УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04
вересня 2007р.                                                                            м.
Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду
Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді               Соколовського В.М.,

суддів:                                   Пнівчук О.В.,
Бойчука І.В.,

секретаря                              Самуляк О.М.,

з
участю:      апелянтки                               ОСОБА_2 її

адвоката                               ОСОБА_1.,

представника                       відповідача Яремин 1.1.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Івано-Франківського міського суду від 05 червня 2007 року,-

встановила:

ОСОБА_2 звернулася в суд
з позовом до управління освіти і науки Івано-Франківського міськвиконкому про
поновлення на роботі на посаду вчителя української мови і літератури гімназії
№3 м.Івано-Франківська, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди в сумі 1000грн., визнання незаконним наказу №1100-к від 03.09.2003року в
частині переведення її на неповне тижневе навантаження та визнання недійсним
запису у трудовій книжці про її переведення на неповне тижневе навантаження,
стягнення різниці заробітної плати за час незаконного переведення на неповне
тижневе навантаження в розмірі повного тижневого навантаження.

В судовому засіданні першої інстанції ОСОБА_3. остаточно
уточнила заявлені нею позовні вимоги: просила постановити рішення, яким визнати
незаконним її звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України; поновити на роботі
з повним тижневим навантаженням; стягнути оплату за час вимушеного прогулу в
розмірі повного тижневого навантаження; стягнути моральну шкоду за незаконне
звільнення і переведення на неповне тижневе навантаження; визнати незаконним
переведення на неповне тижневе навантаження; визнати недійсним запису у
трудовій книжці та наказу про переведення на неповне тижневе навантаження;
стягнути різницю в заробітній платі за час незаконного переведення на неповне
тижневе навантаження в розмірі повного тижневого навантаження вчителя
української мови і літератури.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 червня
2007 року в даному позові ОСОБА_2
відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій зазначає про незаконність постановленого рішення.
Вимоги скарги мотивує тим, що судом не взято до уваги всіх обставин по справі,
тому суд прийшов до невірного висновку про законність її звільнення з роботи по
п.4 ст.40 КЗпП України, а також безпідставно відмовив їй у позовних вимогах про
незаконність переведення на неповне тижневе навантаження,

Справа
№22-ц-944/2007р.                                  Головуючий
у 1 інстанції Островський Л.Є.

Категорія 40                                                          Доповідач
Соколовський В.М.

помилково
застосувавши строк позовної давності на звернення до суду. Зокрема, вказує
апелянт, її ніхто офіційно не повідомляв про прибуття на засідання
профспілкового комітету, який дав згоду на її звільнення за прогули. Ті акти та
листи профспілкового комітету, якими її запрошували на засідання профкому, не
відповідають елементарним вимогам, вважає апелянт, які ставляться до офіційних
документів. Також вважає, що незаконним переведенням її в 2003 році на неповне
тижневе навантаження, було порушено її права на працю та не дотримано вимог
ст.25 Закону України „Про загальну середню освіту". Поза увагою суд
залишив і її клопотання про витребування у відповідача книги наказів про прийом
та звільнення її з роботи, а також інших документів, що впливало, на її думку,
на розгляд її позову. І навпаки, суд надавав можливість відповідачу надавати
докази на протязі всього часу при розгляді справи.

Просила оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення про
задоволення її позовних вимог.

В судовому засіданні апелянтка ОСОБА_1. підтримала вимоги скарги з вище
наведених мотивів, просила задовольнити апеляційну скаргу в повному
об"ємі, скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про
задоволення позовних вимог позивачки. При цьому ОСОБА_2 зазначила, що вважає
незаконним її звільнення з роботи по п.4 ст.40 КЗПп України з 20 березня 2006
року за прогули, оскільки, при її поновленні з 27 жовтня 2005 року на посаду
вчителя української мови і літератури адміністрація гімназії №3 м.
Івано-Франківська не надала їй повного тижневого навантаження, що суперечить
ст.25 Закону України „Про загальну середню освіту", чого вона добивалася
ще із 2003 року. Також їй було виплачено заробітну плату за час вимушеного
прогулу в розмірі неповного тижневого навантаження, що вона рахувала
незаконним, а тому вирішила не виходити на роботу, поки їй не сплатять різницю
у заробітній платі за повне тижневе навантаження та поки не нададуть таке.
Однак, адміністрація гімназії відмовила їй у доплаті та, як вважає апелянт,
незаконно звільнила за прогули.

Представник відповідача Яремин І.І. вимоги апеляційної скарги не визнала,
рахує їх безпідставними, а рішення законним і обґрунтованим. Тому просила в
скарзі відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянтки ОСОБА_1. та її
адвоката ОСОБА_1., які підтримали вимоги скарги, заперечення представника
відповідача Яремин І.І., яка просила відхилити скаргу, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення
з наступних причин.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 28.09.1992
року працювала в середній загально-освітній школі №20 м. Івано-Франківська на
посаді вчителя української мови і літератури. В липні 2003 року школу було
реорганізовано в гімназію №3 і позивачку з 01 вересня 2003 року було переведено
в гімназію №3 на таку ж посаду в загальноосвітні класи, але з неповним тижневим
навантаженням (а.с.22).

Згідно наказу начальника управління освіти і науки Береговського 3. від
25.10.2005 року №1455-п (а.с.4), ОСОБА_2 з 26.10.2005 року звільнено із займаної посади за ст. 38
КЗпП України за власним бажанням на підставі поданої нею заяви та подання
директора гімназії №3.

В подальшому, 18 листопада 2005 року даний наказ був
оскаржений позивачкою

ОСОБА_1. до суду і його було скасовано наказом начальника
управління освіти і науки

виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від
26.12.2005 року №1675-п (а.с.29)

та позивачка з 27 жовтня 2005 року поновлена на посаді
вчителя української мови і

літератури гімназії №3 з неповним тижневим навантаженням
із виплатою середньомісячного

заробітку за час вимушеного прогулу.

Про видання
вказаного наказу та необхідності приступити до виконання посадових обов'язків
ОСОБА_2 була
повідомлена, чого не заперечувала і в судовому засіданні, однак, приступати до
виконання обов'язків відмовилась в зв"язку з тим, що позивачці не було
надано повне тижневе навантаження (а.с.33, 34, 35).

Наказом
№241-п від 20.03.2006 року
начальника управління освіти і науки (а.с.ПЗ) ОСОБА_2 було
звільнено з роботи за ст.40, п.4 КЗпП України, за прогули, допущені нею із 28
грудня 2005 року.

Надання згоди профспілковим комітетом гімназії №3 на звільнення ОСОБА_2 з роботи за
прогули, підтверджується відповідними документами (а.с.107,108,109).

В судовому засіданні апелянтка ОСОБА_2 не заперечувала
того, що їй надходили запрошення профспілкового комітету, однак, вона не
приходила на ці засідання, оскільки, вважає апелянт, їй не було надіслано
офіційних повідомлень, а також її ображало те, що такі засідання мали проходити
у кабінеті психолога.

Окрім того, жодних поважних причин відсутності на роботі з 28.12.2005 року
ОСОБА_2 не
навела.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, з яким
погоджується і колегія суддів, що звільнення ОСОБА_2 з роботи за
прогули відбулось законно, на підставі вимог п.4 ст.40 КЗпП України, та за
згодою профспілкового комітету, на засіданні якого позивачка не була присутня
без поважних причин, а тому правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог
про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодуванні моральної шкоди.

Також правильним є висновок суду про те, що не підлягають до задоволення і
вимоги ОСОБА_2 про
визнання незаконним її переведення на неповне тижневе навантаження, визнання
недійсним запису про це у її трудовій книжці та наказу про таке переведення,
стягнення різниці в оплаті праці за час незаконного переведення в розмірі
повного тижневого навантаження, оскільки, позивачка знала про своє незаконне
переведення на неповне тижневе навантаження ще із 2003 року, що не заперечувала
в судовому засіданні та що підтверджується матеріалами справи, однак до суду
звернулася за захистом свого порушеного права тільки 18 листопада 2005 року. В
зв"язку із чим, суд відмовив позивачці і в цих її позовних вимогах за
пропуском строку на звернення до суду, правомірно зіславшись на ст. ст. 261,
267 ЦК України
та ст.233 КЗпП України, якою, зокрема передбачений 3-місячний строк звернення
до суду із позовом про відновлення порушеного трудового права особи з часу,
коли та довідалася або могла довідатися про таке порушення.

Посилання ж апелянта на те, що судом не досліджено всіх
обставин по справі, а дослідженим дано невірну оцінку, є безпідставними і
голослівними, які не можуть бути взяті до уваги колегією суддів.

Рішення судом першої інстанції постановлено з дотриманням норм
матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не
спростовують його законності та обґрунтованості, а тому підстав для його
скасування та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 червня 2007 року залишити
без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили.