Справа № 22-ц-734
2007р.                   Головуючий
у 1-й інстанції              Сидоренко Р.В.
Категорія 2                                               Суддя -доповідач                               Смирнова Т.В.
УХВАЛА

іменем   України

07 червня 2007 року колегія
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Сумської області у
складі:

головуючого - Смирнової Т.В.

суддів - Данильченко
Л.О.,   Криворотенка В.І.

з участю
секретаря судового засідання -
Чуприни В.І.

з участю
адвоката - ОСОБА_3

та осіб,   які беруть участь у справі - представника
апелянта,   відповідача

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу

за
апеляційною скаргою Відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» в особі
відокремленого підрозділу нафтогазовидобувного управління «Охтирканафтогаз»

на рішення
Охтирського міськрайонного суду від 18
квітня 2007 року

у справі
за позовом Відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» в особі відокремленого
підрозділу нафтогазовидобувного управління «Охтирканафтогаз» до виконавчого
комітету Малопавлівської сільської ради Охтирського району,   комунального підприємства «Охтирське
міжміське бюро технічної інвентаризації»,
ОСОБА_1,   третя особа: ОСОБА_2,

про
визнання незаконним рішення виконавчого комітету Малопавлівської сільської ради
Охтирського району від 17
лютого 1998 року № 4 «Про видачу
реєстраційного посвідчення»,

визнання
незаконним реєстраційного посвідчення Охтирського міжміського бюро технічної
інвентаризації на право власності за ОСОБА_4на нежилу будівлю,   що поАДРЕСА_1,   зареєстрованого 18 березня 1998 року в
реєстраційну книгу № 1 за № 47,

визнання
недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі,   посвідченого державним нотаріусом
Охтирського районного нотаріального округу 24 листопада 2004
року в реєстрову книгу №
1 за № 47

та
визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю
поАДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_1.,

витребування
від ОСОБА_1. нежитлової будівлі поАДРЕСА_1 на користь ВАТ «Укрнафта»,   -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Охтирського міськрайонного суду від 18
квітня 2007 року в
задоволенні позову відмовлено повністю.

2

В
апеляційній скарзі ВАТ «Укрнафта» в особі відокремленого підрозділу НГВУ
«Охтирканафтогаз» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити
нове рішення,  яким задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

Апелянт
вважає,  що судом порушені норми
процесуального і матеріального права.

При
цьому апелянт зазначає,  що фактично за
рішенням виконкому Малопавлівської сільської ради майно було відчужене
ОСОБА_4.,  хоча не належало ні йому,  ні органу місцевого самоврядування,  і не було визнано безхазяйним в установленому
законом порядку.

Крім
того,  апелянт зазначає,  що начальник відділу робітничого
постачання,  що був структурним
підрозділом ВАТ «Укрнафта»,  не мав
повноважень на вирішення питань щодо відчуження нерухомого майна,  що належить ВАТ «Укранафта»,  і довідка видана ним про надання згоди на
знесення будівлі - не є
доказом про передачу спірної будівлі ОСОБА_4.

Про
видачу довідки начальник відділу робітничого постачання не повідомляв ні ВАТ
«Укрнафта»,  ні НГВУ «Охтирканафтогаз»,  а тому апелянт стверджує,  що про вибуття спірної будівлі із володіння
ВАТ «Укрнафта» стало відомо лише у 2005
році. При цьому апелянт вважає неналежним доказом договір про відпуск
електроенергії від 1997 року,  оскільки в цьому договорі не зазначена адреса
саме спірної будівлі.

Апелянт
також вважає,  що не пропустив строк
позовної давності,  при цьому посилаючись
на  ст.
268 ЦК України,  згідно якої позовна давність не поширюється
на вимогу власника про визнання незаконним правового акта органу місцевого
самоврядування,  яким порушено його право
власності або інше речове право.

Крім
цього,  апелянт зазначає,  що хоча інвентаризація і проводилась кожного
року,  але інвентаризаційні комісії не
виявили факт перебування будівлі у володіння інших осіб,  так як будівля не мала змін у зовнішніх
ознаках,  в середину будівлі комісії не
заходили,  а добудова і обкладення
будівлі цеглою розпочалось тільки у 2005
році.

