Головуючий 1 інстанції Блохін А.А.
Справа № 4420,
2007р.                                   Доповідач
РІШЕННЯ

Іменем України

26 червня  2007 року Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого
судді Курило В.П. суддів Шамрило Л.Г.,
Санікової О.С.  при секретарі  Степаненко В.Б.

розглянув
у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою Державного підприємства „Артемвугілля" на рішення
Центрально-Міського районного суду міста Горлівки від 15 березня 2007 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства „Артемвугілля" про
поновлення на роботі,  стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До
апеляційного суду Донецької області надійшла апеляційна скарга Державного
підприємства „Атемвугілля" на рішення Центрально-Міського районного суду
міста Горлівки від 10 квітня 2007 року,
яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Наказ №282 від 19
червня 2006 року в частині звільнення ОСОБА_1 21 червня 2006 року за п. 1  ст.  40
КЗпП України скасований. ОСОБА_1 поновлена на роботі майстром обліку
відвантаження і договорам структурного підрозділу „Шахта ім.  К.А.Румянцева"
Державного підприємства „Артемвугілля" з 22 червня 2006 року. Стягнуто
з Державного підприємства „Артемвугілля" на користь позивачки середній
заробіток за час вимушеного прогулу 4608 грн. 78 коп. І у відшкодування
моральної шкоди 500 грн. З відповідача на користь держави стягнуті судові
витрати. Рішення в частині поновлення на роботі і стягнення середнього
заробітку у розмірі 752 грн. допущено до негайного виконання.

Додатковим
рішенням того ж суду від 10 квітня 2007 року стягнуті з відповідача на користь
позивачки судові витрати в сумі 1000 грн.

В
апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду з
ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог. Суд
необгрунтовано зробив висновок про те,
що позивачка має переважне право залишатися на роботі   через те,
що такого права у неї не має.

Суд
порушив строки розгляду справи,
неправильно визначив середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Постановив незаконне рішення.

Розглядаючи
справу,  суд першої інстанції
встановив,  що позивачка працювала у
відповідача на різних посадах і останнім часом майстром з обліку відвантаження
і договорах структурного підрозділу шахта ім.
Румянцева Державного
підприємства „Артемвугілля".

Наказом
від 20 квітня 2006 року № 183-к генерального директора Державного підприємства
„Артемвугілля" позивачка була попереджена про майбутнє звільнення з роботи
з 21 червня 2006 року згідно п. 1
ст.  40 КЗпП України у
зв"язку із скороченням штату.

Наказом
№ 282 к від 19
червня 2006 року вона звільнена з роботи за п. 1  ст.  40
КЗпП України у зв"язку із скороченням штату з 21 червня 2006 року.

Звільнення
допущено з порушенням вимог закону. В порушення
ст.  49-2 КЗпП України відповідач
не врахував переважне право позивачки залишитися на роботі перед іншими
працівниками. Відповідач не пропонував позивачці іншу роботу і той час,  як на підприємстві були вакантні посади,  подання,
що адресоване на профспілковий комітет,
з клопотанням дати згоду на звільнення позивачки з роботи,  підписано не уповноваженою особою. Тому суд
поновив позивачку на роботі,  стягнув
середній заробіток за час вимушеного прогулу і відшкодував моральну шкоду,  заподіяну незаконним звільненням позивачки з
роботи,  стягнув на її користь 500 грн.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду,
пояснення представника відповідача,
позивачки,  дослідивши матеріали
справи і доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає,  що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню рішення суду зміні в частині
спору про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,  виходячи з наступного.

Задовольняючи
позовні вимоги і поновлюючи позивачку на роботі,  суд першої інстанції виходив з того,  що відповідач порушив вимоги закону при її
звільненні.

Вказаний
висновок суду є правильним,  таким,  що грунтується на доказах,  повно,
всебічно і об"єктивно перевірених в судовому засіданні.

Суд
встановив,  що позивачка звільнена з
роботи за п. 1  ст.  40 КЗпП України у зв"язку із скороченням
штату. Відповідно до ч. 2  ст.  40 КЗпП України звільнення з підстав,  передбачених ч. 1  ст.  40
КЗпП України допускається,  якщо
неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

З
довідок,  що на а.с.  48,
120-122 видно,  що за станом на
час звільнення позивачки з роботи,  були
вакантні посади,  зокрема старший
прийомоздавальник, ,  ваговий,  продавець продовольчих товарів столової,  прибиральник службових приміщень
гуртожитку,  охоронець. Але ці посади
позивачці не були запропоновані. В судовому засіданні позивачка
підтвердила,  що у випадку її звільнення
з роботи вона могла зайняти одну з вказаних посад.

За таких
обставин у суду першої інстанції були підстави зробити висновок про порушення
відповідачем вимог ч. 2  ст.  40 КЗпП України при звільненні позивачки з
роботи,  порушенні її трудових прав і
інтересів і необхідність захисту її порушеного права шляхом поновлення її на
попереднє місце роботи.

Доводи
скарги про те,  що суд не повно
з"ясував обставини,  що мають
суттєве значення для справи,
безпідставні.

Разом з
тим,  суд першої інстанції зробив
помилковий висновок про те,  що позивачка
мала переважне право залишитися на роботі перед іншими працівниками
підприємства,  зокрема перед майстрами
поверхні відділу технічного контролю якості вугілля ОСОБА_2,  ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5. і відповідач повинен був це ураховувати при її
звільненні. З матеріалів справи видно,
що позивачка на час звільнення з роботи займала посаду майстра по обліку
відвантаження і договорам.  Згідно
штатному розкладу на структурному підрозділі шахта ім. . Румянцева була тільки одна
така посада.  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4  і ОСОБА_5. займали інші посади - майстра ОТК поверхні.

Відповідно
до ч. 2  ст.  42 КЗпП України питання про переважне право
на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв"язку із змінами в
організації виробництва і праці обговорюються при рівних умовах продуктивності
праці і кваліфікації. Таким

чином,  відповідач у даному випадку не повинен був обговорювати
питання,  пов"язані з переважним
правом позивачки на залишення на роботі при вивільненні.

Висновок
суду хоч і є помилковим,  але він не
впливає на законність і обґрунтованість рішення про поновлення позивачки на
роботі через те,  що відповідачем були
порушені інші вимоги закону при звільненні позивачки з роботи. Тому він не може
бути підставою для скасування рішення суду і гіідлягає виключенню з
мотивувальної чистини рішення як помилковий.

Доводи
апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального законодавства,  що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи. Тому рішення суду в наведеній частині є
законним і обгрунтованим і підстав для його скасування не має.

Підлягає
зміні рішення суду в частині спору про стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу. Вирішуючи це питання,
суд першої інстанції правильно виходив з того,  що позивачка відповідно до  ст.
235 ЦПК України має право на виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу. Суд також правильно вказав у своєму рішенні,  що середній заробіток позивачки має бути
визначений з розрахунку середнього заробітку за два останні місяці,  що передували звільненню. Оскільки звільнення
відбувалось у червні 2006 року,  то для
розрахунку середньо місячного заробітку суд мав прийняти заробітну плату
позивачки за травень і квітень 2006 року. А прийняв до уваги суд першої
інстанції заробітну плату позивачки за березень-квітень 2006 року,  що також є помилковим.

Згідно
довідці відповідача,  що на а.с.  80,
заробітна плата позивачки за квітень складає 752-50 грн. при 19 робочих
днях,  а за травень 2006 року 150.50 грн.
при 4 робочих днях. Тому середній заробіток дорівнює: 752.5 + 150.5 : 23
робочих дня = 39.26 грн. а ні 37.68 грн.,
як визначив суд. Тому за 186 днів вимушеного прогулу відповідач має
сплатити позивачці середній заробіток у сумі 39.26 грн. х 186 =7302.38 грн.,  а ні 7008.48 грн.,  як визначив суд.

Судом
встановлено,  що за час вимушеного
прогулу позивачка отримала від центру зайнятості міста Горлівки допомогу по
безробіттю 4715.95 грн.,  а НІ1579.17
грн.,  як вважав суд і 820.53 грн.,  - від відповідача вихідну допомогу. Тому з
середнього заробітку за час вимушеного прогулу мають бути проведені
відрахування вказаних сум і виплаті позивачці належать:

7302.38
- 4715.95 грн. - 820.53 = 1765, 90 грн.,
а ні 4608.78 грн. як визначив суд першої інстанції.

Розглядаючи
справу,  суд першої інстанції зробив
правильний висновок і про те,  що
незаконним звільнення з роботи позивачці заподіяно моральну шкоду,  для відшкодування суд стягнув 500 грн. Доводи
скарги про порушення судом першої інстанції строків розгляду справу не є
підставою для скасування рішення суду через те,
що не грунтуються на законі.

Керуючись  ст.
ст.  304,  307,
308,  309 ЦПК України,  апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Рішення
Центрально-Міського районного суду міста Горлівки від 15 березня 2007 року в
частині спору про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
змінити,  частково задовольнивши
апеляційну скаргу. Стягнути з Державного підприємства „Артемвугілля" на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1765.90
грн.

В решті це ж
рішення залишити без змін,  апеляційну
скаргу відхилити.

Рішення
суду апеляційної інстанції набирає законної сили з часу його проголошення   і
може   бути   оскаржене
у   касаційному   порядку
безпосередньо   до

Верховного суду України протягом
двох місяців з дня проголошення рішення суду апеляційної інстанції.