Справа № 5614                                                Суддя 1-ї ін.- Верескун Н.А.
-33                                                    Доповідач - Шабанова В.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2007 р.
Апеляційний суд Донецької області у складі

Головуючої -
Шабанової В.О.

Суддів -
Рєзникової Л.В.,  Стратіло В.І.

При секретарі -
Стефановій І.М.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Донецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

На
рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 травня 2007
року

За
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні будинку шляхом зняття з реєстрації та
виселення;

За
зустрічним позовом ОСОБА_2,  ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим
приміщенням

За
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення права власності на ½ частину
будинку,  розподіл в натурі,  -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Артемівського міськрайонного суду Донецької області відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, шляхом зняття
реєстрації,  виселення.

ОСОБА_2,  ОСОБА_3 відмовлено в позові до ОСОБА_1 про
визнання особи такою,  що втратила право
користування жилим приміщенням.

ОСОБА_2
відмовлено в позові до ОСОБА_1 про розподіл майна. Будинок,  розташований в м.  АДРЕСА_1 залишений в сумісній власності.

На дане
рішення подана апеляційна скарга ОСОБА_1, в якій ставиться питання про
скасування судового рішення та передачі справи на новий судовий розгляд.

Апелянт
вважає,  що суд неповно з'ясував
обставини по справі,  висновки суду не
відповідають обставинам справи в частині визнання права сумісної власності на
жилий будинок. Всі роботи,  пов'язані з
ремонтом будинку,  будівництвом
господарських споруд проводились батьками ОСОБА_1 у 1976-1979 роках. Власником
даного будинку ОСОБА_1  став  лише
у   1982  році.
Сумісно  з  колишньою дружиною

2

проводились лише поточні ремонтні роботи. У
зв'язку з цим вона не набула права власності на будинок.

Суд не
прийняв до уваги той факт,  що ОСОБА_1 не
проживає в будинку,  оскільки ОСОБА_2. не
впускає його,  чим створює перешкоди в
користування жилим приміщенням.

Заслухавши
доповідача,  ОСОБА_1,  ОСОБА_2.,
ОСОБА_3.,  перевіривши матеріали
справи,  апеляційний суд вважає,  що апеляційна скарга підлягає задоволенню
частково,  рішення суду підлягає
скасуванню,  з направленням справи на
новий розгляд з наступних підстав.

Відповідно
до ч. 1 п. 5  ст. 311 ЦПК України,  рішення суду підлягає скасуванню,  якщо суд розглянув не всі вимоги,  і цей недолік не був і не міг бути усунений
ухваленням додаткового рішення.

З
матеріалів справи видно,  що відповідачка
по первинному позову ОСОБА_2 в процесі розгляду справи звернулась із
зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1,
в тому числі,  про визнання за нею
права власності на ½ частину
будинку та виділ даної частки в натурі із сумісної власносте а.с. 63).

Посилаючись
на неможливість розподілу будинку в натурі,
суд відмовив у виділі частки в натурі. Визнавши за ОСОБА_2. право
сумісної власності на будинок,  суд не
вирішив спору,  в частині визнання права
ОСОБА_2. на відповідну частку в сумісній власності і не визначив розмір даної
частки в сумісній власності. Відповідно до змісту  ст. 62 Сімейного кодексу України визнання
права спільної сумісної власності на річ,
яка належала одному з подружжя,
не означає,  що частки дружини та
чоловіка мають бути рівними.

Суд
взагалі не досліджував обставини справи в даній частині,  хоча позивачка ставила питання про визнання
за нею права власності на конкретну частку в розмірі ½ частини жилого будинку.

Крім
того судом допущені і інші порушення процесуального права. Зокрема,  з пояснень сторін та правовстановлюючих
документів по справі вбачається,  що
земельна ділянка під будівництво спірного будинку розташованого по вулАДРЕСА_1
виділялась діду ОСОБА_1. На даній земельній ділянці мати ОСОБА_1. збудувала
даний жилий будинок,  проте права
власності на себе не оформила. У 1973 році ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2.
Подружжя проживали в м.  Іркутську,  а повернувшись вселились в будинок. Право
власності на будинок було оформлене на ім'я ОСОБА_1,  згідно з відповідним рішенням виконкому від
17.03. 1982 р.

Не
заперечуючи проти вказаних обставин ОСОБА_2. посилалась на те,  що з 1973 року по 2003 рік перебувала в шлюбі
з ОСОБА_1 Будинок збудований матір'ю ОСОБА_1. З 1974 року вона зареєстрована в
спірному будинку. Первинно будинок був дерев'яний.

За
період шлюбу будинок обкладений цеглою,
збудуваний сарай,  проведений газ.

Звертаючись
в суд з позовом ОСОБА_2 вважала,  що
набула право власності в даному жилому будинку на ½ його частки.

Відповідно
до  ст. 62 Сімейного кодексу України та
розясень Пленуму Верховного Суду України в п.5 постанови „Про практику
застосування судами законодавства,  що
регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991
року,  з подальшими змінами ,
-будинок,  який належав одному з
подружжя,  може бути визнаний спільним
майном,  якщо в період шлюбу істотно
збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат іншого другого
з подружжя або їх обох( наприклад,
збільшилась жила площа) При цьому на суму вартості будинку до його
поліпшення збільшується частка подружжя,
якому він належав.

3

Визнаючи
за ОСОБА_2. право сумісної власності на спірний будинок,  суд взагалі не досліджував,  в чому саме збільшилась цінність
будинку,  за рахунок чиїх трудових та
грошових затрат. Чи є збільшення цінності будинку істотним,  тобто таким,
що дає можливість прийти до висновку про набуття ОСОБА_2 права сумісної
власності на цей будинок (наприклад, чи збільшилась його жила площа,  в якому розмірі). Якщо цінність будинку
збільшилась,  то на яку саме частку
ОСОБА_2. набула право власності.

На
порушення  ст. ст. 11,  60 ЦПК України,  суд не роз'яснив сторонам,  що для вирішення даного питання необхідні
спеціальні знання і, у зв'язку з цим, не роз'яснив про їх право на проведення
будівельно-технічної експертизи для з'ясування вказаних вище питань.

Не
з»ясувавши вказаних вище обставин суд ,
на порушення  ст.214 ЦПК
України,  фактично не вирішив спір і в
даній частині позовних вимог.

Оскільки,  судом не розглянуті всі позовні вимоги
заявлені сторонами ( п.5  ст.311
ЦПК),  крім того допущена неповнота,  висновки суду не доведені обставинами
справи,  вказане рішення підлягає
скасуванню,  з направленням справи на
новий розгляд в місцевий суд.

Керуючись  ст.307,
п.5  ст. 311,  309,
313-315 ЦПК України,  апеляційний
суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу задовольнити частково.

Рішення
Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 травня 2007 року
скасувати.

Справу
направити на новий розгляд в той же суд,
в іншому складі.