Справа № 22-2879/2007
рік                    Головуючий у 1
інстанції Сіваченко І.В.
Категорія     39                                         Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2007
року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючої
Краснощокової Н. С.

суддів Маширо
О.П., Ігнатової Л.Є.

при секретарі
Маслаковій М.Г.

розглянувши  у
відкритому  судовому  засіданні
в  м.Донецьку  цивільну справу по апеляції ОСОБА_1 на
рішення Пролетарського районного суду м.Донецька від 15 січня 2007 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства „Тімоті-фарм" про
зміну причини звільнення та стягнення заборгованості по виплатах, передбачених
трудовим законодавством,

установив:

До
апеляційного суду звернулась ОСОБА_1 з апеляційною скаргою на рішення суду,
яким були частково задоволені її позовні вимоги: суд стягнув з відповідача на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 1036 грн.
47 коп. та судові витрати. В іншій частині позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Суд
встановив, що позивачка з 1 лютого 2005 року працювала у відповідача на посаді
начальника збуту. 3 липня 2006 року вона була звільнена з посади за прогули на
підставі п.3 ст.40 КЗпП України.

Судом
було встановлено, що позивачка по кілька днів у різні місяці не виходила на
роботу, пояснюючи це сімейними обставинами.

За
прогули, скоєні у грудні 2005 року, їй була оголошена догана наказом від 29
грудня 2005 року № 15.

26
червня 2006 року ОСОБА_1 також була відсутня на роботі, від пояснень
відмовилась, про що 29 червня був складений акт.

З липня
2006 року у присутності свідків ОСОБА_1 був проголошений наказ про звільнення з
посади за прогули, однак розписатись про ознайомлення з наказом вона також
відмовилась, про що був складений відповідний акт.

Суд
дійшов висновку, що підстав для зміни формулювання причини звільнення позивачки
з роботи немає, оскільки свою заяву про звільнення з роботи за п.3 ст.38 КЗпП
України вона подала вже після того, як їй був проголошений наказ про звільнення
за прогули.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове,
яким задовольнити її позовні вимоги повністю, оскільки вважає, що суд порушив
норми матеріального та процесуального права, не взяв до уваги надані нею докази
та

надав цим
доказам належної правової оцінки, тому зробив неправильний правовий висновок
щодо предмету спору.

Заслухавши
пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд
вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким частково задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_1, з таких підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи, позивачка працювала у приватному підприємстві
„Тімоті-Фарм" з 1 лютого 2005 року. З липня 2006 року наказом № 23-к вона
була звільнена з роботи за прогули та порушення трудової дисципліни (а.с.13).

Однак на
порушення вимог закону роботодавець не вказав у наказі про звільнення, коли
саме ОСОБА_1 допустила прогул, за який її звільнено з роботи, та у чому саме
полягає допущене нею порушення трудової дисципліни, що позбавляє можливості
перевірити поважність причин відсутності ОСОБА_1 на роботі у той день, який
роботодавець визнав прогулом, та встановити причини порушення трудової
дисципліни, якщо таке дійсно мало місце.

У той же
час, ОСОБА_1 просила звільнити її з роботи за п.3 ст.38 КЗпП України (а.с.17),
тобто у зв"язку з невиконанням власником трудового законодавства.

У
судовому засіданні вона пояснила, що відповідач на порушення вимог закону,
нерегулярно сплачував заробітну плату, а саме: один раз на місяць, а крім того,
не надавав їй відпустку, мотивуючи тим, що вона працює на приватному
підприємстві.

Дійсно,
з наданих платіжних відомостей про виплату заробітної плати за період з лютого
2005 року по червень 2006 року вбачається, що позивачка, як і інші працівники,
одержувала заробітну плату один раз на місяць (а.с.89-105, 121-138), що є
порушенням діючого трудового законодавства, оскільки у відповідності до вимог
ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в
робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів
на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Що
стосується відпустки, то згідно з графіком відпусток працівників підприємства
на 2005 рік ОСОБА_1 мала піти у чергову відпустку у серпні 2005 року (а.с.74).
Наказом від 29 липня 2005 року № 26-1к їй було надано частину відпустки строком
на 12 календарних днів з 1 по 12 серпня 2005 року, решта перенесена на січень
2006 року (а.с.51). Однак наказом № 4-к від 16 січня 2006 року невикористана
частина відпустки - 12 календарних днів - була перенесена ОСОБА_1 на першу
половину 2006 року начебто на її прохання. Проте відповідної заяви щодо такого
перенесення відповідач до суду не надав, а сама позивачка пояснювала у суді, що
черговою відпусткою взагалі не користувалась з вини керівника підприємства,
який вважав, що на приватних підприємствах робітники не мають право на
відпустки.

Таким
чином, апеляційний суд вважає, що у ході судового розгляду були доведені
твердження позивачки щодо порушення відповідачем трудового законодавства, тому
її вимоги про зміну формулювання причини звільнення та звільнення з посади за
п.3 ст.38 КЗпП України є підставними.

У
відповідності до вимог ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору ...
внаслідок порушення власником законодавства про працю, колективного чи
трудового договору (ст.ст.38,39) вихідна допомога виплачується працівникові у
розмірі, встановленому колективним договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку.

З
матеріалів справи вбачається, що середній заробіток позивачки становить 310
грн. 94 коп., тоді вихідна допомога становитиме 932 грн. 82 коп. (310,94 х 3).

Апеляційний
суд також вважає, що у зв"язку з порушенням відповідачем прав позивачки на
підставі ст.237-1 КЗпП України слід частково задовольнити її вимоги про
відшкодування моральної шкоди. Виходячи з принципів розумності та
справедливості на думку апеляційного суду з підприємства на користь ОСОБА_1
слід стягнути у відшкодування моральної шкоди 500 грн.

В іншій
частині позову ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки апеляційний суд вважає, що в
іншій частині вимоги позивачки не є доведеними.

Керуючись ст.ст. 309, 313, 316 ЦПК України, апеляційний суд

вирішив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Пролетарського районного суду м.Донецька від 15 січня 2007 року скасувати в
частині відмови у задоволенні вимог про зміну формулювання причини звільнення
ОСОБА_1 з роботи та про стягнення вихідної допомоги і моральної шкоди.

Змінити
формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з роботи та вважати її звільненою з
роботи з посади начальника відділу збуту приватного підприємства
„Тімоті-Фарм" з 3 липня 2006 року за ч.3 ст.38 КЗпП України у зв"язку
з порушенням власником законодавства про працю.

Стягнути
з приватного підприємства „Тімоті-Фарм" на користь ОСОБА_1 вихідну
допомогу у сумі 932 грн. 82 коп. та моральну шкоду у сумі 500 грн.

В іншій частині
рішення суду залишити без змін.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання ним законної сили.