Справа № 22 - 1197 /
2007                         Рішення постановлено під головуванням
27                                                                           судді
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

25
травня 2007 року                                                                                   місто
Вінниця

Колегія
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у
складі :

головуючого :
Морозовського В.І.,

суддів :                             Глєбова І.К. і
Чорного В.І.,

при секретарі:
Мазур Ю.О.,  розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення
Літинського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2006 року за
позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про визнання недійсним договору дарування
будинку,  -

встановила:

У липні
2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом,  мотивуючи його тим,  що 19 жовтня 1995 року між нею та ОСОБА_2 був
укладений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1. Договір був укладений
на умовах,  що відповідач,  яка є племінницею ОСОБА_1.,  буде довічно її доглядати,  забезпечувати продуктами харчування та
займатися домашнім господарством.  У разі
виконання цих зобов'язань ОСОБА_2 за життя ОСОБА_1 набувала право користування
і володіння жилим будинком та приватизованою земельною ділянкою,  а після смерті дарувальника набувала право
розпоряджатись вказаним майном на власний розсуд.

Під час
підписання договору позивач текст останнього не читала,  вважаючи,
що він складений на досягнутих сторонами умовах. Після підписання
договору відповідач змінила своє ставлення до ОСОБА_1 та не виконує взяті
зобов'язання. При цьому з'ясувалось,  що
договір укладений на інших умовах і не передбачає жодних зобов'язань по
утриманню позивача та позбавляє її права власності на жилий будинок.
Оскільки,  на думку ОСОБА_1,
спірний договір укладався з метою приховати дійсну угоду
про довічне утримання,  тому є удаваним
правочином,  який належить визнати
недійсним у відповідності до вимог ч.2
ст. 235 ЦК України.

Рішенням
Літинського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2006 року позов
задоволено: договір дарування,  укладений
між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та посвідче­ний Літинською державною нотаріальною
конторою 19 жовтня 1995 року і зареєстрований в реєстрі за № 2777,  визнаний недійсним.

В
апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в позові у зв'язку з
допущеними судом порушеннями норм матеріального права та невідповідністю
висновків суду обставинам справи.

У судовому засіданні
апеляційного суду відповідач та її представник - адвокат ОСОБА_3. апеляційну
скаргу підтримали,  представник позивачаОСОБА_4проти
задоволення скарги заперечував.

Перевіривши
матеріали справи,  вислухавши учасників
процесу та обговоривши доводи апеляційної скарги,  колегія судців дійшла висновку про
необхідність задовольнити скаргу,
виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи
позов,  суд першої інстанції виходив з
того,  що договір дарування будинку
ОСОБА_1 уклала під впливом обману,  з
використанням її віку і стану здоров'я,
а також з порушенням чинного законодавства.

Проте такі
висновки суду не відповідають дійсності.

Так,  у відповідності до  ст.
ст. 44 і 244 ЦК України
1963 року,  чинного на момент виникнення
спірних правовідносин,  у даному
конкретному випадку договір дарування мав бути укладений у письмовій формі та
підлягав нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.1  ст. 426 ЦК
України 1963 року договір довічного утримання також потребував
нотаріального посвідчення.

З
матеріалів справи видно,  що договір
дарування укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у письмовій формі та 19 жовтня 1995
року посвідчений нотаріусом Літинської державної нотаріальної контори Строзюк
Т.С.  В тексті договору також
зазначено,  що перед його підписанням
перевірено дієздатність сторін.

Будучи
допитаною в суді першої інстанції,
Строзюк Т.С.  пояснила,  що ОСОБА_1 добровільно "уклала саме
договір дарування житлового будинку,  про
наслідки якого її було попереджено. При цьому позивачем було надано
довідку,  яка необхідна для укладення
договору дарування,  тоді як для
оформлення договору довічного утримання подається довідка за іншою формою.

Суд даним
поясненням належної оцінки не дав та дійшов помилкового висновку про вчинення
позивачем правочину під впливом обману,
що врегульовано нормами ч.1  ст.
229 і  ст. 230 ЦК України 2003
року,  тоді як у своєму рішенні послався
на  ст. 235 цього ж Кодексу,  яка визначає правові наслідки удаваного
правочину,  що не одне й те саме.

Крім
того,  судом не враховані положення  ст.
ст. 71 і 75 ЦК України
1963 року про те,  що загальний строк для
захисту права за позовом особи,  право
якої порушено (позовна давність),
встановлений у три роки і застосовується судом незалежно від заяви
сторін.

Оскільки
на момент звернення з позовом пройшло понад десять років,  тому у відповідності до ч.1  ст. 80 ЦК
України 1963 року у зв'язку із закінченням строку позовної давності до
пред'явлення позову,  ця обставина
являється підставою для відмови у позові.

За таких
обставин рішення суду як таке,  що
ухвалено з порушенням норм матеріальногр права та внаслідок невідповідності
висновків суду обставинам справи,
підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись  ст.
ст.  307,  309,
313,  314,  316 ЦПК України,  колегія суддів,  -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2- задовольнити.

Рішення
Літинського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2006 - скасувати та
ухвалити нове рішення,  яким у
задоволенні позову ОСОБА_1до ОСОБА_2про визнання недійсним договору дарування
будинку - відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двох місяців з дня
проголошення може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду
України.