№ 2-618/2007
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14
травня 2007
року   Іллічівський районний суд
міста Маріуполя

Донецької
області  під головуванням судді
Мальцевої  Є.Є,   при секретарі

Шевченко
0.0.,   розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.  Маріуполі

цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного
утримання

ВСТАНОВИВ:

У лютому
2007 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із позовною заявою,  у якій просить
розірвати договір довічного утримання,
укладений між ним та ОСОБА_2..

В обґрунтування
своїх вимог позивач ОСОБА_1
пояснив,  що у зв'язку із тяжким
матеріальним становищем 17
жовтня 2006 року він
уклав із своїм сином ОСОБА_2. договір довічного утримання,  посвідчений нотаріусом та зареєстрований в
БТІ м. Маріуполя.

Згідно
умов договору відповідач зобов'язався довічно утримувати позивача,  забезпечувати його щоденно триразовим
калорійним харчуванням,  одягом та
взуттям,  придатним для носіння,  ліками на суму 55 грн щомісячно,
кваліфікованою медичною допомогою удома,
забезпечити радіо-,
телевізійний,  телефонний зв'язок
та виконувати інші обов'язки,
передбачені  ст.  10
договору.

Позивач
зі своєї сторони за умовами договору передав у власність відповідачу квартиру АДРЕСА_1,  яка належала йому на праві власності.

У
судовому засіданні позивач пояснив,  що ОСОБА_2. не виконував
своїх обов'язків,  передбачених
договором,  не надавав йому ніякої
допомоги,  незважаючи на те,  що за станом свого здоров'я позивач перебуває
на диспансерному обліку у лікарні із рядом захворювань,  потребує постійного лікарського догляду і
періодичного лікування,  йому необхідні
спеціальні ліки. Позивач отримує пенсію розміром 457 грн 68
коп,  інших доходів не має. Протягом
дії договору довічного утримання та на даний час він купує їжу,  ліки,
оплачує комунальні послуги за свої власні кошти. Відповідач не приймає
мір для забезпечення виконання своїх обов'язків,  чим порушує умови вказаного договору
довічного утримання.

Відповідач
ОСОБА_2. позов не
визнав. У заперечення позовних вимог він пояснив суду,  що договір був укладений формально. Позивач є
його батьком.  Оскільки ОСОБА_1 є людиною
похилого віку,  то запропонував укласти
із ним договір довічного утримання,  який
був нотаріально оформлений 17 жовтня 2006 року. Під час укладання договору
позивач сам визначив умови договору довічного утримання,  обов'язки набувача,  з якими відповідач погодився,  тому що вважав,  що йому не потрібно буде виконувати усі
обов'язки. Відповідач вважав так тому,
що його батько бажав укласти договір тільки для того,  що коли право власності на житло буде
належати відповідачу,  позивач без
перешкод буде проживати та користуватися квартирою довічно,  не хвилюючись,  що залишиться його випадково чи хтось відбере
в нього житло. Оскільки його батько проживав разом із жінкою,  з якою мав фактичні шлюбні стосунки,  відповідач вважав також,  що такий договір вони укладають,  щоб вказана жінка не могла претендувати на
житло батька. До того ж позивач казав синові,
що вона повністю його обслуговує,
готує їжу,  доглядає за його
одягом,  житлом,  тому допомога відповідача на даний час йому
не потрібна,  а якщо буде потрібна,  то він його повідомить додатково. ОСОБА_2. не оплачував
комунальні послуги та не платив за житло,
яке

2

набув за
договором,  тому що батько продовжував
нести витрати на житло самостійно,
квитанцій йому не давав,  грошей
на оплату не вимагав. Відповідач був готовий виконувати свої обов'язки за
договором у будь-який час,  але не в
повному обсязі,  а по мірі
можливості,  у зв'язку із своїм
матеріальним станом.  Він відвідував
батька,  і той,  на його думку,  не потребував постійної,  регулярної допомоги. Відповідач також двічі
відвідував батька у лікарні під час лікування у стаціонарі,  але позивач не вимагав ліків чи спеціального
харчування. ОСОБА_2. кілька
разів приносив ОСОБА_1 деякі
продукти,  свій старий одяг,  придатний для носіння. У даний час відповідач
має намір виконувати умови договору,  та
з початку розгляду позову ОСОБА_1
у суді,  позивач відмовляється приймати
його утримання.

Суд,  вислухавши пояснення сторін,  свідка,
дослідивши матеріали справи,
вважає,  що позовні вимоги
підлягають  задоволенню з наступних
підстав.

Судом
встановлено,  що 17 жовтня 2007 року ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_2
договір довічного утримання,  за яким
останній отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 та
зобов'язався довічно утримувати ОСОБА_1,  забезпечуючи його харчуванням,  одягом,
доглядом,  залишивши цю квартиру в
його довічному безоплатному користуванні.

Вказаний договір
відповідає вимогам  ст.  744-756
ЦК України.

Згідно  ст. 755 ЦК
України договір довічного утримання може бути розірваний за вимогою
відчужувача,  якщо набувач не виконує
обов'язків,  взятих ним на себе за
договором.

Розглядаючи
цивільну справу,  суд у відповідності
зі  ст.
ст. 10, 11 ЦПК України виходив з принципу змагальності й рівності сторін
у поданні доказів,  а також розглядає
спір в межах заявлених вимог і на підставі представлених ними доказів.

Аналізуючи
та оцінюючи досліджені докази,  суд
дійшов до висновку про те,  що ОСОБА_2. у судовому
засіданні не надав ніяких доказів належного виконання своїх обов'язків за
договором.  Доводи,  викладені ним в обґрунтування того,  що договір мав формальний характер,  спростовуються поясненнями у судовому
засіданні обох сторін,  які
підтвердили,  що разом ретельно ухвалювали
усі численні умови утримання,  вказані в
договорі,  відповідач був з ними згоден.
Також він пояснював суду,  що ї у зв'язку
із своїм матеріальним станом не мав можливості утримувати батька на момент
укладання договору. Доказів того,  що
батько відмовлявся від утримання,
відповідач також суду не надав.

У
протилежність цьому свідок ОСОБА_3пояснив суду,
що знайомий із позивачем тривалий час по роботі. Він відвідує позивача
один чи двічі разів на місяць. Позивач скаржився йому на стик здоров'я,  пояснював,  що уклав із сином договір довічного
утримання,  але син йому не надає ні
ліків,  ні продуктів харчування. У січні
2006р.-квітні 2007р. свідок покупав ліки для позивача за його проханням за свої
кошти.

Згідно
витягу БТІ М. Маріуполя квартира АДРЕСА_1
зареєстрована на ім'я ОСОБА_2.,  що свідчить про передачу позивачем свого майна.

Згідно довідки
пенсія позивача складає  457 грн 68 коп.

Згідно
витягу з амбулаторної карти від 10.05.2007
року ОСОБА_1 перебуває
на диспансерному обліку у лікаря-дерматолога та потребує профілактичного
лікування.

Згідно
довідки з лікарні від 11.05.2007
року ОСОБА_1 перебуває
на диспансерному обліку у лікаря-терапевта,
з 04.01.2007 року по 11.01.2007 року знаходився
на лікуванні у лікаря-травматолога.

З пояснень
відповідача відомо,  що ліки ОСОБА_1 він не надавав.

Із всіх
наведених доказів вбачається,  що ОСОБА_2. не виконував і
не мав наміру виконувати свої обов'язки за договором довічного утримання,  а мав тільки намір на отримання права
власності на житло,  тому суд вважає
необхідним розірвати договір.

Оскільки
суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1
і розриває договір довічного утримання,
то він набуває право власності на майно,
яке ним було передане,  і має
право вимагати його повернення,  м.
Маріуполі згідно  ст. 756 ЦК України повинно
бути визнано за ОСОБА_1..

Питання
про повернення витрат,  зроблених
набувачем,  не ставилося.

3

Згідно  ст. 88 ЦПК України стороні,  на користь якої ухвалено рішення,  суд присуджує з другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі заяви сплачено
судовий збір в розмірі 8
грн 50 коп та
витратив на інформаційно-технічне забезпечення 7 грн 50
коп,  тому  з відповідача на користь позивача підлягає
стягненню 16 грн.

Керуючись  ст.
ст.  10, 60, 61, 88, 203, 209, 212,  213,
215,  ЦПК
України,  744-751,  755, 756
ЦК України,   суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити
позов ОСОБА_1 та
розірвати договір довічного утримання,
укладений в М. Маріуполі 17
жовтня 2006 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Квартиру
АДРЕСА_1
повернути у власність ОСОБА_1.

Скасувати
заборону відчуження квартири АДРЕСА_1.

Стягнути
з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 судові
витрати у сумі 16 грн..

На
рішення може бути подана апеляція в апеляційний суд Донецької області через
Іллічівський райсуд м.  Маріуполя.

Заява
про апеляційне оскарження може бути подана протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Апеляційна скарга подається протягом 20 днів після
подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна
скарга може бути подана без попередньої подачі заяви про апеляційне оскарження
у строк,  передбачений для подачі такої
заяви.