Справа № 22-1173/07 р.                                          Головуючий
у 1-й інстанції - Яворський І .О.
справи - 5                                      Доповідач
в апеляційній інстанції - Богонюк М. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21
травня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Львівської області у складі:

головуючого -
судді Кота І.Н.,  суддів Богонюка М. Я. і
Курій Н.М. ,  при секретарі Жовнір 0.3.
та за участю сторін і їх представників,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Франківського районного суду м.  Львова
від 20 лютого 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним
рішенням задоволено позов ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і
ОСОБА_4,  третя особа - орган опіки та
піклування,  та

1)
визнано за малолітнім ОСОБА_3 право на частку
в квартирі його батька (ОСОБА_1) за АДРЕСА_1 (в подальшому -„спірна
квартира"),  „виходячи з ідеальної
частки,  на яку має право батько
дитини";

2)
зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод дружині ОСОБА_2 та
синові ОСОБА_3 в користуванні житлом у спірній квартирі та вселити їх за вище
вказаною адресою; 3) стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача 8, 50 грн. „за
сплачене державне мито та 7, 50 грн. на користь держави за судовий збір".

В
апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове,  яким відмовити позивачці
в задоволенні її позовних вимог,
покликаючись на неповне з'ясування судом обставин,  що мають значення для справи,  невідповідність висновків суду обставинам
справи та на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального
права.

Апелянт
вважає,  що твердження суду про те,  що „батько примусово відвіз дитину до батьків
дружини",  яке міститься в
мотивувальній частині оскаржуваного рішення,
ґрунтується виключно на безпідставних припущеннях позивачки і не
підтверджено жодним доказом.

Стаття З
СК України,  на яку покликається суд в
мотивувальній частині рішення,  не
регулює спірні правовідносини,  а
покликаючись на ч.4  ст. 29 ЦК України та  ст. 18 Закону України „Про охорону
дитинства" - суд неповно та невірно їх цитує,  що спотворює їх фактичний змі ст.

Зазначаючи
у рішенні,  що „на день розгляду справи
сторони перебувають у шлюбі",  суд
відхилив клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до закінчення
розгляду справи про розірвання шлюбу між сторонами та визначення місця
проживання їх малолітнього сина ОСОБА_3,
яка була у провадженні іншого суду.

Як
стверджує апелянт,  він жодним чином не
перешкоджав малолітньому синові ОСОБА_3 в користуванні спірною квартирою,  про що зазначав,  як у своєму запереченні на позов,  так і в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи
право дитини на користування квартирою батька,
суд в той же час виносить рішення про право дитини на частку в цій
квартирі - покликаючись при цьому в загальному на „норми Цивільного Кодексу
України",  а не на конкретні
статті,  їх частини,  абзаци,
пункти,  як це передбачено
п.3  ст. 215 ЦПК України.

При
цьому судом не взято до уваги те,  що
спірна квартира належить відповідачам (апелянту та його матері) на праві
спільної сумісної власності - без визначення їх часток у цій квартирі.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення апелянта і
його представника на підтримання апеляційної скарги та заперечення позивачкою
її доводів,  перевіривши матеріали справи
та законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог,  заявлених у
суді першої інстанції,  а також оглянувши
в судовому засіданні матеріали цивільної справи Сихівського районного суду
м.  Львова № 2-658/07 за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,  колегія
суддів дійшла висновку,  що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом
встановлено,  що відповідач ОСОБА_1 та
позивачка уклали шлюб 15.04.2005 року,  а
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_3 (а.с.  6, 7).

Судом
також встановлено,  що спірна квартира
АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить відповідачам по справі
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і право власності на неї вони набули 28.05.1996 року в порядку,  встановленому Законом України „Про
приватизацію державного житлового фонду" (а.с.  10,
11).

Правові
підстави припинення права власності на майно (яким і є спірна квартира) або на
частку у цьому майні встановлені у главі 25 ЦК України.

