Справа № 22-4906/2007
рік                          Головуючий у
1 інстанції Галкін В.М.
Категорія    41                                                 Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2007
року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючої
Ювченко Л.П. суддів Маширо О.П.,  РезніковійЛ.В. при секретарі Стефановій ЇМ.  розглянувши у відкритому судовому засіданні в
м. Донецьку цивільну справу по апеляції ОСОБА_1 на рішення Красноармійського
міськрайонного суду від 5 березня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
відкритого акціонерного   товариства   „Вугільна
кампанія   шахта   Красноармійська-Західна"   про стягнення премії,  середнього заробітку за час затримки
розрахунку,  моральної шкоди,

установив:

До
апеляційного суду звернувся ОСОБА_1.3 апеляційною скаргою на рішення суду,  яким були частково задоволені його позовні
вимоги.

Суд
виходив з того,  що вимоги позивача про
нарахування та сплату йому премії за лютий та жовтень 2005 року,  а також січень-травень,  липень-серпень 2006 року не грунтуються на
законі,  оскільки наказів про позбавлення
його у ці місяці премії не було,  тому
довід позивача про незаконне позбавлення його премії не відповідає дійсності.

Що
стосується середнього заробітку за час затримки розрахунку,  то суд встановив,  що при звільненні з роботи 3 жовтня 2006 року
позивач просив перерахувати його розрахункові суми на банкомат разом із
заробітною платою за вересень,  про що
зробив власноручний запис у наказі про звільнення.

Заробіток
за вересень 2006 року був перерахований 17 жовтня 2006 року,  у той же день позивачеві була перерахована
розрахункова сума у розмірі 3 488 грн. 99 коп. Однак лишилась несплаченою
заробітна плата за 3 робочих дні жовтня 2006 року у сумі 345 грн. 73 коп.,  яка була перерахована на банкомат 20 листопада
2006 року.

За таких
обставин суд першої інстанції нарахував середній заробіток за час затримки
розрахунку за період з 17 жовтня по 20 листопада 2006 року,  тобто за 27 днів у загальній сумі 3 521 грн.
88 коп.

Оскільки
права позивача були порушені несвоєчасним розрахунком з ним,  суд також стягнув 300 грн. у відшкодування
моральної шкоди.

В
апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду в частині розміру
стягнутого середнього заробітку та в цій частині ухвалити нове,  яким збільшити суму цього відшкодування до 6
130 грн. 68 коп.,  оскільки вважає,  що середній заробіток слід стягнути за період
з 3 жовтня по 20 листопада 2006 року,
тобто з дня його звільнення,

бо він
не знав,  що повний розрахунок при
звільненні має бути проведений у день звільнення,  тому і написав таку заяву.

Заслухавши
пояснення сторін та їх представників,
дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає,  що
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без змін,  з таких підстав.

У
відповідності до вимог  ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без
змін,  якщо визнає,  що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимоги матеріального і процесуального права.

На думку
апеляційного суду оскаржуване рішення суду відповідає вимогам закону,  тому підстав для його скасування немає.

Ухвалюючи
рішення,  суд першої інстанції
всебічно,  повно і об"єктивно
дослідив надані сторонами докази,
правильно встановив фактичні обставини справи та зробив правильні
правові висновки про те,  що вимоги
позивача не грунтуються на законі.

Як
вбачається з матеріалів справи,  позивач
працював на шахті з 4 листопада 2002 року по 3 жовтня 2006 року.

Наказом
за № 4553к від 5 жовтня 2006 року він був звільнений за власним бажанням (а.с.
44).

У
відповідності до вимог  ст. 116 КЗпП
України при звільненні працівника виплата всіх сум,  що належить йому від підприємства,  провадиться в день звільнення. Якщо працівник
в день звільнення не працював,  то
зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після
пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

З
матеріалів справи вбачається,  що
останнім робочим днем позивача було З жовтня 2006 року. Він у цей день
працював,  однак у своїй власноручній
заяві на наказі про звільнення він попросив перерахувати його розрахункові суми
на банкомат одночасно
з перерахуванням на банкомат
заробітку за вересень (а.с. 44).

Задовольняючи
таке волевиявлення позивача,  17 жовтня
2006 року на його кредитку картку була перерахована розрахункова сума у розмірі
3 488 грн. 99 коп. (а.с. 19). Однак у подальшому з"ясувалось,  що відповідач не повністю розрахувався з
ОСОБА_1,  бо не перерахував йому
заробіток за три останніх робочих дні жовтня у сумі 345 грн. 73 коп. Вказана
сума була перерахована на кредитку картку позивача 20 листопада 2006 року (а.с.
20).

За таких
обставин суд першої інстанції підставно виходив з того,  що середній заробіток за час затримки
розрахунку слід нараховувати позивачеві за період з 17 жовтня по 20 листопада
2006 року.

Апеляційний
суд не може прийняти довід позивача про те,
що він не знав положення закону,
згідно з яким повний розрахунок із звільненим працівником провадиться у
день звільнення,  тому і написав заяву
про перерахування йому розрахункових сум разом із вересневою заробітною
платою,  оскільки відповідач задовольнив
волевиявлення позивача,  викладене у його
власноручній заяві. Довід позивача про те,
що його примусили написати таку заяву,
також не може бути прийнятий,
оскільки є безпідставним та не доведеним.

Таким
чином,  апеляційний суд вважає,  що апеляційну скаргу як безпідставну слід
відхилити,  оскаржуване рішення суду як
таке,  що відповідає вимогам закону,  залишити без змін.

Керуючись  ст.  ст.
308,  313,  315 ЦПК України,  апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Красноармійського міськрайонного суду від 5 березня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання нею законної сили.