Справа № 22ц-1399/2007 р.                                     Головуючий
у першій інстанції - Чепурко
- цивільна                                                 Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

12
вересня 2007 р.                       Апеляційний
суд Чернігівської області у складі:

головуючого
- судді:     Литвиненко І.В.,

суддів:                             Бобрової
І.О.,  Смаглюк Р.І.,

при
секретарі:                  Рачової І.І.,

за
участю:                        Сторін та
представника позивача - ОСОБА_3

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 25 липня
2007 р. у справі за позовом суб'єкта підприємницької діяльності (далі СПД) -
фізичної особи ОСОБА_2до ОСОБА_1про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В травні
2007 року позивач звернулася з позовною заявою,
в якій просила стягнути на її користь з відповідача матеріальну шкоду в
сумі 2937, 81 гри.

Обґрунтовуючи
свої вимоги,  позивач зазначила,  що згідно укладеного трудового договору
ОСОБА_1 працювала у СПД ОСОБА_2 на посаді заготівельника в період з 01.02.2004
року по 30.05.2005 р. З відповідачем був укладений договір про повну
матеріальну відповідальність від 01.02.2004 року.

26.04.2005
року в результаті позапланової комісійної інвентаризації товарно-матеріальних
цінностей в з/ларьку с.  Синявка,
де працювала ОСОБА_1,
була виявлена недостача в сумі 2 937.81 грн., Відповідач погодилася з
результатами інвентаризації, визнала свою вину і обіцяла відшкодувати шкоду
добровільно,  проте до цього часу своєї
обіцянки не виконала.

Рішенням
Менського районного суду Чернігівської області від 25 липня 2007 р. позовні
вимоги позивача задоволено. На її користь стягнуто

2

матеріальну
шкоду в сумі 2 937, 81 гри. та судові витрати,
всього 3018, 81 грн.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила,  що
рішення суду підлягає скасуванню в повному обсязі та просить в задоволенні
позовних вимог СПД ОСОБА_2 відмовити. Апелянт наголошував на тому,  що рішення суду „постановлено з порушенням
норм процесуального та матеріального права,
не відповідає вимогам ЦК
і ЦПК,  вимогам справедливості та
законності."

Апелянт
вважає,  що недостача,  що виявлена інвентаризацією,  виникла з причин порчі товару та відсутності
умов,  які необхідні для нормальної
роботи та забезпечення повного збереження майна. Актів на списання товару вона
не писала,  оскільки не знала,  а позивач належним чином її не інформував про
діюче законодавство про матеріальну відповідальність та не створив умови,  необхідні для нормальної роботи.

Апелянт
зазначає,  що хоча недостача
товарно-матеріальних цінностей виникла не з її вини,  вона її повністю погасила,  однак суд не звернув уваги на картки
розрахунку за 2005 рік,  де зазначено
сплату нею позивачеві після звільнення 4 668 грн.

На думку
апелянта висновки суду не відповідають обставинам справи.

В своїх
запереченнях позивач зазначила,  що сума
недостачі згідно акту від 26.04.2005 р. фактично була не 2 937, 81 грн.. а 3
620, 6 грн. Частину грошей,  а саме 3
117, 82 грн.,  відповідач добровільно
відшкодувала. Крім того,  після
звільнення відповідач не повернула товар на суму 1 080, 27 гри. По рахунках
додатково була виявлена недостача. Після інвентаризації не було повернуто тару
на суму 1 076, 9 грн. Враховуючи це,  за
розрахунками позивача сума боргу відповідача складає 2 937, 81 грн.

Заслухавши
суддю - доповідача,  пояснення сторін та
представника позивача,  дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,  суд вважає,
що апеляційна скарга підлягає задоволенню,  а рішення суду скасуванню,  виходячи з наступного:

Статтею
233 КЗпП України встановлені строки звернення до районного,  районного у місті,  міського чи міськрайонного суду за вирішенням
трудових спорів. Частиною 3 цієї статті передбачено,  що для звернення власника або уповноваженого
ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди,  заподіяної підприємству,  установі,
організації,  встановлюється строк
в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Судом
встановлено,  що відповідач працювала у
позивача заготівельником с/х продукції (а.с.
6,  20). Між сторонами 01, 02.2004
р. був укладений договір про повну матеріальну відповідальність,  за яким ОСОБА_1 прийняла на себе повну
матеріальну відповідальність за забезпечення цілості майна,  що ввірено їй СПД ОСОБА_2 (ах. 5).

Результатами
інвентаризації від 26.04.2005 року у ОСОБА_1 встановлена недостача
товарно-матеріальних цінностей.

До суду позивач
звернулася 29.05.2007 року.

В
судовому засіданні позивач та її представник не навела переконливих доказів які
свідчили б про поважність причин пропуску нею строку звернення до суду.

Розглядаючи
справу,  суд першої інстанції на це уваги
не звернув.

Відповідно
до роз'яснень,  викладених в п. 4
постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 „Про
практику розгляду судами трудових спорів",
встановлені статтею 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються
незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і
обговорити причини пропуску цих строків. Якщо строк пропущено без поважних
причин,  у позові може бути відмовлено з
цих підстав.

За
змістом ч.3  ст. 303 ЦПК України,  апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги.

Враховуючи
наведене,  рішення суду підлягає
скасуванню з постановлениям
нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст. ст. 307,
309,  313,  314,
316,  319 ЦПК України,   ст. 233 КЗпП України,  апеляційний суд,  -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1- задовольнити.

Рішення
Менського районного суду Чернігівської області від 25 липня 2007 р - скасувати.

В
задоволенні позовних вимог суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2до
ОСОБА_1про відшкодування шкоди - відмовити.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення,
але воно може бути оскаржено до Верховного Суду України протягом двох місяців
з дня набрання ним законної сили.