Згідно
зі  ст. 119 ЦПК України (п.5 ч.2),  позивач повинен визначити правові підстави
позову,  в т.ч. - і зазначити норму
закону,  яка регулює спірні правовідносини,  що є предметом судового розгляду.

Заявляючи
позовну вимогу про визнання „права малолітнього ОСОБА_3 ... на частку
нерухомого майна за АДРЕСА_2,  позивач
зазначає норми закону,  які не мають
жодного відношення до згаданих спірних правовідносин,  зокрема - до припинення права власності
відповідача чи відповідачів на їх частку у згаданому нерухомому майні,  оскільки „право малолітнього ... на частку
нерухомого майна" може бути задоволено лише за рахунок припинення права
власності відповідача чи відповідачів на аналогічну частку у майні,  яке належить їм на праві спільної сумісної
власності.

Задовольняючи
вище згадану позовну вимогу,  суд,  як на закон на підставі якого вирішено цю
позовну вимогу,  покликається на  ст.
ст.  364-368 ЦК України,  які регулюють інші (в т.ч. - і
взаємовиключні) правовідносини,  а не
правові підстави припинення права власності „на частку нерухомого майна"
(інші норми закону,  на які покликається
суд у своєму рішенні,  також не мають
відношення до згаданих спірних правовідносин).

В той же
час,  4.2
ст. 173 СК України встановлено,
що при вирішенні спору між батьками та малолітніми дітьми,  які спільно проживають,  щодо належності їм майна вважається,  що воно є власністю батьків.

Враховуючи
вище наведене,  оскаржуване рішення суду
в цій частині,  як таке,  що ухвалене з неправильним застосуванням норм
матеріального права,  підлягає скасуванню
- з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Як
зазначалось вище,  спірна квартира
належить відповідачам на праві спільної сумісної власності і у відповідності до
ч.1  ст. 369 ЦК України
вони,  як її співвласники,  володіють і користуються нею спільно,  а тому питання про вселення у цю квартиру
інших членів сім'ї (не співвласників квартири) повинно провадитись за згодою
всіх її співвласників.

Аналогічна
за змістом норма міститься і у ч.2  ст.
156 ЖК України,  якою також передбачена
згода власника (співвласника) квартири на вселення у належну їм на праві
власності квартиру інших членів сім'ї (крім вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей).

Норми
глави 2 розділу III ЖК України про користування жилими приміщеннями в будинках
державного і громадського житлового фонду до житлових відносин у приватному
житловому фонді застосовуються у випадках,
коли в главі 6 ЖК є посилання на них або коли схожі житлові відносини не
врегульовані нормами глави 6 і застосування до них глави 2 не суперечить їх
змісту (Правові позиції Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих
категорій цивільних справ. „Житлове право",  п.93).

Як
вбачається зі змісту  ст. 65 ЖК
України,  а також положень п.9 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі
питання,  що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу України" (з урахуванням вище
наведених роз'яснень Верховного Суду України),
згода співвласника квартири на вселення у належну йому на праві
власності квартиру члена сім'ї іншого співвласника повинна бути письмовою.

В той же
час,  співвласник спірної квартири
ОСОБА_4 (співвідповідач по справі) такої згоди на вселення позивачки у належну
їй на праві власності квартиру не давала.

В ході
судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1
заперечив,  що він у будь-якій формі
давав свою згоду на вселення позивачки у спірну квартиру: її проживання у ній
носило тимчасовий характер і було обумовлено пошуком молодого подружжя квартири
для окремого проживання - про наведене свідчить також і нотаріально посвідчена
заява співвідповідачки ОСОБА_4,  подана
до апеляційного суду.

Крім
цього,  за змістом статей 64,  65 ЖК України особа,  яка вселилась у жиле приміщення як член
сім'ї,  не набуває права користування
займаним ним жилим приміщенням,  якщо
вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку
державного чи громадського житлового фонду. Також,  за змістом
ст. 65 ЖК України за особою,  яка
проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї,  не може бути визнано право користування цим
приміщенням,  якщо вона зберігає постійне
місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні (Правові позиції
Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ.
„Житлове право",  п.п.15,  16).

