Справа № 22ц-8532007 р.
Головуючий у 1-й інстанції:
Карапута Л.В. Доповідач:
УХВАЛА

МЕНЕМ   УКРАЇНИ

15 червня 2007 року                                                            місто
Чернігів

Апеляційний    суд
Чернігівської    області у складі:

головуючого - судді Бойко
О.В.., суддів - Горобець
Т.В., Шевченка М.В.

при секретарі - Рачовій І.І.,

з участю   позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_5,
відповідачів

ОСОБА_2, ОСОБА_4 та їх представника
- адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі
апеляційного суду в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2007 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні житлом та стягнення моральної шкоди,

встановив:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення
Деснянського районного суду м.Чернігова від 20 березня 2007
року , яким
йому відмовлено в задоволенні зазначеного позову та ухвалити нове , задовольнивши в
повному обсязі позовні вимоги про визнання будівництва незаконним, зобов'язання
відповідача знести другий поверх гаражу та перенести сарай та навіс , а також стягнути
1200 грн . моральної шкоди.

Доводами апеляційної скарги є посилання на невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, в скарзі зазначається, що суд необгрунтовано
прийшов до висновку про відсутність доказів на обґрунтування позову.

Апелянт вважає, що встановлення судом факту самовільного будівництва
гаражу, сараю та навісу ,
відхилення    при будівництві
від    пожежних     та

санітарних норм, а також , доведеність
факту його підприємницької діяльності по наданню послуг автосервісу є
достатніми доказами для визнання його позову обґрунтованим.

В
судовому засіданні ОСОБА_1та його представник апеляційну скаргу підтримали,
доповнивши, що ст. 376 ЦГЖ
України, на яку посилається суд в рішенні ,
важаючи ОСОБА_1 неналежним позивачем, не позбавляє права, його як власника , особисто
звернутись до суду за захистом свого права.

Відповідачі ОСОБА_2 ,
ОСОБА_4 та їх представник апеляційну скаргу не визнали, вважають що вона
необгрунтована. Просять скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є
власниками будинковолодінь, розташованих на суміжних земельних ділянках.
Відповідачі -співвласники
будинковолодіння, розташованого за АДРЕСА_1. З дозволу виконавчого комітету
Деснянської районної ради м. Чернігова (
а.с.32) в 2003 році
біля свого будинку вони збудували сарай ,
гараж та навіс. Оскільки місце будівництва на плані не було визначене і в
рішенні не застерігалось про обов"язок погодження будівництва з відділом
архітектури, пожежними та санітарними службами, будівництво зазначених будівель
було здійснене в безпосередній близькості від будинку позивача та з відхиленням
від пожежних і санітарних норм..

Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи № ЗО від 17.01.2007 року таке
будівництво може бути визнане самовільним.(
а.с. 144-148). Проте,
встановивши доведеність факту таких порушень при будівництві, та визнавши, що
підприємницька діяльність СПД ОСОБА_2 здійснюється відповідно до отриманого на
це у встановленому порядку дозволу, суд не визнав на підставі лише цих фактів,
доведеність перешкоджання відповідачами користуватись своїм будинком позивачу
ОСОБА_1 Крім того, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, посилаючись на
ст. 376 ЦК України
прийшов до висновку , що
ОСОБА_1 є неналежним позивач у даній справі, зазначивши, що право звернення до
суду з вимогою знесення об"єктів самовільного будівництва мають органи
державної влади або місцевого самоврядування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників,
перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без
змін , виходячи
з наступного .

Позивачем в суді першої інстанції були заявлені вимоги про усунення
перешкод в користуванні будинком, з твердженням, що сам факт самовільного
будівництва відповідачами гаража, сараю та навісу на відстані 4 метрів від його
будинку з відхилення від пожежних і санітарних норм і заняття підприємницькою
діяльністю в цих будівлях, перешкоджають йому вільно користуватись і
розпоряджатись своїм будинком.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції повно та всебічно, з
дотриманням вимог глави 5
ЦПК України дослідив всі надані докази і прийшов до вірного висновку
про   недоведеність   позивачем тих обставин, на які він

посилався в позові. Відповідно до
ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести в суді ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог.

Докази, на які посилається позивач в позові та в
апеляційній скарзі встановлюють факт будівництва відповідачем гаражу, сараю та
навісу без погодження з органами архітектури, містобудування, державного
пожежного та санітарного нагляду. Проте, доказів стосовно того, що самовільно
збудовані гараж, сарай та навіс перешкоджають позивачу користуватись своїм
будинком АДРЕСА_2, а
також про нанесення йому цим моральних збитків, позивач суду не надав. Його
пояснення щодо хвилювання про пожежну безпеку своїх будівель, про шкідливість
викидів при здійсненні підприємницької діяльності відповідача, не є належними
доказами фактів чинення перешкод в користуванні власністю. Тим більше,
відповідно до листа Державного управління охорони навколишнього природного
середовища в Чернігівській області від 29.12.2006 року ( а.с. 186) вбачається,
що негативний вплив при проживанні та діяльності СПД ОСОБА_2 на навколишнє
середовище відсутній. Питання впливу стану середовища життєдіяльності людини на
здоров"я населення відноситься до компетенції органів Міністерства охорони
здоров"я , як
зазначено в названому листі, але таких доказів позивач суду не надав і
клопотання про їх витребування не заявляв. Вимога позивача про визнання
будівництва незаконним не є способом захисту цивільних прав та інтересів .

Отже, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову
повністю по суті є правильним ,
ухваленим на підставі повно та всебічно досліджених доказів і встановлених
обставин.

В той же час, посилання суду першої інстанції на ст.376 ЦК України з
висновком щодо неналежності позивача, апеляційний суд вважає невірним,
оскільки, зазначена норма закону регулює правовідносини, що виникають з права
власності на землю чи земельну ділянку (
Гл.27 ЦК України) ,та правовідносини, що виникають між органами
державної влади чи місцевого самоврядування з приводу землекористування,
зокрема щодо правомірності використання земельних ділянок.. Правовідносини
захисту права власності врегульовано гл.29 ЦК України , зокрема ст. 391 ЦК
України, відповідно до якої власник має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та розпорядження власністю.

Стосовно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для його задоволення ,
зазначивши недоведеність спричинення позивачу втрат немайнового характеру
будівництвом спірних будівель та здійсненням підприємницької діяльності. Така
позиція суду першої інстанції також узгоджується з положеннями ч.3 ст.386 ЦК
України, яка передбачає можливість відшкодування моральної шкоди власнику лише
при умові порушення його прав.

Відповідно до ст.386 ч.2 ЦК
України власник , який має
підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою,
може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання
порушень, проте, з такою вимогою та саме з цих підстав позов не заявлявся.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України , апеляційний суд
перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308
ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін , а апеляційна
скарга відхиленню , якщо
оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального
права. І не може бути скасоване правильне по суті судове рішення з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303,
304, 307, 308, 315, 319 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний
суд

ухвалив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2007 року залишити
без змін.

Ухвала набуває законної сили негайно після проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяця.