Справа № 22-2411/07                                Головуючий у 1 інстанції :
Суддя-доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

21
серпня 2007 року                                                                  м.  Запоріжжя

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого:
Приймака В.М.

Суддів:             Мануйлова Ю.С.

Подліянової
Г.С.  При секретарі: Волчановій І.М.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1,  ОСОБА_3

на
рішення Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 15 травня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_3 до ОСОБА_2,  ОСОБА_4,
третя особа: Відділ громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб Комунарського РВ ЗМУ УМВС України
в Запорізькій області про визнання осіб такими,
що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА :

У січні
2007р. ОСОБА_1. та ОСОБА_3звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2. та
ОСОБА_4.,  третя особа: Відділ
громадянства,  імміграції та реєстрації
фізичних осіб Комунарського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області про
визнання осіб такими,  що втратили право
користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2. В позові зазначали,  що після розірвання шлюбу ОСОБА_3з ОСОБА_2.,  остання разом з донькою - ОСОБА_4.,  у 1996р. добровільно покинула спірну квартиру
та проживає у своєї мати за адресою: м.
АДРЕСА_1. Спірною квартирою відповідачі не цікавляться,  їх речей в квартирі немає,  але в добровільному порядку знятися з
реєстраційного обліку не бажають. На підставі викладеного просили суд задовольнити
їх позов.

Рішення
Комунарського районного суду   м.  Запоріжжя від 15 - травня 2007р.      позов задоволено частково.

Визнано
ОСОБА_2. такою,  що втратила право
користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2. Зобов'язано Відділ
громадянства,  імміграції та реєстрації
фізичних осіб Комунарського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області зняти з
реєстраційного обліку ОСОБА_2. з вищевказаної квартири.

В іншій частині
позову відмовлено.

Стягнуто з
ОСОБА_2. на користь позивачів судові витрати.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1. та ОСОБА_3посилаючись на порушення норм матеріального та
процесуального права,  просять рішення
суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення,  яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Вислухавши
доповідача,  пояснення сторін,  дослідивши обставини справи в межах доводів
апеляційної скарги та вимог,  заявлених в
суді першої інстанції,  колегія суддів
вважає,  що апеляційна скарга задоволенню
не підлягає з наступних підстав.

Відповідно
до ч.1  ст.  303 ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно
до п.1 ч. 1  ст.  307 ЦПК України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без
змін.

Відповідно
до ч. 1  ст.  308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає,  що суд першої
інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального
права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи
позовні вимоги частково,  районний суд
виходив з того,  що відповідачка ОСОБА_2.
в спірній квартирі з 1996 року не проживає без поважних причин,  а тому втратила право користування нею. Щодо
відповідачки ОСОБА_4. районний суд вважає її відсутність поважною,  враховує,
що вона неповнолітня і не могла в повній мірі використовувати та
захищати свої житлові права,  тому не
втратила право користування спірною квартирою.

Розглянувши
спір,  судова колегія вважає,  що районний суд повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі,  надані
сторонами докази,  правильно визначив
юридичну природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює.

Судом
встановлено,  підтверджено матеріалами
справи та сторонами не заперечується,  що
спірне жиле приміщення складається з трьох кімнат,  площею 56,
5 кв.м.  було отримане позивачкою
ОСОБА_1. згідно ордера № 019 від 18.08.1962 року для своєї сім'ї.

Згідно
довідки ЖЕД № 13 на спірній житловій площі зареєстровані ОСОБА_1.,  ОСОБА_2.,
ОСОБА_2.,  ОСОБА_4.,  1989 року народження. Всього 4 чоловіка.
Квартира відноситься до державного житлового фонду,  наймачем є ОСОБА_1. Відповідачі з спірної
квартири виїхали в 1996 році,  через рік
після розірвання шлюбу між ОСОБА_3та ОСОБА_2. з цього часу в квартирі не
проживають.

Згідно
пояснень свідка ОСОБА_5 в судовому засіданні слідує,  що спірну квартиру відповідачі покинули не
добровільно,  а через те,  що життя з позивачем ОСОБА_3 було
нестерпним,  останній зловживав спиртними
напоями,  влаштовував сварки.

Факт
перебування позивача ОСОБА_3 на диспансерному обліку в ЗКОНД з 01.08.1996 року
по 20.02.2004 року з діагнозом - психічні та поведінкові розлади в результаті
зловживання спиртними напоями підтверджується довідкою обласного наркологічного
диспансеру 3 920 від 14.05.2007 року.

Згідно  ст. . 71 ЖК України при тимчасовій
відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення
протягом шести місяців,  а якщо були
відсутні з поважних причин понад шість місяців,
цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем,  а в разі спору - судом.

Відповідно
до  ст. . 18 Закону України „ Про охорону
дитинства" від 26.04.2001 року ЗІ змінами,
діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

ОСОБА_4.
тільки в липні 2007 року виповнилося 18 років,
крім спірної квартири немає більше житлових прав,  від спірної квартири не відмовляється.

На
підставі наведеного судова колегія вважає,
що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те,  що виїзд відповідачів з спірної квартири не
був цілком добровільний,  те,  що між сторонами дійсно була усна домовленість
про проживання неповнолітньої ОСОБА_4. разом з матір'ю ОСОБА_2.,  але при цьому за ОСОБА_4. буде зберігатися
право на користування спірною квартирою.

Доводи
апеляційної скарги на те,  що між
сторонами не було усної домовленості про зберігання права на користування
спірною квартирою за ОСОБА_4.,  а також
те,  що відповідачі виїхали з спірної
квартири добровільно,  спростовуються
матеріалами справи,  а також поведінкою
позивачів,  оскільки більше десяти років
після виїзду відповідачів з спірної квартири,
ними не ставилося питання про визнання за відповідачами права втрати
користування спірною квартирою,  оскільки
вони не проживають в ній без поважних причин.

Таким
чином,  судова колегія вважає,  що рішення суду є законним і обґрунтованим і
підстав для його скасування колегія не вбачає.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
308,  313, 314, 315, 317,
319,  ЦПК   України,
колегія судців,

УХВАЛИЛА   :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1,  ОСОБА_3 відхилити.

Рішення
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 15 травня 2007 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  проте на неї може бути подана касаційна
скарга до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня її проголошення.