Справа № 22-ц-358/07                                 Головуючий у 1
інстанції   Костюкевич O.K.
- 19                                                Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

15
травня 2007року                                                                                           місто
Луцьк

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області
в складі:

головуючого -
судді Стрільчука В.А.,

суддів - Карпук
А.К., Здрилюк О.І..

при
секретарі  Савчук О.В.

розглянула
у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку справу за позовом ОСОБА_1 до закритого
акціонерного товариства «Автопарк» про відшкодування майнової та моральної
шкоди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2
на рішення Луцького міськрайонного суду від 23 лютого 2007 року.

Особи, які
беруть участь у справі: позивач - ОСОБА_1;

представник
позивача - ОСОБА_2;
відповідач  -  закрите
акціонерне  товариство   «Автопарк»
(далі  -  ЗAT «Автопарк»);

представник
відповідача - Гончарук Наталі я Миколаївна.

Колегія суддів -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1
звернувся в суд з позовом до ЗAT «Автопарк» про відшкодування майнової і моральної шкоди,
мотивуючи його тим, що 18.12.2003 року згідно письмової угоди-заяви здав
відповідачу на зберігання автомобіль Ауді, який за телефонним повідомленням
працівників відповідача був викрадений зі стоянки в ніч з 1 на 2 січня 2004
року, в зв'язку з чим йому завдано майнової шкоди на суму 61000 грн..

Викраденням
автомобіля йому завдана і моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 50000
грн.  і яка полягає в перенесених
хвилюваннях, стражданнях,

погіршенні стану
здоров'я, перенесенні нервового стресу, в зв'язку з чим лікарями встановлено
діагноз «астено-невротичний синдром».

Виниклі
захворювання створили йому велику незручність та внесли суттєві зміни як в його
особистому житті, так і в житті його сім'ї.

Враховуючи
наведене, просив стягнути з відповідача в його користь 61000 грн. майнової та
50000 грн. моральної шкоди.

В ході
розгляду справи позивач збільшив вимоги про відшкодування майнової шкоди та
просив стягнути її в розмірі 80268 грн. 17 коп., тобто вартості автомобіля на
час розгляду справи (а.с.136-137).

Рішенням
Луцького міськрайонного суду від 23 лютого 2007 року в позові ОСОБА_1
відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивач та його представник просять скасувати це рішення і
ухвалити нове - про задоволення позову.

Вважають,
що судом допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне
застосування норм матеріального і процесуального права.

Апелянти
вказують, що суд не прийняв до уваги того факту, що на заяві-угоді про
зберігання транспортного засобу стоїть штамп відповідача, що стверджує факт
прийняття на зберігання автомобіля, а також копії акту огляду технічного стану
транспортного засобу, складеного 30.12.2003 року МП «Імпект», в якому зазначено, що огляд проводився на
стоянці відповідача.

Суд не
проаналізував та не дав оцінки показам свідка ОСОБА_3, який разом з позивачем
залишав автомобіль на стоянці відповідача.

Також
судом порушено норми процесуального права, що виразилось в недослідженні раніше
витребуваних матеріалів кримінальної справи, порушеної по факту крадіжки
автомобіля.

Суд
відмову в позові обгрунтовував покликанням на ч.1 ст.1166 ЦК України,
проігнорувавши спеціальні статті - 936, 949, 950, 951, 977 ЦК України та Закон
України «Про власність», чим порушив та неправильно застосував норми
матеріального права.

В
судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали з
вище наведених підстав.

Представник
відповідача апеляційну скаргу заперечила, просить суд її відхилити і залишити
без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши
осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи скарги, законність і обгрунтованість рішення суду, колегія
суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а
рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про
часткове задоволення позову з наступних підстав.

Відмовляючи
в позові ОСОБА_1, суд першої
інстанції керувався вимогами ч.1 ст.1166 ЦК
України та виходив з того, що позивачем не доведено факту заподіяння
винними діями  відповідача матеріальної
шкоди позивачу,

оскільки не було
встановлено факту передачі позивачем відповідачу автомобіля на зберігання
(стоянку).

