Справа № 22ц-1140/2007 р.                                    Головуючий
у першій інстанції -
цивільна                                                                  Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня
2007 р.                         Апеляційний
суд Чернігівської області

у
складі:

головуючого
- судді:    Смаглюк Р.І.,

суддів:                              Бобрової
І.О.,  Зінченко С. П.,

при
секретарі:                 Пільгуй Н.В.,

за
участю:                        Представника
позивача,  відповідачів ОСОБА_1,

ОСОБА_2 та представника ОСОБА_1
-ОСОБА_3,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Чернігові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Новозаводського районного суду м.  Чернігова від 31 травня 2007 р. у справі за
позовом Комунального підприємства „Новозаводське" Чернігівської міської
ради до ОСОБА_2,  ОСОБА_4,  ОСОБА_1 про виселення без надання іншого
житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

06.04.2007
року позивач звернувся до суду з позовною заявою,  в якій просив постановити рішення про
виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення. Позивач зазначив,  що у 2000
р. після банкрутства фабрики музичних інструментів житловий будинок АДРЕСА_1
був переданий на його баланс.  Рішенням
Новозаводської районної ради в 2002 році була проведена перенумерація квартир в
цьому будинку. При передачі будинку в квартирі НОМЕР_1 (раніше НОМЕР_2) були
зареєстровані і проживали відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1. 27.11.2001 р. в цій квартирі
була зареєстрована їх матір ОСОБА_4. Ще до
передачі будинку на баланс позивача,
відповідач ОСОБА_1 самовільно зайняв дві кімнати НОМЕР_3 та НОМЕР_4
(тепер квартира НОМЕР_5),  а ОСОБА_2
зайняв кімнати НОМЕР_6 та НОМЕР_7 (тепер квартира НОМЕР_8).

Незаконність
їх вселення в ці помешкання підтверджена судовими рішеннями. На вимогу
звільнити приміщення,  що зайняте
відповідачами,  останні не реагують.

Рішенням
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 31 травня 2007 р. позовні вимоги Комунального підприємства
„Новозаводське" Чернігівської міської ради задоволені частково. Вирішено
висилити ОСОБА_2,  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з
квартири НОМЕР_8 будинку АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. При вирішенні спору суд виходив з того,  що вселення відповідачів в квартири
НОМЕР_4(зараз частина квартири НОМЕР_5) і НОМЕР_7 (частина квартири НОМЕР_8)
відбулося з належного дозволу,  воно не є
самоуправним,  тому підстав для виселення
їх з цих кімнат не має. А вселення відповідачів в квартири НОМЕР_3 (зараз
частина квартири НОМЕР_5) і НОМЕР_6 (частина квартири НОМЕР_8) є
самовільним.  Через колізію,  що виникла (відповідачі в квартирах,  що складаються з двох кімнат кожна,  зайняли самовільно по одній кімнаті в кожній
з спірних квартир),  суд дійшов висновку
про виселення відповідачів тільки з однієї квартири - квартири НОМЕР_8,  виходячи із засад розумності та
справедливості,  застосувавши аналогію
закону - статтю 54 ЖК України,  через
відсутність правової норми,  що регулює
даний спір.

В
апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4
просить скасувати рішення від 31 травня 2007 р. в частині виселення її з синами з квартири НОМЕР_8 і
постановити в цій частині нове рішення про відмову у позові. Апелянт
наголошував на тому,  що рішення суду є
неправильним,  в зв'язку з
невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи,  а також в зв'язку з порушенням судом норм
процесуального і матеріального права,
зокрема  ст.  213 ЦПК України,   ст.
ст. 61, 109 ЖК та  ст.  ст.
257,  264 ЦК України. Апелянт
вважає,  що вони мають право на
проживання в квартирах НОМЕР_5 та НОМЕР_8,
оскільки вселилися туди,
відповідно до  ст.  52 ЖК України,  правомірно -згідно з ордером.  Позивач проти цього не заперечував. Це
сталося ще до 2000 р. Для пред'явлення позову у позивача,  на думку апелянта,  сплинув строк позовної давності.

Крім
того,  відповідно до  ст.  54
ЖК України,  житлові приміщення що
звільнилися у приміщення передається особам,
що потребують поліпшення житлових умов.

На думку
апелянта,  суд не врахував,  що в дійсності квартири НОМЕР_4 і НОМЕР_7
(квартира НОМЕР_8) є двома приміщеннями - кімнатою та кухнею,  що фактично і було виділено по ордеру № 879.

Під час
судового засідання в апеляційному суді відповідачі ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та представник апелянта підтримали апеляційну
скаргу та наполягали ще й на застосуванні набувальної давності при розгляді
справи.

Представник
позивача просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити,  а рішення суду від 31.05.2007 р. залишити без
змін.

Під час
судового засідання апеляційним судом були уточнені прізвища відповідачів -
ОСОБА_2,  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відповідно до їх паспортних даних.

