РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15
травня 2007р.                                                                                м.  Івано-Франківськ

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської
області в складі:

головуючого                                                      Соколовського
В.М. ,

суддів                                                                  Матківського
Р.Й.,  Фединяка В.Д.

секретаря                                                            Пилипчук
Н.Б.

з
участю:                                                             апелянта
ОСОБА_1.,  представника

відповідачки ОСОБА_2 -ОСОБА_3  та адвоката ОСОБА_4

розглянувши   у
відкритому   судовому   засіданні
апеляційну   скаргу   ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного
суду від 15 березня 2007 року, -

встановила:

ОСОБА_1звернувся
28 листопада 2006 року в суд з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як спадкоємців першої черги померлого ОСОБА_7 про стягнення
боргу та процентів за договором позики на суму 50752грн. 50коп.

Рішенням
Тисменицького районного суду від 15 березня 2007 року в задоволенні даного
позову ОСОБА_1. відмовлено за спливом шестимісячного строку на
пред"явлення позовних вимог до спадкоємців - відповідачів.

Не
погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_1подав апеляційну скаргу,  в
якій зазначив,  що оскаржуване рішення
винесено з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального
права,  а також протирічить обставинам
справи,  які встановлені в судовому
засіданні,  тому підлягає скасуванню.
Вимоги скарги мотивує тим,  що в рішенні
суд невірно витлумачив ч.2  ст. 1281 ЦК України,  якою встановлено шестимісячний строк для
кредитора спадкодавця не на звернення до суду із позовом до спадкоємців,  а на пред"явлення вимог до спадкоємців,  які прийняли спадщину. Такий же порядок
імплементовано і до п.189 „Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України",  що
затверджена наказом Мінюсту за №20/5 від 03.03.2004 року. Про смерть боржника -
спадкодавцяОСОБА_7  він довідався в
березні 2006 року і 22 березня того ж року подав за місцем відкриття спадщини -
в Тисменицьку районну державну нотаріальну контору заяву - претензію із
ксерокопією розписки про надання ОСОБА_7 позички в сумі 3000 доларів США із виплатою 60%
річних за її користування. Однак,  борг
за

Справа №
22-ц-549/2007р.                           Головуючий
у 1 інстанції Струтинський Р.Д.

Категорія
18                                                   Доповідач
Соколовський В.М.

2

договором позики йому не
було повернуто і він звернувся в листопаді 2006 року до суду із позовом до
спадкоємців про повернення боргу. Борг становить на момент смерті ОСОБА_7,  тобто з 17 березня 2002 року по
ІНФОРМАЦІЯ_1,  3000 доларів США основної позики
та 7050 доларів США за
користування позикою в розмірі 60% річних,
а разом 10050 доларів США,  що за офіційним курсом НБУ на момент розгляду справи
становить 50752грн. 50коп. Таким чином вважає,
що не втратив законного строку на пред"явлення вимоги про
повернення боргу за договором,  а також і
на звернення до суду з такими вимогами.

Просив
скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове про задоволення його позовних
вимог на суму 50752грн. 50коп. та стягнення на його користь судових витрат по
справі.

В
судовому засіданні апелянт ОСОБА_1підтримав вимоги скарги з вище зазначених
мотивів та просив задоволити її в повному об"ємі. При цьому він
уточнив,  що просить стягнути із
спадкоємців боржника суму боргу за договором позики в розмірі 3000 доларів США,
що в еквіваленті становить 15 150грн.,  та 60-ть процентів річних за користування
позикою строком з 17.03.2002 року по 17.02.2006 року в розмірі 7050 доларів США,
що в еквіваленті становить 35602грн. 50коп.,  а також всі судові витрати,  які він поніс при розгляді справи.

Представник
відповідачки ОСОБА_2 -
ОСОБА_3  та адвокат ОСОБА_4 вимоги
апеляційної скарги не визнали,  вважають
рішення суду першої інстанції законним і обгрунтованим,  а доводи скарги безпідставними.

Вислухавши
доповідача,  пояснення апелянта
ОСОБА_1.,  представника відповідачки
ОСОБА_2 - ОСОБА_3  та адвоката ОСОБА_4,  перевіривши матеріали справи,  колегія судців вважає,  що апеляційна скарга підлягає до часткового
задоволення з таких підстав.

Постановляючи
рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.,  суд першої інстанції виходив з того,  що,
оскільки,  позивач - кредитор в
першій декаді березня місяця 2006 року довідався про смерть боржника -
спадкодавця та про відкриття спадщини після його смерті,  однак до суду із вимогами до спадкоємців
звернувся лише 28 листопада 2006 року,
тобто із спливом шестимісячного строку,
визначеного вимогами ч.2  ст. 1281
ЦК України,  то це припиняє його права на
пред"явлення позовних вимог до спадкоємців -відповідачів.

Такий
висновок суду першої інстанції,  на думку
колегії суддів,  є передчасним та
неправильним і суперечить здобутим по справі доказам.

Як
вбачається із матеріалів справи,  01
грудня 2002 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був укладений письмовий
договір позики (а.с. З),  відповідно до
якого позивач 17 березня 2002 року передав у користування ОСОБА_7 грошові кошти
в сумі 3000 доларів США з
виплатою 60% річних за користування позикою,
аОСОБА_7  зобов'язувався щомісячно
сплачувати проценти в розмірі 5-ти відсотків,
тобто 150 доларів США,  та повернути всю суму позики в термін
до 01 рудня 2003 року. Свої зобов'язання останній не виконав та ІНФОРМАЦІЯ_1
боржник помер,  що підтверджується ксерокопією
свідоцтва про смерть ОСОБА_7.  (а.с. 25).

Статтею
1220 ЦК України визначено,  що спадщина
відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом
відкриття спадщини є день смерті або день,
з якого вона оголошується померлою.

Згідно  ст. 1221 цього ж Кодексу,  місцем відкриття спадщини є останнє місце
проживання спадкоємця.

Факт
проживанняОСОБА_7  до настання смерті по АДРЕСА_1,  стверджується ксерокопією будинкової книги
(а.с. 27-31).

Відповідно
до  ст. 1261 ЦК України,  у першу чергу право на спадкування за законом
мають діти спадкодавця,  у тому числі
зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті,  той з подружжя,  який його пережив,  та батьки.

3

Спадкоємцями
першої черги покійного є його дружина ОСОБА_2 та двоє повнолітніх дітей: дочка
- ОСОБА_5; син -ОСОБА_6.

Статтею
1268 ч.3 ЦК України
передбачено,  що спадкоємець,  який постійно проживав разом із спадкодавцем
на час відкриття спадщини,  вважається
таким,  що прийняв спадщину,  якщо протягом строку,  встановленого
ст. 1270 цього Кодексу,  він не
заявляв про відмову від неї. Згідно  ст.
1269,  ч.ч.1, 2 ЦК України,  спадкоємець,
який бажає прийняти спадщину,  але
на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем,  має подати до нотаріальної контори заяву про
прийнятя спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно
до  ст. 1270,  ч.1 цього Кодексу,  для прийняття спадщини встановлюється строк у
шість місяців,  який починається з часу
відкриття спадщини.

Згідно  ст. 1272,
ч.1 ЦК України,  якщо спадкоємець протягом строку,  встановленого
ст. 1270 цього Кодексу,  не подав
заяву про прийняття спадщини,  він
вважається таким,  що не прийняв її.

Як
вбачається із будинкової книги та стверджується показами відповідачів і їх представника
(а.с. 27-31),  протокол судового
засідання а.с. 41-42),  спадкоємці ОСОБА_2 - дружина
спадкодавця і ОСОБА_5 - дочка спадкодавця на час відкриття спадщини постійно
разом проживали із спадкодавцем та протягом строку,  встановленого
ст. 1270 ЦК України,  вони не заявили про відмову від прийняття
спадщини,  тобто являються такими,  що належним чином прийняли спадщину.
Відповідач ОСОБА_6 - син
спадкодавця,  на час відкриття спадщини
разом із спадкодавцем постійно не проживав та із заявою,  у визначений
ст. 1270 ЦК України
строк,  до нотаріальної контори про
прийняття спадщини не звертався,  тобто
вважається таким,  що -не прийняв її,  а тому відповідати за даним позовом не
може,  оскільки являється неналежним
відповідачем.

Відповідно
до  ст. 1281,  ч.2 ЦК
України,  кредиторові спадкодавця
належить протягом шести місяців від дня,
коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини,  пред"явити свої вимоги до
спадкоємців,  які прийняли спадщину,  незалежно від настання строку вимоги.

Як вбачається
із матеріалів справи,  кредитор
ОСОБА_1дізнався про смерть боржника ОСОБА_7.
в березні 2006 року та 22 березня 2006 року звернувся в Тисменицьку
районну державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини із заявою -
претензією до спадкоємців померлого про повернення боргу за договором позики та
процентів за користування позикою на загальну суму 6800 доларів США,
що в еквіваленті становить 34340грн. (а.с. 20-23).

Згідно  ст. 1282 ЦК України,
спадкоємці зобов"язані задовольнити вимоги кредитора повністю,  але в межах вартості майна,  одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців
зобов"язаний задовольнити вимоги кредитора особисто,  у розмірі,
який відповідає його частці у спадщині.

Пунктом
189 „Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України",  затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5 визначено,  що нотаріус за місцем відкриття спадщини в
строк,  установлений  ст. 1281 ЦК України,  приймає
претензії від кредиторів спадкодавця,
претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від
строку настання права вимоги. Про претензію,
що надійшла,  нотаріус доводить до
відома спадкоємців,  які прийняли
спадщину або виконавця заповіту.

Огтже,  при таких обставинах,  колегія суддів вважає,  що кредитор спадкодавця ОСОБА_7.  ОСОБА_1не втратив строк,  встановлений
ст. 1281 ЦК України,  на пред"явлення вимоги до спадкоємців
про повернення боргу,  оскільки в
шестимісячний строк звернувся з письмовою заявою-претензією до Тисменицької районної
державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини до спадкоємців про
поверння боргу за договором позики. Тому невірним є висновок суду першої
інстанції щодо пропуску такого строку

4

позивачем,  поскільки суд помилково вважав,  що ОСОБА_1,
як кредитор спадкодавця,  повинен
був звернутися в цей шестимісячний строк тільки до суду з позовними вимогами до
спадкоємців.

В
зв"язку з наведеним,  колегія суддів
вважає,  що позовні вимоги ОСОБА_1.
підлягають до задоволення,  однак,  частково.

На момент
укладення угоди міжОСОБА_7  та ОСОБА_1
чинним був Цивільний Кодекс України в редакції 1964 року.

Відповідно
до  ст. 374 цього Кодексу (в редакції
1964р.) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі,  визначені родовими ознаками,  а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і
якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Статтею
170 цього ж Кодексу (в редакції 1964р.) було визначено,  що проценти по грошових та інших
зобов'язаннях не допускаються за винятком операцій кредитних установ,  зобов'язань по зовнішній торгівлі та інших
випадків,  зазначених у законі.

Тому при
укладенні договору позики сторони не мали законного права вказувати в ньому про
сплату процентів за користування позикою і така умова є нікчемною.

На час
пред'явлення вимоги до спадкоємців про повернення боргу за договором
позики,  дані правовідносини регулюються
нині діючим Цивільним Кодексом,  статтею
625,  ч.2 якого визначено,  що боржник,
який прострочив виконання грошового зобов'язання,  на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час
прострочення,  а також три проценти
річних від простроченої суми,  якщо інший
розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач
при поданні позову до суду та під час судового засідання не заявляв вимоги про
сплату процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання,  а просив суд стягнути з відповідачів проценти
в розмірі 60-ть відсотків від суми позики,
які були обумовлені в договорі,
за весь час користування позикою. Тому,
при наведених вище обставинах,
колегія судців приходить до висновку,
що така вимога позивача про повернення процентів за користування позикою
не підлягає до задоволення. Окрім того,
в судовому засіданні сторони зазначили,
що боржникОСОБА_7  неодноразово сплачував проценти ОСОБА_1. продуктами,  що підтвердив і сам позивач.

Враховуючи
вище зазначене,  колегія судців приходить
до висновку,  що позов підставний і
підлягає до задоволення частково на суму 15150грн. (еквівалент 3000 доларів
СІЛА),  яка зазначена в договорі як сума
позики. В решті позову слід відмовити за безпідставністю заявлених вимог.
Вказану суму слід стягнути з ОСОБА_2 таОСОБА_5,
які є належними відповідачами за даним позовом.

Питання
розподілу судових витрат між сторонами колегія суддів вирішує у відповідності
до  ст. 88 ЦПК України.

На підставі
п.189 „Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України",  затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 03.03.2004р. №20/5,   ст.   ст.
170,  374 ЦК України (в
редакції 1964 року),   ст.
ст.  625,  ч.2; 1281,
1282 ЦК України,  керуючись
ст.  ст.  88,
307,  309,  313, 314,
316,  317ЦПК України,  колегія суддів,  -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Тисменицького районного суду
від  15
березня 2007 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов
ОСОБА_1 задовольнити частково.

5

Стягнути
на користь позивача із спадкоємців ОСОБА_7 -ОСОБА_2 і ОСОБА_5 по 7575грн. з кожної як борг за договором
позики,  відповідно до розміру їх часток
у спадщині,  а також стягнути на користь
ОСОБА_1. з відповідачів в рівних частках 151грн. 50коп. державного мита та
30грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи,  які оплатив позивач при подачі позову до суду
і є пропорційними до його задоволених вимог.

В решті позову
відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення,  однак може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили.