24 травня 2007 року                                                                                        м.  Ужгород
Колегія суддів
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області   у складі:
головуючого - судді Леска В.В. суддів - Готри Т.Ю.,  Мацунича М. В. при секретарі - Боклах Г.І.
у відкритому судовому засіданні у місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною
скаргою представника відповідачів Державної судової адміністрації України та
територіального управління ДСА в Закарпатській області - Гевці І.І. на
рішення Ужгородського міськрайонного суду від 6 лютого 2007
року по справі за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  ОСОБА_4,
ОСОБА_5,  ОСОБА_6до
територіального управління ДСА в закарпатській області та Державної судової
адміністрації України про стягнення грошової компенсації сум податку з доходів
фізичних осіб,  -

ВСТАНОВИЛА:

Представник
відповідачів Державної судової адміністрації України та територіального
управління Державної судової адміністрації в Закарпатській області Гевці
1.1,  подав апеляційну скаргу на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 6
лютого 2007 року,  яким стягнуто з Державної судової
адміністрації України грошову компенсацію сум податку,  утриманого із заробітної плати суддів
Виноградівського районного суду на користь :

1)
ОСОБА_1.-20009
грн.;

2)
ОСОБА_2.-11534
грн. 36 коп.;

3)
ОСОБА_3. - 13133 грн. 47 коп.

4)
ОСОБА_4. -10059 грн. 37 коп.

5)
ОСОБА_5. -
10564 грн. 54 коп.;

6)     ОСОБА_6- 10053 грн. 29 коп.

У скарзі
апелянт просить скасувати судове рішення,
як незаконне,  і ухвалити нове
рішення,  яким відмовити позивачам у
задоволенні позову.

В
судовому засіданні представник апелянтів ДСА України та територіального
управління ДСА в Закарпатській області Гевці І.І.,  апеляційну скаргу підтримав,  вимоги викладені в ній просив задовольнити.

Заслухавши
доповідача,  пояснення представника
апелянтів Гевці І.І.,  перевіривши доводи
апеляційної скарги та матеріали справи,
колегія суддів вважає,  що скарга
не підлягає задоволенню,  виходячи з
наступного.

Так,  статтею 3
пунктами 2, 3 та
статтею 11 Закону
України «Про статус суддів»,  статтями 126,
130 Конституції України визначено гарантії незалежності
суддів,  згідно яких держава забезпечує
фінансування та належні умови для функціонування судів та діяльності
суддів,  як складову конституційних гарантій
їх незалежності і недоторканості.

Справа № 22ц - 756/07                                                              Номер
рядка статистичного звіту 39

Головуючий у
першій Інстанції : Семерак
І.О.

Суддя-доповідач : Леско В.В.

2

Особливий
порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних
гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для
здійснення незалежного правосуддя.

Гарантії
незалежності суддів,  включаючи заходи їх
правового захисту,  матеріального і
соціального забезпечення,  передбачені
законом поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи
знижені іншими нормативними актами України.

Як
зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року (справа про
незалежність суддів як складову їхнього статусу №1-1/2004) - не допускається зниження рівня
гарантій незалежності і недоторканості суддів в разі прийняття нових законів
або внесення змін до чинних законів.

Дані
положення містяться і в пункті 8
рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005
року /справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового
утримання,  справа №1-21/2005/,  згідно якого будь-яке зниження рівня гарантій
незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення
незалежного правосуддя і права громадян на захист прав і свобод незалежним
судом.

Тобто,  згідно зазначеного рішення Конституційного
Суду України за змістом статті 126
Конституції України положення частини 3
статті 11 Закону
України «Про статус суддів» у взаємозв'язку з частиною 8 статті 14 Закону
України «Про судоустрій України» треба розуміти як таке,  що гарантує досягнутий рівень незалежності
суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів,  внесенні змін до них скасовувати чи звужувати
існуючі гарантії незалежності суддів,  у
тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального
забезпечення.

