Справа
№22-ц-1134                                   Головуючий
по 1 -ій інстанції Мальована В.В.
Категорія   29                                                Суддя-доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11   вересня
2007 року    колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:
головуючого - Попруги С. В. суддів - Кононенко О.Ю.,  Гагіна М. В. з участю секретаря судового
засідання - Назарової О.М.

та осіб,  які приймають участь у справі - відповідача
ОСОБА_1,  ОСОБА_2 розглянувши у
відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну   справу
за  апеляційною   скаргою
ОСОБА_1,  ОСОБА_2

на рішення
Зарічного районного суду м.  Суми від 13
липня 2007 року

у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,  третя
особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімік - Інвест - Сервіс» про
вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням , -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Зарічного районного суду м.  Суми від 13
липня 2007 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Вселено
ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати у розмірі 8 грн. 50
коп.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1,  ОСОБА_2
просить апеляційний суд Сумської області скасувати рішення Зарічного районного
суду м.  Суми від 13 липня 2007
року,  а справу направити на новий
розгляд до Зарічного районного суду м.
Суми ,  зазначаючи,  що рішення суду першої інстанції є незаконним
та необгрунтованим через неповне з'ясування обставин,  що мають значення для справи,  недоведеність обставин,  які суд вважав встановленими,  невідповідність висновків суду обставинам
справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

При
цьому посилається на те,  що суд першої
інстанції при ухваленні рішення вирішив питання про права та обов'язки
ОСОБА_2,  не залучивши її до участі у
справі.

Зазначає,  що суд при винесенні рішення порушив
вимоги  ст.   ст.
212,  213 ЦПК України,  не врахував вимоги  ст.  13
ЦК України,   ст.  ст.
47,  50 Житлового кодексу
України,  а також ним були допущені
порушення,  про які йдеться у Постанові
Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року,  в тому числі щодо наслідків розгляду спору у
випадку неможливості виділення частки співвласника в натурі.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача,  пояснення
сторін,  які беруть участь у справі,  вивчивши матеріали справи і перевіривши
законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги,  судова колегія
вважає що апеляційна скарга задоволенню не підлягає,  виходячи з наступного.

Судом першої
інстанції встановлено,  що позивачу на
праві спільної часткової власності належить 1/6 частина квартири,  відповідачу - 5/6 частин квартири АДРЕСА_1.

Спірна
квартира є трьохкімнатною,  житловою
площею 33 кв.м.  На частку позивача
припадає жила площа в 5, 5 кв.м. ,  на
частку відповідача припадає 27, 5 кв.м.
жилої площі.

Позивач
ОСОБА_3 у спірній квартирі тривалий час не проживав і не користувався нею,  відповідач ОСОБА_1 постійно,  близько двох років,  проживає в квартирі АДРЕСА_1 разом з дружиною
- ОСОБА_2

Ухвалюючи
рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3,  суд першої інстанції не залучив стороною у
справі ОСОБА_2,  яка проживає у спірній
квартирі.

Відповідно
до ч.1  ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

З
матеріалів справи вбачається,  що
квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві спільної часткової власності за
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 7). Позивачу належить 1/6 частина вказаної
квартири,  а відповідачу - 5/6 частин
квартири.

Відповідно
до ч.2  ст.  156,
ч.1  ст.  65 ЖК України за згодою власника квартири
член його сім'ї вправі вселяти,  за
письмовою згодою всіх членів сім'ї,  які
проживають разом з ним,  в займане ним
жиле приміщення інших членів сім'ї,
зокрема свою дружину.

Крім
того,  хоча позивач і не проживав у
спірній квартирі,  він є її
співвласником,  отже відповідач мав
отримати від нього дозвіл на вселення своєї дружини у спірну квартиру.

Сама
ОСОБА_2 пояснила,  що вона зареєстрована
у квартирі своїх батьків за АДРЕСА_2.

Таким
чином,  ОСОБА_2 не набула права
користування зазначеною квартирою в установленому законом порядку,  так як вселилася без згоди ОСОБА_3,  що є співвласником спірної квартири.

За таких
обставин ,  на думку колегії суддів,  оскаржуваним рішенням суду законні права та
інтереси апелянтки ОСОБА_2 не зачіпаються.

Згідно  ст. 321 ЦК
України ніхто не може бути обмежений у здійсненні права власності.

Відповідно
до ч.ч. 2,  3  ст. 358 ЦК
України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного майна в натурі,  яка відповідає його частці у праві спільної
часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших
співвласників,  які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації. Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування майном,
що є їхньою спільною частковою власністю.

Колегія
суддів погоджується з висновком суду першої інстанції,  що право позивача на володіння і користування
його власністю є порушеним,  а тому його
вимоги про вселення у спірну квартиру є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної
скарги стосовно необхідності врахування судом першої інстанції вимог  ст.  13
ЦК України,   ст.
ст.  47,  50 ЖК України не грунтуються на законі.

Доводи
апелянтів,  що суд не роз'яснив ОСОБА_1
його права на звернення із зустрічним позовом не відповідають дійсним
обставинам.  Як вбачається із матеріалів
справи,  право на пред'явлення
зустрічного позову,  передбачене ч.2  ст. 31 ЦПК України,  сторонам було роз'яснено у судовому
засіданні,  що підтверджується
протоколами судового засідання (а.с.
а.с.  37 об,  68 об.,
80 об).

Доводи
апеляційної скарги стосовно того,  що
проживання в одній квартирі з позивачем буде значно порушувати права
відповідача,  були предметом судового
розгляду і обґрунтовано спростовані судом першої інстанції.

Посилання
апеляційної скарги стосовно необхідності застосування при вирішенні даної
справи Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року
«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної
власності громадян на жилий будинок» не може бути прийняте до уваги колегією
суддів,  оскільки зазначена постанова не
регулює спірні правовідносини.

Таким
чином,  доводи апеляційної скарги не
спростовують висновок суду і не містять нових даних,  які б давали підстави для скасування
постановленого рішення.

Колегія
суддів вважає,  що рішення суду першої інстанції
є законним і обґрунтованим,  відповідає
вимогам матеріального і процесуального права.

У
зв'язку з цим апеляційну скаргу необхідно відхилити,  а рішення суду -залишити без змін.

Керуючись  ст.
ст.  304,  307 ч.1 п.1,
308,  314 ч.1 п.1,  315,
317,  319 ЦПК України,  колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1,  ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Зарічного районного суду м.  Суми від 13
липня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,  однак може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги протягом двох місяців безпосередньо до Верховного Суду
України.