Справа N 22ц 1199 - 2007 року            Головуючий 1 інстанції Димитров B.I.
Категорія-5.                                Доповідач
апеляційної інстанції Лисенко
УХВАЛА

іменем України.

25
червня 2007 року.                                                                м.  Миколаїв.

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Кутової
Т.З. та Данилової О.О.,

із секретарем
судового засідання Швейновою І.В.,

з участю :

позивачки
ОСОБА_1,

відповідачів
ОСОБА_2  та ОСОБА_3,

представника
ОСОБА_2  - ОСОБА_4,  у відкритому судовому засіданні за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 переглянула рішення місцевого Ленінського районного
суду м.  Миколаєва від 10 квітня 2007
року,  ухваленого в цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу будинку.

Заслухавши
доповідь судді,  пояснення представника
позивача,  перевіривши у межах оскарження
обставини та докази,  якими сторони їх
стверджували , -

установила:

9 жовтня 2006
року ОСОБА_1 пред'явила зазначений позов.

Його
обґрунтовувала тим,  що 17 жовтня 2000
року за власні 2 500 доларів придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

Проте,  при нотаріальному посвідченні договору,  бажаючи зберегти сім'ю доньки,  покупцями квартири-вказала доньку та зятя,  відповідачів по справі.

Посилаючись
на удаваність угоди в частині покупця,
просила позов задовольнити.

ОСОБА_3 позов
визнала у повному обсязі.

ОСОБА_2  позов не визнав,  пояснивши,
що спірну квартиру придбали він та колишня дружина у спільну часткову
власність за спільні кошти. Дійсно,
гроші за квартиру продавцеві передавала позивачка,  але ці гроші належали подружжю,  а не позивачці. ОСОБА_5 була близькою
подругою ОСОБА_1 і,  за повної
довіри,  що панувала на той час у
сім'ї,  нічого дивного в у цьому не було.

Рішенням
місцевого Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 10 квітня 2007 року у позові відмовлено за недоведеністю.

Не
погоджуючись із цим,  ОСОБА_1 рішення
оскаржила й просила скасувати,
оскільки,  як на її думку,  суд дав неналежну оцінку зібраним по справі   доказам
та   неправильно   застосував
норми   матеріального   права.

Апеляційну
скаргу слід відхилити,  оскаржене рішення
суду 1 інстанції

залишити  без зміни,
оскільки той  постановив його з
додержанням  норм матеріального й
процесуального права.

Вирішуючи
спір таким чином,  як викладено у
оскарженому рішенні,  місцевий суд
виходив з того,  що належних та
допустимих доказів тому,  що покупцем
квартири АДРЕСА_1 є позивачка - немає,  а
тому її вимоги не можуть бути задоволені.

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області погоджується з такими обставинами та правовідносинами,  висновки суду 1 інстанції щодо них і
результату вирішення справи,  вважає
вірними,  обґрунтованими й законними.

За
статтею 213 ЦПК України та постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від
29 грудня 1976 року "Про судове рішення",  рішення суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Рішення
визнається законним тоді,  коли суд,  виконавши всі вимоги цивільно-процесуального
законодавства,  вирішив справу згідно із
законом.

Обгрунтованим
є рішення,  ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин,  на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

При
ухвалені рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК
України про їх належність та допустимість. Обставини,  які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування,  не можуть
вважатися встановленими в цивільній справі,
якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не
може грунтуватися на припущеннях.

При
цьому,  згідно із статтею 60 ЦПК
України,  обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні,  яка
посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність
позову є підставою для відмови у його задоволенні.

Саме наведеним і
слід керуватися при вирішені даного спору.

Відповідно
до  ст.
227 ЦК України
( чинного з 1 січня 1964 року),  а на час
укладення оспорюваного договору діяв саме зазначений кодекс,  договір купівлі-иродажу квартири підлягав
нотаріальному посвідченню. Тому сторони можуть заперечувати його лише певними
допустимими доказами.

В
матеріалах даної справи відсутні будь-які допустимі докази тому,  що покупцем спірної квартири була
позивачка,  а не колишнє подружжя
ОСОБА_2.

Самі ж
по собі нечіткі,  часом суперечливі
пояснення матері та доньки ОСОБА_1 й ОСОБА_3 щодо обставин укладення договору г бездоказовими,  а тому не можуть слугувати задоволенню
позову.

Пояснення
ОСОБА_5 про передачу їй позивачкою грошей за квартиру теж не спростовують
відомостей,  виписаних у договорі щодо
покупця,  оскільки підтверджують лише
саму передачу грошей і не висвітлюють питання їх належності.

Крім
того,  вже у самій позовній заяві,  підтвердивши це і у засіданні апеляційної
інстанції,  позивачка стверджувала,  що спірна квартира набувалася донькою та
колишнім зятем у їх спільну часткову власність.

Мотивом
придбання квартири - було бажання укріпити їх сім'ю.

Проте
цього досягнуто не було,  що і викликало
пред'явлення зазначеного позову.

За чинним же
законодавством недосягнення мотиву угоди - не тягне її недійсності.

За наведеного
позов не підлягає задоволенню.

Оскільки
ж такого ж висновку з тих же мотивів дійшов і місцевий суд,  то підстав для задоволення апеляційної скарги
немає.

Керуючись  ст.
ст.  307-308,  313-315 ЦПК України,  колегія суддів , -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
місцевого Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 10 квітня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає
чинності з дня її проголошення і з цього часу протягом двох місяців може бути
оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.