Справа N 22ц 1070 - 2007 року.                   Головуючий 1 інстанції
Категорія -21.                                   Доповідач
апеляційної інстанції Лисен ко
УХВАЛА

іменем
України.

4 червня 2007 року.                                                                     м.
Миколаїв.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Кутової
Т.З. та Данилової О.О.,

із секретарем
судового засідання Швейновою І.В.,

з участю:

представника
позивача ОСОБА_1.,

відповідача
ОСОБА_4,

його представника ОСОБА_6, у відкритому судовому засіданні за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_6 переглянула рішення місцевого Корабельного районного суду м.
Миколаєва від 21 лютого 2007 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про відшкодування збитків та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися у дане судове засідання, перевіривши у межах оскарження обставини та
докази, якими сторони їх стверджували ,-

установила:

17 квітня 2006 року, ОСОБА_1 в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2 пред'явила позов до ОСОБА_3, його піклувальника ОСОБА_7
та матері ОСОБА_5 про стягнення 926
гривень 55 копійок
у відшкодування збитків та 5
000 гривень - моральної
шкоди.

Його обґрунтовувала тим, що є піклувальником неповнолітнього онука
ОСОБА_2..

6 лютого 2005 року ОСОБА_3.
заподіяв онукові тілесні ушкодження середньої тяжкості, у зв'язку з чим вона
вимушена була витратити на його лікування 926
гривень 55 копійок.

Посилаючись на відмову відповідачів відшкодувати збитки, просила суд про
покладення на них такого обов'язку за судовим рішенням, зазначивши про
субсидіарну відповідальність двох останніх відповідачів.

Крім того, просила стягнути компенсацію за моральну шкоду, оскільки через
ушкодження здоров'я онук морально страждав.

Ухвалою суду була проведена заміна відповідачів, замість
ОСОБА_7 до участі у справі було притягнуто батька заподіювача шкоди ОСОБА_4.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та його представник просили у позові
відмовити, оскільки є піклувальник, а тому він не повинен нести
відповідальності за дії сина.

Рішенням місцевого Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2007 року позов
задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 143
гривні 85 копійок
у відшкодування збитків та 1
000 гривень - як
компенсацію за завдану моральну шкоду.

Зазначено, що у разі відсутності у ОСОБА_3 майна, достатнього для
відшкодування шкоди, збитки та компенсацію за моральної шкоду слід стягнути з
його батьків.

Не погоджуючись із таким процесуальним документом, представник ОСОБА_4 його
оскаржив й просив скасувати, оскільки, як на його думку, суд за наявності у
сина піклувальника, безпідставно визнав його субсидіарним відповідачем і поклав
обов'язок по відшкодуванню збитків та моральної шкоди.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без зміни, оскільки той постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, місцевий
суд виходив з того, що неповнолітній ОСОБА_3. винен у заподіянні збитків та
моральних страждань неповнолітньому ОСОБА_2, а тому повинен сам їх відшкодувати. У разі ж відсутності у
нього майна, достатнього для відшкодування завданої шкоди, цю шкоду повинні
відшкодувати в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі його батьки,
відповідачі по справі.

Це, на думку суду витікає з тлумачення ст. 150, 157 СК України, 1179
ЦК України.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з такими обставинами та правовідносинами,
висновки суду 1 інстанції
щодо них і результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й
законними.

Так, за ст. 1179 ЦК України,
ст. 150 СК
України, неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років)
відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.

У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для
відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частині, якої не
вистачає, або в повному обсязі її батьками або піклувальником, якщо вони не
доведуть, що шкоду було завдано не з їхньої вини.

При цьому батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та
свобод інших людей, піклуватися про її духовний та моральний розвиток.

Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку
батьківського піклування щодо неї.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, ксерокопії постанови суду від 2 листопада 2005 року ( а.с- 3); ксерокопії
свідоцтва про народження (
а.с- 11); копій
чеків та інших платіжних документів (
а.с- 12-14); заяв
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ( а.с- 52, 53) - ОСОБА_3. є сином
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які самоусунулися від його виховання, за власної волі
поклавши цей обов'язок на бабусю. У віці 14
років він заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_2., через що той вимушений був
нести витрати на лікування й морально страждав.

За таких обставин, відповідно до ст. 1179
ЦК України він повинен відшкодовувати завдану шкоду сам.

Проте, у разі відсутності у нього майна, достатнього для
відшкодування завданої ним шкоди, цю шкоду повинні відшкодовувати в частині,
якої не вистачає, або в повному обсязі його батьки, відповідачі по справі, які
практично не займалися вихованням сина, самоусунувшись від здійснення свого
конституційного обов'язку й переклавши цей обов'язок на бабусю. Свідченням
цього є їх заяви про небажання таке виховання здійснювати. Іншого допустимими
засобами доказування вони не довели, хоча за ст. 60 ЦПК України то є їх обов'язком. За таких обставин,
покладення відповідальності на піклувальника було б порушенням загальних засад
цивільного законодавства, а саме, щодо справедливості, добросовісності
та розумності.

Оскільки такого ж і з таких же мотивів дійшов суд першої інстанції, то
підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу про чинення матір'ю
та бабусею ОСОБА_3 перешкод у спілкуванні батька з сином, то воно не може бути
взяте до уваги, оскільки, навіть при підтвердженні таких обставин, вони не позбавляють
батька обов'язку щодо виховання та розвитку дитини.

Керуючись ст.ст.
307-308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення місцевого Корабельного районного суду м.
Миколаєва від 21 лютого 2007 року залишити
без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і з цього часу протягом двох
місяців може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного
Суду України.