Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 березня
2007р.     Стрийський міськрайонний суд
Львівської області

в складі: головуючого-судді                                                           Гулкевича
О.В.

при секретарі                                                                                   Кулешник
С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору
дарування удаваним,

встановив:

Позивачка звернулась до відповідачів з позовом, в якому
просила на підставі ст.ст.58,224,243 ЦК України (в редакції 1963р.) визнати
удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 15 грудня
2001р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, і визнати, що між зазначеними особами
було укладено 15 грудня
2001р. договору купівлі-продажу цієї квартири.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що
відповідач ОСОБА_2 -її
колишній чоловік. Квартиру АДРЕСА_1 вони з останнім купили під час подружнього
життя. Однак, замість договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 в приватного нотаріуса
ОСОБА_5 15.12.2001р. посвідчив договір дарування придбаної квартири. Не будучи
впевненим в тому, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не будуть заперечувати проти отримання
від обдарованого за цю квартиру грошей, ОСОБА_2 відібрав в них розписку, з якої
вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали від ОСОБА_2. 5700 доларів США в
рахунок цієї квартири. Це на її думку свідчить про те, що замість договору
дарування фактично було укладено договір купівлі-продажу.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_6,
покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, підтримали позовні
вимоги. ОСОБА_1 ствердила, що через місяць після одруження з ОСОБА_2 вони
придбали спірну квартиру. Вдома вони порахували гроші. ОСОБА_2 віддав їх
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в приміщенні магазину. Вона при цьому присутньою не була,
оскільки в той час знаходилася в приміщенні магазину в іншій кімнаті. Під час
оформлення договору в нотаріуса вона також не була. ОСОБА_2 приховав від неї
те, що укладатиме із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 замість договору купівлі продажу - договір
дарування квартири. Цей договір побачила в кінці грудня 2001р. На той час
перебувала з відповідачем у нормальних стосунках. 23.12.2003р. вони
розлучилися. 22.12.2004р. вона звернулася до суду з цим позовом. Приміщення
магазину та квартира придбані ними за спільні гроші, оскільки з 2000р. по
липень 2001р. вони разом працювали, займалися підприємництвом. Уточнила позовні
вимоги - просила
визнати оспорюваний договір удаваним на підставі ст.ст.58,224,243 ЦК України (в
редакції 1963р.).

Відповідачі позов заперечили. ОСОБА_2 пояснив, що в
1999р. ОСОБА_3 позичила в його матері -
ОСОБА_7 6000 доларів
США терміном на один рік. Наведене підтверджується розпискою. Остання не змогла
повернути матері борг у зазначений в розписці термін, тому за згодою матері
подарувала йому квартиру АДРЕСА_1.
Розписку про отримання від нього в рахунок дарування квартири 5700 доларів США
ОСОБА_3 написала на його прохання з тією метою, щоб її діти в майбутньому не
мали до нього претензій щодо подарованої квартири. В дійсності ж

1

2

ОСОБА_3 грошей від нього за квартиру не отримувала. Ні
ОСОБА_8, ні ОСОБА_4 передачі грошей не бачили, оскільки такі ОСОБА_3 не
передавалися.

Відповідачка ОСОБА_3 ствердила, що в 1999р. позичила у
ОСОБА_7 6000 доларів
США, які повинна була повернути до літа 2001р. Частину боргу повернула. Решту
не мала змоги повернути тому за згодою ОСОБА_7 в рахунок повернення їй боргу
подарувала її синові - ОСОБА_2 належну їй та дочці - ОСОБА_4 квартиру. З
позивачкою розмов щодо способу відчуження квартири не вела. Грошей від ОСОБА_2.
в рахунок оплати за квартиру не брала. На прохання останнього написала
розписку, оскільки він боявся, щоб вона не передумала і не оспорювала договір
дарування.

Відповідачка ОСОБА_4 ствердила, що мати - ОСОБА_3 позичила
у ОСОБА_7 гроші, які не змогла повернути, тому подарувала в рахунок повернення
боргу належну їм обом квартиру. Договір оформили в нотаріуса. Позивачка при
цьому присутньою не була.

ОСОБА_8
пояснив, що коли прийшов у магазин, ОСОБА_2 в приміщенні складу розмовляв з
двома жінками - ОСОБА_3
та ОСОБА_4 Останніх бачив вперше. Розмови не чув. Ствердив, що поставив підпис
у розписці на прохання ОСОБА_2. Останній сказав, що йому дарують квартиру і
просив поставити свій підпис. Написання розписки і передачі грошей ОСОБА_3 не
бачив. Позивачка в цей час знаходилася в торговому залі магазину. ОСОБА_1 та її
батько -ОСОБА_9
неодноразово приходили до нього додому з метою вмовити його дати потрібні їм
свідчення.

