Справа №22ц-3861/07 р.                                           Головуючий
у 1 інстанції - Кучменко
Категорія-34                                                                Доповідач-    Зінов'єва А.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2007 р. Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді:                        Бугрим Л.М.

судців:                                                      Рецебуринського
Ю.Й.

, Зінов'євої А.Г.

при секретарі:        Іванові В.М.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1на рішення
Дебальцевського міського суду від 21 лютого 2007 р. по справі за позовом
ОСОБА_1доОСОБА_2 про розподіл майна, придбаного у період сумісного проживання
однією сім'єю,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дебальцевського міського суду від 21 лютого 2007 року ОСОБА_1було
відмовлено у задоволенні позову, пред'явленого до ОСОБА_2про розподіл майна
придбаного у період сумісного проживання однією сім'єю.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1принесла апеляційну скаргу, в якій
просила рішення суду скасувати як таке, що не відповідає вимогам діючого
законодавства та фактичним обставинам справи, яким суд дав неправильну правову
оцінку. Просили ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги у повному
обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги позивачка посилалася на те, що
суд у порушення процесуального законодавства не витребував необхідні документи
для підтвердження її доводів. Також вважає, що суд дав неправильну оцінку
наданим доказам, оскільки безпідставно не прийняв до уваги пояснення свідків,
які підтвердили факт їх сумісного проживання, виховання дітей, придбання майна
тощо.

В судовому засіданні позивачка апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити
у повному обсязі.

Відповідач та його представник проти апеляційної скарги заперечували,
просили її відхилити, а рішення суду залишити без зміни.

Заслухавши доповідача, сторони, перевіривши матеріали цивільної справи та
доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не
підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно визначив правовідносини,
які склалися між сторонами, надав їм відповідну оцінку і обгрунтовано відмовив
ОСОБА_1у задоволенні позову.

При розгляді справи судом було встановлено, що сторони по справі на протязі
тривалого часу підтримували близькі інтимні стосунки, що не може бути
розціненим як проживання однією сім'єю. Судом було встановлено, що відповідач
майже постійно проживав в Росії, де працює розпорядником робіт на будівництві;
спільного житла з позивачкою ніколи не мав; кожен з них мав окремий бюджет. Все
майно, яке перелічене позивачкою у позовній заяві, хоча і придбано у період
підтримання певних стосунків, однак доказів його придбання за сумісні кошти не
встановлено.

Відповідно до вимог ч.І ст. 74 СК України, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте

ними за час спільного
проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не
встановлено письмовим договором між ними.

Застосування
цієї норми може мати місце лише за наявності таких юридичних критеріїв:

-    проживання однією сім'єю;

набуття майна за
час спільного проживання;

відсутність письмового
договору, який по-іншому врегульовує підстави і володіння

майном.

Згідно діючого законодавства та судової практики сім'я -
це особи, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство.

Оскільки при розгляді справи позивачкою переконливих
доказів наявності сім'ї між нею та відповідачем не надано, то суд обґрунтовано
дійшов висновку, що правовідносини між сторонами не регулюються сімейним
законодавством і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, проти чого не
заперечувала позивачка, остання зверталася до податкової інспекції з приводу
проведення перевірки відносно відповідача і в її зверненні все майно, на яке
вона претендує і вважає його сумісно придбаним, вона вказала як фактично
придбане відповідачем за особисті кошті.

Більш того, як в суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної
скарги, позивачка підтверджувала, що вона не працювала і ніякого доходу не
мала.

Апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи позивачки про порушення
судом процесуального законодавства і не витребування необхідних документів, які
б підтверджували її вимоги, оскільки вони необгрунтовані.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання доказів, "їх дослідження та
доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, клопотань про сприяння з боку суду в
отриманні якихось доказів, позивачка не заявляла.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з наведеного, доводи позивачки щодо встановлення міста, дати та
вартості придбаного майна; перетинання границі; написання дільничому інспектору
розписок тощо, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки не є доказами, які
свідчать про наявність сімейних відносин між сторонами.

Щодо пояснень свідків, то суд дав їм критичну оцінку, оскільки в основному
свідки були з числа родичів та близьких друзів. Щодо до передачі грошей та
фотографій, то у першому випадку у позивачки відсутня розписка передачі коштів
відповідачу, у другому - вони не є доказами саме наявності сім'ї.

Таким чином, рішення суду відповідає вимогам діючого
законодавства і підстав для його скасування не має. Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303-304, 307
ч.І п.1-308, 313, 314 ч.І п.1, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Дебальцевського міського суду від 21 лютого 2007 року залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути
оскаржена в

касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня

набрання чинності.