Заслухавши
суддю - доповідача,  пояснення
відповідачів,  представника відповідача ОСОБА_4 та представника
позивача,  дослідивши матеріали даної
справи та цивільних справ № 2 а - 27/06 і № 2 - 951/04,  обговоривши доводи апеляційної скарги,  суд вважає,
що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню,  а рішення суду - зміні,  виходячи з наступного:

Відповідно
до  ст.
213 ЦПК України,  рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення,  яким
суд,  виконавши всі вимоги цивільного
судочинства,  вирішив справу згідно із
законом.  Обґрунтованим є рішення,  ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин,  на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

Суд
правильно встановив,  що відповідачі
зареєстровані в квартирі НОМЕР_2 будинку АДРЕСА_1 (а.с. 37). Зазначений будинок
належав Чернігівській фабриці музичних інструментів.

Спільним
рішенням адміністрації та президіуму профспілкового комітету Чернігівської
фабрики музичних інструментів від 29.12.1989 р. ОСОБА_3у Віктору Володимировичу
тимчасово були надані квартири НОМЕР_4 та НОМЕР_7,  як сім'ї,
яка підлягає відселенню з будинку АДРЕСА_1,  що поставлений на капітальний ремонт на
підставі рішення міськвиконкому №274 від 19.12.1988 р. (а.с. 23). На підставі
цього рішення виданий ордер №879 (а.с. 23).

Рішенням   виконавчого
комітету   Чернігівської   міської
ради   від

20.03.2000           р. №64 житловий
фонд ВАТ „Фабрика музичних інструментів"

був переданий в комунальну власність (а.с. 85).

Рішенням   виконавчого
комітету   Чернігівської   міської
ради   від

15.10.2001           року №248 ОСОБА_2
відмовлено у

виділенні квартир НОМЕР_6,  житловою
площею 12, 7 кв.м. ,  НОМЕР_7,  житловою

площею 12, 7 кв.м.  АДРЕСА_1,  а ОСОБА_1 відмовлено у виділенні квартири
НОМЕР_4,  житловою площею

24, 5 за цією ж адресою,  як
таким,  що мають середню забезпеченість

житловою
площею на члена сім'ї (а.с. 65).

Рішенням
виконавчого комітету Новозаводської районної ради м.  Чернігова від 11.03.2002 р. №41 в зв'язку з
невідповідністю нумерації квартир в житловому будинку АДРЕСА_1 із загальними
кухнями була проведена перенумерація квартир (а.с. 74). Кімнати НОМЕР_6 та
НОМЕР_7 увійшли у склад квартири НОМЕР_8,
а кімнати НОМЕР_3 та НОМЕР_4 у склад квартири НОМЕР_5. Сторони ці
обставини не заперечували.

Цим же
рішенням квартира НОМЕР_1 (колишня 24),
житловою площею 26, 7 кв.м. ,
закріплена за прописаними в ній відповідачами.

Рішенням
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 10.06.2004 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позову до
Чернігівського міськвиконкому про визнання права користування житловим
приміщенням квартирою НОМЕР_7 (НОМЕР_8) будинку АДРЕСА_1 (а.с. 82,  справа 2-951/04). Ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 13.10.2004 р. рішення суду залишено без змін (а.с.
106,  справа 2-951/04). Суди в рішеннях
від 10.06.2004 р. та 13.10.2004 р. зазначили,
що спірна квартира НОМЕР_8 у встановленому законом порядку позивачці не
надавалася,  а була виділена тимчасово на
час проведення капітального ремонту в будинку.

ОСОБА_1постановою
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 01.03.2006 року було відмовлено у задоволенні
адміністративного позову до Комунального підприємства житлово-комунального
господарства Новозаводського району м.
Чернігова про зобов'язання відповідача прописати (зареєструвати) його в
квартирі НОМЕР_5 будинку АДРЕСА_1 (а.с. 60,
справа №2а-27/06).

Відповідно
до ч.3  ст.  116 ЖК України,  осіб,
які самоправно зайняли жиле приміщення,
виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

З актів
від 28.12.2006 р. на а.с. 7, 8 вбачається,
що в квартирі НОМЕР_5 будинку АДРЕСА_1 проживає без реєстрації
відповідач ОСОБА_1. В квартирі НОМЕР_8 будинку АДРЕСА_1 без реєстрації проживає
відповідач ОСОБА_2.

Щодо
самоправного заняття відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартир НОМЕР_3 (зараз
частина квартири 9) та НОМЕР_6 (зараз частина квартири НОМЕР_8) будинку
АДРЕСА_1 висновок суду першої інстанції є вірним.

Відповідно
до ч.3  ст.  303 ЦПК України,  апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги,  якщо під час
розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального
права або порушення норм процесуального права,
які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи
позовні вимоги Комунального підприємства „Новозаводське" Чернігівської
міської ради частково,  суд першої
інстанції дійшов висновку,  що оскільки
вселення відповідачів до квартири 28 (зараз частина квартири 9) та 32 (зараз
частина квартири 11) будинку АДРЕСА_1 відбулося за належного дозволу,  тому його не можна вважати самоправним.  Проте суд не перевірив та не врахував тієї
обставини,  що капітальний ремонт
житлового будинку АДРЕСА_1 проведений,
що підтверджується листом Комунального підприємства „Новозаводське"
Чернігівської міської ради від 09.07.2007 р. №1189. Проведення капітального
ремонту безпосередньо в квартирі НОМЕР_1 (раніше НОМЕР_2),  яка виділена відповідачам і де вони
зареєстровані,  підтверджена оглянутим в
судовому засіданні Актом прийому в експлуатацію від 21.03.2007 p.,  який належним чином завірений відповідними
підписами посадових осіб. Розмір житлової площі в квартирі не зменшувався.