Свідок ОСОБА_7 ствердила, що 20.07.1999р. позичила
ОСОБА_3 гроші - 6000 доларів
США, які остання зобов'язувалася повернути через два роки. Протягом двох років
повернула 300 доларів
США. Решту не змогла повернути тому запропонувала подарувати в рахунок
повернення боргу квартиру. Вона погодилася на те, щоб квартира була подарована
синові.

ОСОБА_9 пояснив, що зі слів ОСОБА_2. та дочки - ОСОБА_1 йому
відомо, що останні придбали приміщення магазину. У квартирі поруч з магазином
проживали цигани. Вони вирішили придбати цю квартиру. ОСОБА_10 підказала їм хто
є власником цієї квартири. Під час написання розписки та укладання договору
присутнім не був.

Третя особа на стороні відповідачів - ОСОБА_5 в судове
засідання не зявилася, подала заяву, в якій просила справу розглядати у її
відсутності, прийняти до уваги пояснення, які вона давала під час попереднього
судового засідання (а.с.112-113).

Заслухавши сторін, свідків, перевіривши матеріали справи,
суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно розписки (а.с. 136), датованої 20
липня 1999р., ОСОБА_7 позичила ОСОБА_3 6000 доларів США. Остання зобов'язалася через два роки
повернути зазначену суму грошей. Даний договір відповідає вимогам ст.ст.374,375
ЦК України (в редакції 1963р.) і жодною із сторін в судовому порядку не
оспорювався, відтак, є дійсним. Із зазначеної суми, як ствердила в судовому
засіданні свідок ОСОБА_7, ОСОБА_3 протягом двох років повернула частину боргу в
розмірі 300 доларів
США. Не маючи змоги своєчасно повернути решту боргу, ОСОБА_3 на виконання
договору позики від 20 липня
1999р. в рахунок повернення боргу за згодою ОСОБА_7 подарувала синові останньої
- ОСОБА_2 належну їй та її дочці - ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. Дана обставина
підтверджується договором дарування від 15.12.2001р., посвідченим приватним
нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_5 Волевиявлення
ОСОБА_3, ОСОБА_4 було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а відтак і
вимогам ст.ст. 243,374 ЦК України (в редакції 1963р.).

Що ж до
розписки від 15.12.2001р. про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2. 5700 доларів США
«в рахунок дарування квартири», судом не здобуто переконливих доказів того, що
ОСОБА_3 отримала у ОСОБА_2. зазначену суму, оскільки  і

3

ОСОБА_3, і ОСОБА_4 як власники квартири в судовому
засіданні заперечили факт передачі їм ОСОБА_2 в рахунок оплати вартості
квартири і отримання ними будь-яких грошей. Не підтвердив факту передачі грошей
і свідок ОСОБА_8, який засвідчив цю розписку своїм підписом. Відтак, покликання
ОСОБА_1 на розписку від 15.12.2001р. як на доказ, що підтверджує укладення між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 договору купівлі-продажу квартири, а не договору
дарування, тобто удаваної угоди -
є безпідставним.

Не може бути доказом укладення договору купівлі-продажу і
довідка-характеристика, на яку покликається позивачка, видана Стрийським ДК
МБТІ 11.12.2001р. за №4664
(а.с.95), в якій зазначено, що така видана ОСОБА_3 з метою продажу
квартири, оскільки зазначене в довідці є лише підставою для видачі такої
довідки з метою відчуження квартири, а не обов'язковою передумовою укладення
саме договору купівлі-продажу цієї квартири.

Таким чином, суд вважає, що позивачкою не доведено
укладення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 угоди з метою приховати іншу угоду
(удаваної угоди), тому немає підстав для задоволення позову на підставі
ст.ст.58,224,243,374 ЦК України (в редакції 1963р.), який діяв станом на
15.12.2001р., тобто на час укладення оспорюваної угоди.

Дата укладення оспорюваного договору - 15.12.2001р.
Позовна заява подана позивачкою до суду 22.12.2004р., тобто по збігу терміну
позовної давності. Однак, в судовому засіданні позивачка пояснила, що про
оспорюваний нею договір дізналася в кінці грудня 2001р., однак точної дати
пригадати не змогла. Враховуючи наведену обставину, суд не застосовував строк
позовної давності, оскільки сторони в судовому засіданні на цьому не
наполягали.

Керуючись ст.ст.10,60,212-215,218 ЦПК України,
ст.ст.58,224,243,374 ЦК України (в редакції 1963р.), суд

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання удаваним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 15
грудня 2001р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, і визнання укладеним 15 грудня 2001р. договору купівлі-продажу цієї квартири,
відмовити.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом 10 днів з дня
проголошення рішення, апеляційну скаргу -
протягом 20 днів
після подання заяви про апеляційне оскарження до апеляційного суду Львівської
області через Стрийськии міськрайонний суд.