3, заподіявши
йому тілесні ушкодження, матеріал перевірки знаходиться в Старобешівському РВ
УМВД в Донецькій області (а.с.3-6). З відповіді на заяву з цього приводу
ОСОБА_1 за підписом начальника Старобешівського райвідділу міліції вбачається,
що в діях відповідача є порушення Закону України „Про недопущення насильства у
сім'ї"", на підставі якого ОСОБА_4 зроблено офіційне попередження
(а.с.86). За місцем проживання відповідач характеризується позитивно, скарг від
сусідів на його антигромадську поведінку у побуті не надходило, до
адміністративної відповідальності останній не притягувався (а.с.41).

За таких
обставин у суду першої інстанції не було передбачених законом, а саме ст.116 ЖК
України, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Таким чином, рішення суду постановлено з
додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.
303, 307,308, 313-315, 317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Старобешівського районного суду Донецької області від 13 квітня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути
оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.