Пунктом 7 рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року по
справі про

зупинення дії або обмеження пільг,
компенсацій і гарантій /справа №1-27/2004/ зазначено,  що

норми про матеріальне і побутове забезпечення суддів не можуть бути
скасовані чи знижені

без відповідної компенсації. Надання суддям передбачених законом
пільг,  компенсацій і

гарантій не може ставитися у залежність від грошових доходів суддів та від
бюджетного

фінансування.                                                                 '

Згідно  ст.
ст.  119,  125 Закону України «Про судоустрій України»
Державна судова адміністрація України є центральним органом виконавчої
влади,  що здійснює організаційне
забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції,  а також інших органів та установ судової
системи. Організаційне забезпечення діяльності судів здійснюється через заходи
фінансового,  матеріально-технічного,  кадрового,
інформаційного та організаційно-технічного характеру,  спрямовані на створення умов для повного і
незалежного здійснення правосуддя.

Відповідно
до ч. 2  ст.  120 Закону України
«Про судоустрій України»,  пп. 13 п. 4 Положення про
Державну судову адміністрацію України,
затвердженого Указом Президента України від 25 серпня 2002 року №780,  Державна судова адміністрація України
відповідно до покладених на неї завдань виконує функції головного розпорядника
бюджетних коштів,  передбачених на
фінансове забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції,  а отже,
повинна своєчасно приймати міри для витребування коштів по спірних
компенсаційних виплатах із державного бюджету та ініціювати прийняття
нормативних актів щодо врегулювання питань порядку їх виплати.

Як
убачається з матеріалів справи і встановлено судом,  позивачі працюють суддями Виноградівського
районного суду Закарпатської області. У зв'язку з набранням чинності з
1.01.2004 року Закону України «Про податок з фізичних осіб»,  який передбачає лише соціальні пільги по
сплаті вказаного податку,  за період з
січня 2004 року по 1 грудня 2006 року з нарахованої позивачам заробітної плати
було утримано податок з доходів фізичних осіб у такому розмірі:

з ОСОБА_1. -
20009 грн.; з ОСОБА_2. - 11534 грн. 36 коп.; з ОСОБА_3. - 13133 грн. 47 коп.3
ОСОБА_4. - 10059 грн. 37 коп.3 ОСОБА_5 - 10564 грн. 54 коп.; з ОСОБА_6- 10053
грн. 29 коп.

Розмір
справленого податку стверджується довідками,
виданими територіальним управлінням Державної судової адміністрації
України в Закарпатській області.

3

В
результаті справляння податку з доходів фізичних осіб,  сума нарахованої заробітної плати за місяць у
позивачів стала нижчою,  ніж попередній
розмір середньомісячної заробітної плати нарахованої суддям,  і при цьому будь-яка компенсація сум
стягнутого податку з доходів фізичних осіб позивачам виплачена не була.

За таких
обставин,  висновок суду першої інстанції
про те,  що на користь позивачів слід
стягнути грошову компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб за період з
січня 2004 року по 1 грудня 2006 року з Державної
судової адміністрації України,  на думку
колегії суддів,  є обґрунтованим,  відповідає вимогам закону і матеріалам
справи.

Доводи
апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норма матеріального чи процесуального права,  які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

З огляду на наведене колегія судців вважає,
що рішення суду першої інстанції у

відповідності до  ст.  308 ЦПК України слід залишити без зміни,  а апеляційну скаргу відповідачів

відхилити.

Керуючись  ст.
ст.  307,
308,  313-315,  317,
319 ЦПК; України,
колегія суддів,  -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу представника відповідачів Державної судової адміністрації України та
територіального управління ДСА в Закарпатській області - Гевці І.І.
відхилити.

Рішення
Ужгородського міськрайонного суду від 6
лютого 2007 року
залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців
з

моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду
касаційної

інстанції.