Відмовляючи
у задоволенні позову,  суд першої
інстанції виходив з того,  що позивач
пропустив трирічний строк позовної давності щодо оспорювання правомірності
набуття права власності,  при цьому
достовірно знаючи про перебування майна у володіння іншої особи.

Крім
того,  суд послався на те,  що з 1993
року позивач не вживав будь-яких заходів щодо утримання спірного
приміщення,  не використовував його за
цільовим призначенням,  фактично втратив
до нього інтерес,  оскільки воно було малоцінне
і непотрібне власнику,  було передане для
використання відділу робітничого постачання навіть без передачі його на баланс
даного підрозділу.

Також
суд послався на ту обставину,  що дане
приміщення вибуло з володіння не поза волею власника,  а з волі керівника відділу робітничого
постачання,  який передав спірне
приміщення померлому ОСОБА_4. під знос,
як таке,  що не придатне для
подальшого використання за призначенням.

з

Дане
приміщення перебувало на праві приватної власності у ОСОБА_2на підставі
свідоцтва про право на спадщину за законом,
а ОСОБА_1. володіє спірним майном на підставі договору купівлі-продажу.

Вивчивши
матеріали справи,  перевіривши законність
і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог,  заявлених в суді першої
інстанції,  заслухавши пояснення
представника апелянта,  який підтримав
доводи апеляційної скарги,  заперечення
проти скарги представників відповідачів,
колегія суддів вважає,  що
апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  наказом №
38 від 28 січня 2005 року затверджено
перелік нерухомого майна,  що увійшло до
статутного фонду ВАТ «Укрнафта» під час корпоратизації станом на 01 грудня 1993 року,  серед якого є і будівля продовольчого
магазину за адресою АДРЕСА_1
(а.с. 7,  8-10).

У 1996 році начальник відділу
робітничого постачання нафтогазовидобувного управління «Охтирканафотогаз» видав
довідку фермерському господарству «Нива» про те,  що колишня дерев'яна споруда магазину в с.
М.  Павлівка стала
повністю непридатною для подальшого використання,  на балансі ВРП НГВУ не перебуває і що ВРП
НГВУ не заперечує проти зносу даної будівлі (а.с. 32).

У квітні
1996 року ОСОБА_4. замовив
архітектурно-планувальне завдання на проектування бару-магазину «Нива» на базі
спірного приміщення (а.с. 33-36,  38-41),  у вересні 1997
року уклав договір з «Охтирканафтогаз» про використання електроенергії в
даному приміщенні (а.с. 37).

Рішенням
виконкому Малопавлівської сільської ради від 17 лютого 1998
року № 4 було
зобов'язано Охтирське МЕТІ видати реєстраційне посвідчення на спірне приміщення
на ім'я ОСОБА_4 (а.с. 15).

18 березня 1998 року Охтирським
МЕТІ проведена реєстрація права власності ОСОБА_4 на нежилу будівлю по АДРЕСА_1
(а.с.  12).

08 лютого 2002 року ОСОБА_4.
рішенням Малопавлівської сільської ради було надано дозвіл на виготовлення
проекту відведення земельної ділянки для обслуговування магазину-бару.

Після
смерті ОСОБА_4 право власності на спірне приміщення перейшло до його доньки - ОСОБА_2. в порядку
спадкування за законом,  що
підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 30 червня 2004 року (а.с. 14).

4

Згідно
договору купівлі-продажу від 24
листопада 2004 року
приміщення перейшло у приватну власність ОСОБА_1. (а.с. 11).

Земельна
ділянка під приміщенням відноситься до земель сільської ради і у користуванні
позивача не перебувала.(а.с. 153)

Колегія
суддів не погоджується з доводами апелянта про те,  що він не пропустив строк позовної давності
відповідно до  ст.  268
ЦК України,  оскільки дана норма набрала
чинності з 01 січня 2004 року,  коли вступив в дію новий ЦК України.

В момент
виникнення спірних правовідносин діяв ЦК
УРСР від 1963 року,  за яким загальний строк позовної давності
встановлюється в три роки. Серед вимог,
на які позовна давність не поширюється ( ст.  83
ЦК УРСР від 1963
року) не було такої вимоги,  на яку
посилається апелянт.

