Справа №22ц-572/07                                             Головуючий
у 1 інстанції - Миронюк М.Г.
Категорія-41                                                            Доповідач                        -     Подолюк В.А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

1 серпня
2007 року.                                                                                місто
Луцьк .

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області в
складі:

головуючого
судді - Сівчука Є.І. суддів : Свистун О.В.,
Подолюка В.А. при секретарі
Масляній С.В. з участю позивача ОСОБА_1. представника позивача ОСОБА_2

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3  ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору купівлі - продажу,  поділ
спільного майна подружжя та відшкодування моральної шкоди,  за апеляційними скаргами відповідачів
ОСОБА_3  ОСОБА_4 на рішення Ковельського
міського суду від 14 січня 2004 року , -

ВСТАНОВИЛА:

В
березні 2002 року ОСОБА_1. звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3. про поділ
спільного майна та відшкодування моральної шкоди посилаючись на те,  що під час шлюбу до вересня 1999 року,  вона з відповідачем придбали у власність на
підставі нотаріально посвідченого договору міни квартиру АДРЕСА_1

Після
розірвання шлюбу ОСОБА_3. перешкоджає їй в користуванні спірною квартирою,  реалізував значну частину придбаних спільно
меблів,  чим заподіяв моральну шкоду,  розмір компенсації на відшкодування якої
визначила в сумі 3000 грн. Просила також виділити їй із спільного майна меблеву
стінку вартістю 1000 грн.,  ОСОБА_3.
залишити крісло - ліжко вартістю 500 грн.,
диван вартістю 500 грн.,  та
стягнути з відповідача на її користь 50% вартості квартири.

Під час
розгляду справи ОСОБА_1. змінила позовні вимоги,  просила визнати недійсним договір купівлі -
продажу вказаної квартири,  яка була
продана ОСОБА_3. громадянці ОСОБА_4.,
квартиру залишити їй з відшкодуванням 50% вартості жилого приміщення
відповідачу,  стягнути з ОСОБА_3. на її
користь моральну шкоду у зазначеному розмірі та судові витрати по справі.

Рішенням
Ковельського міського суду від 14 січня 2002 року позов задоволено частково.

Постановлено
визнати договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 травня 2002 року
недійсним. Зобов'язано ОСОБА_4. повернути цю квартиру ОСОБА_3.,  а ОСОБА_3. - повернути ОСОБА_4. 11300
грн.,  отриманих ним за договором купівлі
- продажу квартири.

Згідно
поділу спільного майна подружжя вказану квартиру виділено у власність позивачу
ОСОБА_1.,  з позивача на користь ОСОБА_3.
стягнуто 5650 грн. грошової компенсацій за належну йому частку у спірній
квартирі та стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати по
справі.

В позові
ОСОБА_1. до ОСОБА_3. про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не
погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог
відповідачі ОСОБА_3. та ОСОБА_4. подали апеляційні скарги в яких покликаючись
на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм
процесуального права просили скасувати оскаржуване ними рішення і ухвалити нове
про часткове задоволення позову ОСОБА_1. з виділенням їй грошової компенсації
за належну частку у спільному майні подружжя.

Заслухавши
пояснення ОСОБА_1. та її представника ОСОБА_2.,
перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції
колегія суддів приходить до висновку,  що
скарга відповідачів підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

Судом з
пояснень сторін,  письмових матеріалів
справи ( а.с. 14-15, 19-20,  29-31,  76-77) встановлено,  що ОСОБА_3. з позивачкою перебував в
зареєстрованому шлюбі до 22 вересня 1999 року,
під час шлюбу згідно нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу
від 13 березня 1996 року була придбана у власність двохкімнатна квартира
АДРЕСА_2,  яка 9 січня 1999 року на
підставі договору міни була обмінена на квартиру АДРЕСА_1 цього ж населеного
пункту,  де відповідач проживав з
дружиною та сином.

10
травня 2002 року ОСОБА_3. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі
- продажу продав цю квартиру,  яка
належала йому та ОСОБА_1. на праві спільної сумісної власності,  за 11300грн. відповідачці ОСОБА_4.,  і ці обставини сторони фактично не оспорюють
як і вартість спірного житла.

Визнаючи
вказаний правочин недійсним з підстав,
передбачених ч.1ст.48 ЦК   УРСР
суд   першої   інстанції
обґрунтовував   свій   висновок
тим,    що

співвласник
ОСОБА_1. своєї згоди на відчуження житла не давала,  всю суму коштів отриманих від ОСОБА_4. за
квартиру отримав лише відповідач. Оскільки власник майна згідно ст.145 ЦК УРСР вправі
витребувати це майно у добросовісного набувача тому суд зобов'язав покупця
квартири повернути житлове приміщення ОСОБА_3.,
а останнього зобов'язав повернути ОСОБА_4. його вартість в сумі 11300
грн.,  визнав право власності ОСОБА_1. на
квартиру АДРЕСА_1 та стягнув з позивача на користь відповідача грошову
компенсацію за належну йому частку у житлі в сумі 5650 грн.,  мотивуючи тим,  що позивачка проживає з сином,  іншим житлом не забезпечена.

Однак
такі висновки суду,  як вважає колегія
суддів не відповідають встановленим обставинам справи та ґрунтуються на
неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно
ст.22 КпШС України майно нажите подружжям під час шлюбу,  є його спільною сумісною власністю,  кожен з подружжя має рівні права
володіння,  користування і розпорядження
цим майном.

З
наявних в матеріалах справи письмових доказів ( а.с.19,  76-77) вбачається,  що на час вчинення оспорюваного ОСОБА_1
правочину спірна квартира під забороною не перебувала і була зазначена як
приватна власність ОСОБА_3.,  а позивач
відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України не довела ту обставину,  що покупцю ОСОБА_4. було відомо,  що продавець відчужуючи майно не погодив дане
питання із співвласником.

Отже
виходячи з вимог ст.22 КпШС України,
ст.145 ЦК
УРСР,  встановлених
обставин справи,  колегія суддів
приходить до висновку,  що рішення суду
першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі продажу квартири
від 10 травня 2002 року та про виділення ОСОБА_1. у власність квартири та
стягнення з неї на користь ОСОБА_3. 5650 грн. підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в позові.

Оскільки
згідно вимог ст.ст.28,  29 КпШС України в
разі поділу майна,  яке є спільною
сумісною власністю подружжя,  їх частки
визнаються рівними то колегія суддів приходить до висновку про стягнення з
ОСОБА_3. на користь ОСОБА_1. 5650 грн. грошової компенсації в реалізованому
відповідачем спільному майні подружжя

В решті
рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. Висновки суду в
частині,  що ОСОБА_1. не довела яких саме
моральних чи фізичних страждань вона зазнала,
за яких обставинах і якими діями відповідача їй завдана моральна
шкода,  чим вона підтверджується і з чого
саме вона виходила оцінюючи розмір компенсації такої шкоди в сумі 3000
грн.,  колегія суддів вважає правильними
і сама позивач правильності таких висновків не оскаржує .

Керуючись
ст.ст.307,  309,  313,
316,  317 ЦПК України ,  колегія суддів ,  -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні
скарги відповідачів ОСОБА_3  ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення
Ковельського міського суду від 14 січня 2004 року в частині задоволення позову
про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1від 10
травня 2002 року,  зобов'язання ОСОБА_4.
повернути квартиру ОСОБА_3.,  а ОСОБА_3.
повернути ОСОБА_4. 11300 грн.,  виділення
у власність ОСОБА_1. квартири і стягнення з неї на користь ОСОБА_3. 5650 грн.
та в частині стягнення судових витрат з відповідачів на користь позивача,  витрат по оплаті юридичної допомоги
скасувати,  ухвалити в цій частині нове
рішення.

В
задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_1 від 10 травня 2002 року,
укладеного між ОСОБА_3 таОСОБА_4 відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 5650 ( п'ять тисяч шістсот п'ятдесят ) грн.
грошової компенсації частки в реалізованому відповідачем спільному майні
подружжя та 56 грн. 50 коп. понесених судових витрат.

В решті
рішення суду,  в частині відмови ОСОБА_1.
у відшкодуванні моральної шкоди,
залишити без змін.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення але може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців.