РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21
червня 2007р.                                                                                 м.  Івано-Франківськ

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської
області в складі:

головуючої
Мелінишин Г.П.,

суддів                                                                  Беркій
О.Ю.,  Девляшевського В.А.

секретаря                                                            Сем"янчук
С. Й.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
примусове виконання зобов"язання за апеляційною скаргою ОСОБА_2. на
рішення Івано-Франківського міського суду від 20.03.2007р., -

встановила:

ОСОБА_1
звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2.,
ОСОБА_3 про примусове виконання зобов"язання.

Позовні
вимоги мотивувала тим,  що відповідач
ОСОБА_3 заборгував їй 16 тис.  грн. за
отримані ним під реалізацію та реалізовані телефонні картки. Відповідачка
зобов"язалась повернути ці кошти,
про що власноручно 28.03.2006р. склала розписку. Посилаючись на те,  що ОСОБА_2 відмовилась від добровільного виконання
зобов"язання просила задовольнити позов.

Ухвалою
Івано-Франківського міського суду від 16.03.2007р. позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Рішеням
Івано-Франківського міського суду від 20.03.2007р. позов задоволено.

На дане
рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Зазначає,  що рішення суду не відповідає вимогам закону
та дійсним обставинам справи. Задовольняючи позов та стягуючи з неї на користь
позивачки 16 тис.  грн. суд не
врахував,  що між ними не було жодних
зобов'язань щодо отриманя товару та оплати за нього. А отже відносно ОСОБА_1 у
неї,  як третьої особи не виникло ніякого
обов'язку. Такі зобов'язання відповідно до
ст. 511 ЦК України
могли б породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора у
випадках,  встановлених договором.  В той же час позивачка не представила суду
будь-яких доказів щодо договірних правовідносин між нею та ОСОБА_3,  обгрунтування розміру боргу та ін. Надуманим
є також висновок суду і щодо заміни боржника,
доказом чого є розписка,  оскільки
такий висновок не грунтується на вимогах закону. Правочин щодо заміни боржника
за формою повинен відповідати такій самій формі,  що і правочин на підставі якого виникло
зобов"язання. Враховуючи,  що
позивачка не представила доказів укладеного між нею та ОСОБА_3 договору
купівлі-продажу телефонних карток,  то
відповідно розписка,

Справа №
22-Ц-649 /2007р.                        Головуючий
у 1 інстанції Барашков
В.В.

Категорія
11                                                  Доповідач
Мелінишин Г.П.

2

дана нею
28.03.2006р. є нікчемним правочином і не може бути підставою для задоволення
позову. Посилаючись на зазначені обставини просила рішення суду скасувати,  справу направити на новий судовий розгляд.

В
засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримав з
наведених у ній мотивів.

Представник
ОСОБА_1 доводів скарги не визнала,
посилаючись на обгрунтованість висновків суду.

Вислухавши
доповідача,  пояснення представників
сторін,  перевіривши матеріали
справи,  колегія суддів приходить до
висновку,  що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи
позов ОСОБА_1 суд виходив з того,  що ОСОБА_2
повинна нести відповідальність за позиковим зобов"язанням,  яким за її та згодою кредитора було проведено
заміну боргу ОСОБА_3

Такий
висновок суду не відповідає дійсним обставинам справи та не грунтується на
вимогах закону,  а тому колегія суддів
погодитися з ним не може.

Відповідно
до положень  ст.   ст. 509,
520,  522 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення,  в якому
одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу,  надати
послугу,  сплатити гроші тощо),  а кредитор має право вимагати від боржника
виконання його обов"язку. Боржник у зобов"язанні може бути замінений
іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.

Правочин
щодо заміни боржника у зобов"язанні вчиняється у такій самій формі,  що правочин на підставі якого виникло
зобов"язання.

Новий
боржник у зобов"язанні має право висунути проти вимоги кредитора всі
заперечення,  що грунтуються на
відносинах між кредитором і первісним боржником.

В
судовому засіданні встановлено,  що
відповідачка ОСОБА_2 зобов"язались повернути частково ОСОБА_1
заборгованість по придбаних у неї сином ОСОБА_3 телефонних карток - всього на
суму 16000грн.,  про що власноручно
28.03.2006р. склала відповідну розписку (а.с. 4).

Саме на
підставі вказаного боргового зобов"язання суд і прийшов до висновку про
обгрунтованість вимог ОСОБА_1 та стягнення коштів з ОСОБА_2.

Згідно
вимог  ст. 60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини,  на які
вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Заперечуючи
проти вимоги ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_2,
посилалась на відсутність доказів щодо укладення будь-якого договору між
позивачем та ОСОБА_3,  наявністю в
зв"язку з цим певних зобов'язань ОСОБА_3,
обгрунтування суми заборгованості і т.п.

На
підтвердження цих обставин позивачка належних доказів не представила. Що
стосується товарних чеків (а.с. 52-56),
то з їх змісту не вбачається,  що
саме ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_1 телефонні картки та заборгував останній
16000грн.

За таких
обставин висновок про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 є
неправильним.  А тому постановлене
рішення підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в
позові.

Судові витрати
підлягають стягненю відповідно до  ст. 88
ЦПК України.

На
підставі наведеного та керуючись
ст.   ст.  307,
309,  313-314,  316,
317 ЦПК України,  колегія
суддів,  -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Івано-Франківського міського суду
від 20.03.2007р. скасувати. Ухвалити нове рішення,  яким

3

в
задоволенні позову ОСОБА_1до ОСОБА_2 про примусове виконання зобов'язання
відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2. 112 грн. 60грн. понесених судових витрат.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з часу набрання ним законної
сили.