ст.  50 Закону України
«Про власність» також встановлений трирічний строк позовної давності про
витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно
до п. 6 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК
України від 2003 року,  правила нового ЦК України про позовну давність застосовуються до
позовів,  строк пред'явлення яких,  встановлений законодавством,  що діяло раніше,  не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Таким
чином,  висновок суду першої
інстанції,  що позивач пропустив строк
позовної давності є вірним,  а доводи
апелянта про те,  що він лише у 2005 році дізнався
про вибуття майна з його володіння -
суперечить встановленим фактам,
оскільки з наявних в справі матеріалів видно,  що НГВУ «Охтирканафтогаз» повинно був
дізнатися про вибуття приміщення з його володіння від начальника відділу
робітничого постачання НГВУ,  який видав
довідку про погодження зносу даної будівлі (а.с. 32). Саме апелянт уклав
договір про постачання електроенергії до спірної будівлі (а.с. 37),  а крім того,
під час проведення щорічної інвентаризації свого майна,  апелянт безумно знав,  що власником спірного приміщення є ОСОБА_4.

По
справі встановлено,  що спірне приміщення
- магазин,  яке належало позивачу,  не використовувалось за призначенням з 90-х
років,  було закрито,  як непридатне для подальшого
використання.,  і тому Малопавлівська
сільська рада вимагала від власника знесення будівлі магазину.

З
письмового дозволу посадової особи позивача - начальника відділу робітничого постачання НГВУ
«Охтирканафотогаз» Костюка І.С.  (довідка
від 21 лютого 1996 року)
приміщення,  як не маюче ніякої
цінності,  фактично було частково
реконструйовано.

За
рішенням місцевої сільської ради ОСОБА_4.,
який проводив роботи по знесенню та реконструкції,  було видано свідоцтво про право власності на
приміщення бару «Нива»,  яке він і
побудував. В подальшому у 2004
році

5

приміщення
успадкувала  дочка  Клименко,   яка
оформила  за  нотаріальною угодою продаж цього приміщення
мешканці с Мала
Павлівка ОСОБА_1.

Таким
чином,  того приміщення,  яке витребує позивач,  фактично не існує. Слід взяти до уваги і той
факт,  що балансова вартість приміщення
станом на 1 грудня 1993 року дорівнювала
0,  00 гривень,  що визнає і сам позивач,  а на даний час це приміщення має значну
цінність.

Як ОСОБА_4.,  так і теперішній власник ОСОБА_1. вкладали
свої кошти в реконструкцію будівлі магазину,
в той час як позивач байдуже ставився до утримання свого майна.

Крім
того,  з пояснень голови сільської
ради,  представника БТІ,  матеріалів справи вбачається,  що приміщення магазину взагалі не було
зареєстроване в установленому порядку,
земельна ділянка під нього позивачу не виділялася.

На даний
час приміщенням бару володіє ОСОБА_1. на підставі нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу,  а позивач
навіть не оскаржував в судовому порядку свідоцтво про спадщину,  яке було видано нотаріальною конторою
продавцю ОСОБА_2 Тобто
слід вважати,  що вона правомірно набула
права власності на це приміщення,  її
право власності позивачем не оспорене,
тому взагалі відсутні підстави для визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 24 листопада
2004 року,  про що обґрунтовано зазначено в судовому
рішенні.

В
засіданні апеляційного суду ОСОБА_1. не заперечувала проти сплати позивачу вартості
елементів знесеного приміщення.

Інші доводи
апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Враховуючи
вищевикладене,  колегія суддів дійшла
висновку,  що суд першої інстанції вірно
з'ясував всі обставини,  що мають
значення для справи,  надав правильну
оцінку доказам по справі та правильно вирішив спір,  а тому відсутні підстави для скасування
рішення суду.

Керуючись
п.1 ч. 1  ст.  307,
ст.  308,   ст.  313-315
ЦПК України,  колегія суддів:

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу Відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» в особі відокремленого
підрозділу нафтогазовидобувного управління «Охтирканафтогаз» відхилити.

Рішення
Охтирського міськрайонного суду від 18
квітня 2007 року в
даній справі залишити без змін.

Ухвала
набрала законної сили і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.