РІШЕННЯ

іменем України

10 травня 2007 року                                                                                       м.
Ужгород

Колегія суддів
палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі
суддів: Чужі Ю.Г. (головуючого), Власова
CO., Куцина М.М., при секретарі Шпонтак В.В., з участю
апелянта ОСОБА_1., відповідачів ОСОБА_3. і ОСОБА_4. та представника
відповідачів ОСОБА_5., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1, в
інтересах ОСОБА_2., на рішення Хустського районного суду від 23 травня 2006 року, -

встановила:

У січні 2006 року ОСОБА_1., в
інтересах ОСОБА_2., звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання угоди недійсною.

Вимоги
мотивувала тим, що 6.12.2005
року між відповідачами був укладений договір купівлі-продажу житлового
будинку АДРЕСА_1.

Даний будинок
був побудований ОСОБА_2 та ОСОБА_3. в період шлюбу і є їх спільною сумісною
власністю.

Оскільки на
продаж будинку ОСОБА_2. згоди не давала, договір купівлі-продажу є незаконним.

Посилаючись на
дані обставини просила визнати договір купівлі-продажу будинку укладеного 6.12.2005 року між
ОСОБА_3. та ОСОБА_4. недійсним.

Рішенням
Хустського районного суду від 23
травня 2006 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись
із зазначеним судовим рішенням представник позивача оскаржила його в
апеляційному порядку.

Свої апеляційні
вимоги скаржник мотивує невідповідністю висновків суду обставинам справи та
неправильним застосуванням і порушенням судом норм матеріального та
процесуального права.

Ухвалою колегії суддів
в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 3 жовтня 2006 року апеляційне
провадження по справі було зупинено до вирішення справи за позовом ОСОБА_1., в
інтересах ОСОБА_2., до Хустського РДА та ОСОБА_3. про визнання частково недійсним
рішення РДА від

Справа №- 22ц-13/07                                                                       Номер
рядка статистичного звіту: 12

Головуючий у першій інстанції:
Волощук О.Я. Доповідач Чужа Ю.Г.

2

6.12.2005
року та скасування свідоцтва про право приватної власності на спірний
будинок (а.с.123). 24.04.2007
року провадження по справі було відновлено (а.с.153).

Заслухавши осіб,
які взяли участь у розгляді справи, перевіривши доводи апеляції та матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір
та відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що
договір купівлі-продажу будинку був посвідчений нотаріусом і за своїм змістом
та формою відповідає вимогам закону. На час укладення договору ніяких заборон,
щодо відчуження будинку, не було, а відповідач ОСОБА_3. мав не скасоване
доручення від позивачки ОСОБА_2. на управлінням майном.

Проте з таким
висновком суду погодитися неможна.

Відповідно до
ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину
стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього
Кодексу. Тому, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, суд повинен
встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди
вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за
угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини,
що мають значення для правильного вирішення спору.

Матеріалами
справи та поясненнями сторін, в тому числі і в суді апеляційної інстанції,
встановлено, що позивачка ОСОБА_2. та відповідач ОСОБА_3. перебували в
зареєстрованому шлюбі з 24.04.1999
року по 7.12.2005 року
(а.с.П, 16). В період
спільного проживання ними був побудований жилий будинок АДРЕСА_1. Напередодні
розгляду справи про розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_3., протягом одного дня (6.12.2005 року), виробив
документи про готовність будинку до експлуатації, оформив на будинок
правовстановлюючі документи на своє ім'я (свідоцтво про право власності),
зареєстрував своє право на будинок у Хутському державному підприємстві
технічної інвентаризації, уклав угоду зі своїм близьким родичем про відчуження
будинку та посвідчив дану угоду у нотаріуса (а.с.6-7, 10).

Зі змісту
договору купівлі-продажу від 6.12.2005
року видно, що будинок в цілому, на час укладення угоди, належав продавцю
(ОСОБА_3.) на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1від 6.12.2005 року.

З вищенаведеного
видно, що укладаючи угоду на відчуження будинку ОСОБА_3. діяв самостійно, як
власник цілого будинку, від свого імені і доручення позивачки на управління
майном не використовував.

Згідно ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується
передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або
зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір
купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст. 657 ЦК України).

3

Рішенням колегії
суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 12 квітня 2007 року свідоцтво
про право власності на спірний будинок видане на ім'я ОСОБА_3. визнано частково
недійсним і скасовано в 1/2 частині. Визнано за ОСОБА_2. та ОСОБА_3. право власності
на будинок АДРЕСА_1 по 1/2 частині
в ідеальних долях за кожним.

Вищезгаданим
рішення визнано, що будинок АДРЕСА_1 є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя (ОСОБА_2. і ОСОБА_3.).

Право подружжя
на розпорядження таким майном регламентоване ст. 65 СК України і потребує взаємної згоди подружжя. Зокрема,
частина 3 цієї
норми передбачає, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і державної реєстрації потрібна письмова згода
другого з подружжя і така згода має бути нотаріально посвідчена. Саме згода на
вчинення правочину, а не згода розпоряджатися майном.

Відповідач
ОСОБА_3. на момент укладення угоди не був власником цілого будинку, не мав
згоди дружини на укладення договору, а тому вийшов за межі здійснення своїх
цивільних прав.

Згідно ч. 2 ст. 65 СК України
дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо
цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч.
1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому Кодексу, актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст договір
купівлі-продажу будинку укладений між ОСОБА_3. та ОСОБА_4. суперечить нормам
цивільного та сімейного законодавства (ЦК
України та СК України), а тому є підстави для визнання його недійсним.

За таких обставин слід визнати, що
висновки суду першої інстанції про законність правочину не відповідають
обставинам справи, що згідно п. З ч. 1
ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення
по справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

Слід також
врахувати, що покупець,ОСОБА_4. є близьким родичем сторін (чоловік рідної
сестри відповідача ОСОБА_3.), на час укладення договору був обізнаний з
сімейними справами подружжя ОСОБА_2, знав обставини будівництва будинку, а тому
його не можна визнати добросовісним набувачем, з застосуванням наслідків,
передбачених ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч.
1 ст. 216 ЦК України у разі
недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Керуючись ст.ст.
307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1, в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення
Хустського районного суду від 23
травня 2006 року
скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1, що діє в інтересах
ОСОБА_2, до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною задовольнити.

Договір купівлі - продажу
житлового будинку АДРЕСА_1
укладений 6 грудня 2005 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального
округу Закарпатської області ОСОБА_6 6
грудня 2006 року та
зареєстрованого в реєстрі за №
4170 визнати недійсним.

Стягнути з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 отриману по недійсному правочину суму 104881 (сто чотири
тисячі вісімсот вісімдесят одну) грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може бути оскаржена до Верховного Суду України
протягом двох місяців шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.