Справа № 22-ц-3705 2007р.                                         Головуючий
1-ї ін ст.  Пікуль В.П.
- відшкодування                                             Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

25 липня 2007
року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого -
КАЙМОВОЇ Л.В.

суддів -
ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,  КІРСАНОВОЇ Л.І.

при секретарі -
КРУГОВІЙ І.С.

розглянула у
відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за за апеляційною
скаргою Спільного українсько-шведського підприємства « УМАК» на рішення
Київського районного суду міста Полтави від 08 вересня 2004 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до Спільного українсько-шведського підприємства « УМАК»,  Степанюк Наталії Петрівни,  3-я особа виконавчий комітет Полтавської
міської ради про визнання дій незаконними та відшкодування завданих
збитків,  -

встановила :

17 грудня 2003
року ОСОБА_1
звернувся до Київського районного суду міста Полтави з позовом до СП « УМАК»,  посадової особи - кондуктора автобусу,  3-я особа - виконавчий комітет Полтавської
міської ради про визнання дій незаконними та відшкодування шкоди.

Позивач
зазначав,  що є учасником бойових дій і
згідно п.7  ст. 12 Закону України « Про
статус ветеранів війни,  гарантій їх
соціального захисту» користується правом на безплатний проїзд всіма видами
міського пасажирського транспорту.

Відповідно до
Постанови Кабінету Міністрів України № 302 від 12 травня 1994 року і Положення
про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни"
підтвердженням статусу ветерана війни і права на користування пільгами є
посвідчення учасника бойових дій,  яке
він і пред'явив 12 грудня 2003 року кондуктору автобусу,  державний знак НОМЕР_1,  що належить відповідачу - СП „ УМАК".

Кондуктор
безпідставно вимагала пред'явити вкладиш до цього посвідчення,  а після його відповіді що такого вкладиша він
не має,  запропонувала придбати
квиток,  або вийти з автобусу.

Він змушений був
придбати квиток № 613191.

Посилаючись на
те,  що незаконними діями відповідача
були порушені вимогу Закону України „ Про статус учасників бойових дій,  гарантії їх соціального захисту",  Закону України „ Про захист прав
споживачів",  Закону України „ Про
автомобільний транспорт" а йому була заподіяна матеріальна і моральна
шкода,  оскільки він змушений був
придбати квиток , відчував сором і приниження при виконанні образливої для
нього незаконної вимоги; деякий час не користувався послугами відповідача щоб
уникнути подібних ситуацій,  позивач
просив суд:

-визнати дії
посадової особи - кондуктора автобусу з державним знаком НОМЕР_1 щодо вимоги
надати не передбаченого законодавством вкладишу,  та придбати квиток за відсутністю такого
вкладишу - незаконними. Відомості щодо особи кондуктора просив витребувати у
відповідача;

-стягнути з СП „
УМАК" на його користь 30 коп. - у відшкодування матеріальної шкоди і 2000
грн. у відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою
Київського районного суду міста Полтави від 12 травня 2004 року залучено до
участі в справі в якості відповідача ОСОБА_2.

Відповідачі
позов не визнали,  посилаючись на
те,  що вимога придбати квиток позивачу
не ставилася.

Представник
третьої особи вважав позов таким,  що
підлягає задоволенню.

Рішенням
Київського районного суду міста Полтави від 08 вересня 2004 року позов ОСОБА_1задоволено
частково: визнані незаконними дії посадової особи - кондуктора автобуса з
державним знаком НОМЕР_1 щодо вимоги надати до посвідчення учасника бойових дій
не передбаченого законодавством України вкладишу,  та вимоги придбати квиток за відсутності
такого вкладишу.

Стягнуто з СП „ УМАК" на
користь ОСОБА_1 30 коп. у відшкодування
матеріальної шкоди та 500 грн. - у відшкодування моральної шкоди.

На користь
держави з СП „
УМАК" стягнуто 59, 50 грн. державного мита.

В апеляційній
скарзі СП „
УМАК" просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове,  яким відмовити ОСОБА_1  в
задоволенні позову за його безпідставністю.

Вважає,  що висновку про те,  що заперечення відповідачів проти позову
спростовуються дослідженими матеріалами,
зокрема квитком,  суд дійшов без
оцінки інших доказів,  а саме пояснень
ОСОБА_2,  яка заперечує реалізацію квитка
ОСОБА_1; доповідної
записки та розпорядження від 26.11.2003 року,
які просить дослідити в апеляцйійній інстанції.

Заслухавши
доповідь судді; пояснення представника відповідача СП „ УМАК",  який підтримав апеляційну скаргу; дослідивши
матеріали справи і доводи апеляційної скарги,
судова колегія не занаходить підстав для її задоволення.

Відповідно
до  ст. 3О ЦПК України (1960р.) та  ст. 10 ЦПК України,  який діє на теперішній час,  саме на сторони покладено обов'язок доведення
тих обставин,  на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Судовим
розглядом встановлено і не оспорюється відповідачами ,  що позивач ОСОБА_1.  є учасником
бойових дій.

Відповідно до
п.7  ст. 12 Закону України „ Про статус
ветеранів війни,  гарантій їх соціального
захисту" учасники бойових дій користуються правом на безкоштовний проїзд
громадським транспортом незалежно від форм власності. Статею 38 Закону України
„ Про автомобільний транспорт" встановлено,  що для пасажирів-пільговиків документом,  який підтверджує таке право,  є посвідчення особи встановленого зразка.

Представник
відповідача СП „
УМАК" і відповідач ОСОБА_2при судовому розгляді справи не заперечували
права позивача на користування пільгами учасника бойовиих дій,  у тому числі права на безкоштовний проїзд у
міському пасажирському транспорті,  а
також не заперечували тієї обставини,  що
проїздний квиток наданий ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог,  з числа тих,
що були видані ОСОБА_2. під звіт для реалізації пасажирам.

Стверджуючи,  що вимога пред"явити вкладиш до
посвідчення учасника бойових дій та вимога придбати квиток за відсутності
такого вкладишу позивачу не ставилася,
відповідачі не надали суду ніяких доказів ,  які б підтверджували іх заперечення проти
позову.

Таким
чином,  задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_1  про визнання незаконними дій кондуктора автобусу щодо
вимоги пред'явити вкладиш до посвідчення учасника бойових дій і вимоги придбати
квиток за відсутності такого вкладишу та вимоги про відшкодування матеріальної
і моральної шкоди,  суд обгрунтовано
виходив з того,  що такі дії посадової
особи -кондуктора автобусу суперечили чинному законодавству,  яким визначено право учасників бойових дій на
безкоштовний проїзд у громадському пасажирському транспорті і встановлено
зразок документу,  що є підтвердженням
такої пільги і обгрунтовано визнав що такими незаконними діями ОСОБА_1  спричинена матеріальна і моральна шкода.

Зазначивши в
рішенні в чому полягає спричинена позивачу моральна шкода,  суд визначив у її відшкодування суму,  яка на думку судової колегії відповідає
об'єму і характеру моральних страждань позивача та підтверджується матеріалами
справи.

Доводи
апеляційної скарги ,  у тому числі і
посилання апелянта на доповідну записку та розпорядження по СП „ УМАК"
,  висновків суду не спростовують.

Зміст доповідної
записки начальника відділу експлуатації та його розпорядженння № 2 від 26
листопада 2003 року свідчать про те,  що
кондукторам підприємства „ УМАК" було заборонено продаж квитків за проїзд
під час перевезення пасажирів - учасників бойових дій при наявності
відповідного посвідчення незалежно від наявності вкладишу на пільговий проїзд.

Але той
факт,  що зазначене розпорядження було
доведено і до відома ОСОБА_2 не спростовує обставин,  на які позивач посилався як на підставу своїх
вимог.

Судова колегія
визнає,  що суд першої інстанції повно і
всебічно з"ясував обставини справи,
дослідив надані сторонами докази у їх сукупності і ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права,  що відповідно до  ст.
308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись  ст.
ст. 303, 304,  п.1ч.1 ст.
307,   ст.  ст. 308, 313-315,  319 ЦПК України судова колегія,  -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу відхилити.

Рішення
Київського районного суду міста Полтави від 08 вересня 2004 року залишити без
змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення,  але може бути оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.