В той же
час,  як вбачається з матеріалів
справи,  позивачка є співвласником
приватизованої за її участі квартири АДРЕСА_3,
зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею згаданому
жилому приміщенні (а.с.  21) та реально у
цій квартирі проживає,  чого і не
заперечує. Крім цього,  як вбачається з
матеріалів справи Сихівського районного суду м.
Львова № 2-658/07 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу і
(зокрема) рішення по справі (яке набрало законної сили),  ОСОБА_2 сама в липні 2006 року забрала свої
речі зі спірної квартири та повернулася у вище згадану квартиру АДРЕСА_3.

Позивачкою
не було представлено суду доказів того,
що при її вселенні у спірну квартиру нею було додержано необхідні для цього
умови,  а саме: отримано письмову згоду
співвласників цієї квартири,  а також
позивачка не виписалась зі свого місця проживання у квартирі АДРЕСА_3,  таким чином зберігаючи за собою право на
користування згаданим житловим приміщенням,
та нікуди не зверталась по питанню своєї прописки (реєстрації) у спірну
квартиру.

Статтею
213 ЦПК України встановлено,  що рішення
суду повинно бути законним і обгрунтованим,
що законним є рішення,  яким суд,  виконавши всі вимоги цивільного
судочинства,  вирішив справу згідно із
законом,  а обґрунтованим є рішення,  ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин,  на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були дослідженими в судовому засіданні.

У п. 1
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 11 «Про судове
рішення» (з наступними змінами) також міститься роз'яснення про те,  що обгрунтованим визнається рішення,  в якому повно відображені обставини,  що мають значення для даної справи,  висновки суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,  дослідженими в судовому засіданні.

Статтями
10 і 60 ЦПК України встановлено,  що
цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона
повинна довести ті обставини,  на які
вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказуванню
підлягають обставини,  які мають значення
для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб,  які беруть участь у справі,  виникає спір.

ст.  160
(ч.1) Сімейного кодексу України встановлено,
що місце проживання дитини,  яка
не досягла десяти років,  визначається за
згодою батьків.

Як
вбачається з позовної заяви та як визнала в ході судового розгляду справи сама
позивачка,  малолітній син сторін
ОСОБА_3,  ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження,  проживає разом з нею по
місцю її прописки (реєстрації) - в квартирі АДРЕСА_3,  співвласником якої вона є. Спору щодо місця
проживання їх сина між позивачкою та батьком дитини,  відповідачем ОСОБА_1,  не має. Крім цього,  відповідачі не заперечують право користування
спірною квартирою саме їх малолітнім,
відповідно,  сином І внуком
(а.с.  27),  а позивачкою не було подано суду доказів
того,  що відповідачами чиняться
перешкоди в користуванні цією квартирою саме згаданому малолітньому.

За вище
наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те,  що твердження позивачки про перешкоди зі
сторони відповідача ОСОБА_1 в користуванні спірною квартирою його малолітнім
сином є безпідставними і надуманими та спрямованими на фактичну реалізацію
цього права саме нею,  як матір'ю
малолітньої дитини,  а тому її позовні
вимоги і в цій частині до задоволення не підлягають,  як безпідставні та надумані.

З урахуванням
вище наведеного колегія суддів приходить до висновку про те,  що оскаржуване апелянтом рішення не можна
визнати обґрунтованим,  а тому воно
підлягає скасуванню - з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у
задоволенні її позовних вимог.

Керуючись  ст.
369 ч.1 ЦК України,   ст. 173 ч.2 СК України,  ст, 156 ч.2 ЖК України,   ст.
ст.  10,  60,
303,  307 ч.1 п.2,  309 ч.1 п.п. 1,  2,  3,
4,  314 ч.2,  316 ЦПК України,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Франківського
районного суду м.  Львова від 20 лютого
2007 року скасувати та ухвалити нове,
яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо
до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання рішенням
законної сили.