Таким
чином,  оскільки умови,  через які відповідачі тимчасово отримали
право на користування кімнатами 28 (зараз частина квартири 9) та 32 (зараз
частина квартири 11) будинку АДРЕСА_1,
відпали,  підстав для подальшого
проживання в них відповідачів немає. Як зазначалося вище,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 самовільно,  без належного дозволу зайняли квартиру 27
(зараз частина квартири 9) та 31 (зараз частина квартири 11) будинку АДРЕСА_1.
Тому відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають виселенню з квартир НОМЕР_5 та
НОМЕР_8 з переселенням їх в у раніше займане житлове приміщення - у квартиру
НОМЕР_9 будинку АДРЕСА_1.

Підстав
для виселення ОСОБА_4 з
спірних житлових приміщень не має,
оскільки в судовому засіданні не було встановлено,  що вона їх самовільно зайняла та проживає
там.  В цій частині в позові позивачеві
слід відмовити.

Посилання
апелянта на те,  що їм були виділені всі
чотири кімнати,  оскільки кожна з квартир
складається з кімнати та кухні,  не може
бути взято судом до уваги,  оскільки це
спростовується копією рішення адміністрації та президіуму профспілкового
комітету Чернігівської фабрики музичних інструментів від 29.12.1989 p.,  згідно якогоОСОБА_2 тимчасово були надані квартири 28 та
32,  а також копією рішення виконавчого
комітету Новозаводської районної ради м.
Чернігова від 11.03.2002 р. №41 де зазначено,  що перенумерація квартир в житловому будинку
АДРЕСА_1 пов'язана з невідповідністю нумерації квартир в будинку із загальними
кухнями.

Невірним
є трактування апелянта статті 54 ЖК України. Відповідно до цієї статті право
вимагати надання ізольованого жилого приміщення,  що

звільнилося
у квартирі,  де проживають два наймачі і
більше,  мають ці наймачі. Відповідачі договорів
найму на спірні кімнати не мали і не мають.

Не
можуть бути застосовані судом і строки позовної давності,  на пропущенні яких наполягає апелянт.
Відповідно до роз'яснень,  що викладені в
п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.10.1985 р. №2 „Про деякі
питання,  що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу України",  норми цивільного законодавства застосовуються
тільки у разі якщо розгляд спору не урегульований житловим законодавством.

Врегулювання
даного спору передбачено ч.3  ст.  116 ЖК України. Довготривалість користування
самоправно зайнятим жилим приміщенням не надає особі будь-яких прав на
нього,  незалежно від того,  що відповідачі фактично вступили у договірні
відносини з позивачем,  сплачуючи
квартирну плату та вносячи комунальні платежі за самовільно зайняті приміщення.

Посилання
відповідачів на застосування набувальної давності є безпідставним.  Згідно з
ст.  344 ЦК України,  особа,
яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито,  безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років,  набуває право власності на це майно
(набувальна давність),  якщо інше не
встановлено цим Кодексом.  Право
власності на нерухоме майно,  що підлягає
державній реєстрації,  виникає за
набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за
набувальною давністю на нерухоме майно,
транспортні засоби,  цінні папери
набувається за рішенням суду. Правила цієї статті,  відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних
положень,  поширюється на випадки,  коли володіння майном почалося за три роки до
набрання чинності ЦК України,  тобто виходячи з 01.01.2004 року.

Інші
доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не
спростовують,  тому підстави для її
задоволення в іншій частині відсутні.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.
ст.  307,  309,
313,  314,  316,
317,  319 ЦПК України,   ст.
116 ЖК УРСР,  апеляційний
суд,  -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити частково.

Рішення
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 31 травня 2007 р. - змінити.

Викласти
резолютивну частину рішення таким чином:

Позов
Комунального підприємства „Новозаводське" Чернігівської міської ради
задовольнити частково.

Виселити
ОСОБА_2 з квартири 11 будинку АДРЕСА_1 переселивши його у раніше займане
житлове приміщення - у квартиру НОМЕР_9 будинку АДРЕСА_1.

Виселити
ОСОБА_1 з квартири 9 будинку АДРЕСА_1,
переселивши його у раніше займане житлове приміщення - у квартиру
НОМЕР_9 будинку АДРЕСА_1.

В позові до ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства „Новозаводське"
Чернігівської міської ради судові витрати в сумі 8 (вісім) грн.

Стягнути
з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства „Новозаводське"
Чернігівської міської ради судові витрати в сумі 8 (вісім) грн.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення,  але воно може бути оскаржено до Верховного
Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.