Проте,
такі висновки суду суперечать встановленим обставинам справи і зроблені з
порушенням норм матеріального права.

Згідно
ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як па підставу своїх вимог і заперечень.

Так, із
заяви-угоди на зберігання транспортних засобів вбачається, що 18 грудня 2003
року позивач передав відповідачу на спеціально відведене місце для тимчасового
зберігання (стоянки) автомобіль Луді А6, 1995 року випуску, д.н. НОМЕР_1, а товариство
зобов'язалось нести матеріальну відповідальність за збереження транспортного
засобу, прийнятого представником товариства на збереження (а.с.5).

Про
оформлення саме таких заяв-угод при прийнятті транспортних засобів на
збереження ствердив в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_4 - охоронник
відповідача на момент укладення такої угоди. Крім того, свідок пояснив, що
вказані угоди слугували свого роду пропуском і приймались у водія в той час,
коли автомобіль забирався зі стоянки, а при повторному прийнятті автомобіля
знову водію видавалась ця угода. Також додатково вівся журнал в'їзду та виїзду
транспортних засобів. Укладенням та видачею угод займався представник
товариства на ім'я ОСОБА_6. Позивач дійсно залишав на стоянці відповідача
автомобіль Луді, який був викрадений. Про виявлену крадіжку повідомлявся голова
товариства ОСОБА_5, який і розбирався із даним фактом. В день виявлення
крадіжки на стоянці було розбите скло і не було замка на других дверях.

Жодними
доказами представник відповідача не спростувала показів свідка ОСОБА_4 і
ствердила, що дійсно в той час він працював охоронником на стоянці.

Крім
того, покази вказаного свідка підтверджують і пояснення представника
відповідача про те, що дійсно відповідачем велись журнали в'їзду та виїзду
автомобілів, які сторона не може подати, як доказ із-за їх знищення.

Свідки
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ствердили, що позивач в грудні 2003 року залишав автомобіль
на збереження на стоянці відповідача, а відразу після Нового року їм стало
відомо, що автомобіль зі стоянки викрадений.

Про те,
що автомобіль Луді А6 оглядався відповідною комісією Малого підприємства
«Імпект» 30.12.2003 року саме на стоянці відповідача стверджується відповідними
належним чином завіреними копіями акта № 28031 та витягами з журналу реєстрації
видачі довідки-рахунку (а.с.139-141).

Із
постанови слідчого СВ Луцького MB УМВС України у Волинській області від 05.04.2007 року
про зупинення досудового слідства по кримінальній справі вбачається, що
слідством встановлено, що невстановлена особа в ніч на 2 січня 2004 року
незаконно заволоділа зі стоянки ЗАТ «Автопарк», що на вул.Єршова,6 в м.Луцьку
належним позивачу автомобілем Ауді А6 (матеріали кримінальної справи №
11-180-07, а.с.53).

Враховуючи
наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено
факт передачі відповідачу на збереження автомобіля Ауді А6 та його викрадення
саме зі стоянки відповідача.

Колегія
суддів критично відноситься до пояснень представника відповідача про те, що
відповідач не міг надавати послуги по збереженню транспортних засобів, так як
це не передбачено статутною діяльністю товариства, оскільки вказані пояснення
спростовуються пунктом 2.3 Статуту відповідача, згідно якого товариство має
право займатись без обмежень іншими видами підприємницької діяльності, що не
заборонені чинним законодавством, а також заявою-угодою, текст якої розроблявся
саме відповідачем, що стверджує про фактичне надання таких послуг.

Крім
того, із листа відповідача за № 36 від 23.08.2006 року на ім'я начальника
Луцького MB УМВС України у Волинській області (кримінальна справа №
11-180-07, а.с.27) вбачається, що відповідач за період з грудня 2003 року по
січень 2004 року надавав платні послуги тимчасової стоянки на території
товариства, про що для внутрішнього контролю вів журнал обліку транспортних
засобів, який було знищено. Разом з тим, при знищенні цих журналів, відповідач
якимось чином робить висновок про те, що за вказаний період автомобілі марки
Ауді під охорону не приймались.

Колегія
суддів приходить до висновку, що в даному судовому засіданні доведена вина
відповідача у незбереженні автомобіля позивача.

Відповідно
до вимог ч.1 ст.936 ЦК України
за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ,
яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві
у схоронності.

Згідно
ч.2 ст.977 ЦК України
за договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на
спеціальних стоянках зберігай зобов'язується не допускати проникнення в них
сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця.

Відповідно
до вимог ч.1 ст.950 ЦК України за
втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої па зберігання, зберігач
відповідає на загальних підставах.

Згідно
положень ч.1 ст.951 ЦК України
у разі втрати речі зберігачем відшкодовуються завдані поклажедавцеві збитки у
розмірі вартості цієї речі.

Пунктом
9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що коли
відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному
обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на час розгляду
справи.

Із
висновку № 0029 від 31.01.2007 року дослідження спеціаліста-автотоварознавця
Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових
експертиз вбачається, що з врахуванням технічного стану, комплектності та
пробігу, зазначених в акті технічного стану та оцінки транспортного засобу №
28031, ринкова вартість викраденою зі стоянки відповідача належного позивачу
автомобіля Луді Л6 на даний час складає 80268 грн. 17 коп. (а.с.142-143), а
тому саме ця сума і підлягає стягненню з відповідача в користь позивача в
рахунок відшкодування майнової шкоди.

Колегія
суддів приходить до висновку, що своїми неправомірними діями, які   виразились
в   неналежному   виконанні
взятих   на   себе
зобов'язань   по

збереженню
автомобіля, відповідачем заподіяно позивачу і моральну шкоду, яка полягає в
погіршенні стану здоров'я позивача, перенесенні ним стресу, хвилювань та його
душевних стражданнях.

Разом з
тим, враховуючи вимоги розумності і справедливості, колегія суддів приходить до
висновку, що позов про відшкодування моральної шкоди підлягає до часткового
задоволення, а саме в розмірі 1000 грн..

Таким
чином, висновки суду першої інстанції суперечать встановленим обставинам справи
і зроблені з порушенням норм матеріального права, що згідно з статтею 309 ЦПК
України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення.

Підлягають
стягненню з відповідача в користь позивача понесені ним витрати в розмірі 30
грн. на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи апеляційним судом і
в користь держави судовий збір за розгляд справи судами першої та апеляційної
інстанції в розмірі 1216 гри. 77 коп. (802,68 + 8,50 + 401,34 + 4,25) та 30
грн. витрат па інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи судом першої
інстанції.

Керуючись
ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, на підставі ст.ст.23,
936, 950, 951, 977, 1166, 1167 ЦК
України, колегія суддів, -

ВИРІ Ш И Л А :

Апеляційну
скаргу позивача ОСОБА_1
та представника позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Луцького міськрайонного суду від 23 лютого 2007 року в даній справі скасувати
та ухвалити нове рішення.

Позов
задовольнити частково.

Стягнути
із закритого акціонерного товариства «Автопарк» в користь ОСОБА_1 80268 грн. 17
коп. (вісімдесят тисяч двісті шістдесят вісім грн. 17 коп.) - майнової шкоди,
1000 грн. (одну тисячу грн.) - моральної шкоди та 30 грн. (тридцять гри.) -
судових витрат, а всього - 81298 грн. 17 коп. (вісімдесят одну тисячу двісті
дев'яносто вісім грн. 17 коп.).

Стягнути
із закритого акціонерного товариства «Автопарк» в користь держави 1216 грн. 77
коп. (одну тисячу двісті шістнадцять грн. 77 коп.) - судового збору та 30 грн.
(тридцять грн.) - витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи
судом першої інстанції.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.