Апеляційний суд міста Севастополя
Справа №
22ц-380/2007р.                                                      Головуючий
Категорія 21                                                                             Доповідач
інстанції Зотов B.C.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

19 квітня 2007 року колегія судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду міста
Севастополя в складі:

головуючого      -
Алєєвої Н.Г.

суддів                               -  Зотова
B.C., Колбіної Т.П.

при
секретарі    -  Благовідові А.В.

за участю
позивача ОСОБА_1, представника
військової частини А-3009 - ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні
в м. Севастополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення місцевого суду
Нахімовського району м. Севастополя від 22 грудня 2006р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до Центрального військово-морського госпіталю ВМС Збройних Сил
України, військової частини А-3009 про відшкодування моральної і матеріальної
шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2001р. ОСОБА_1 звернувся до суду з
вишевказним позовом, і уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з військової
частини А-3009 з урахуванням індексу інфляції і 3% річних заборгованість у
розмірі 33867,47 грн., що складається з різниці між одержуваною ним пенсією і
середньомісячним заробітком, а також продовольчим пайком з січня 2003р. по
2006р. зі всіма передбаченими законодавством доплатами; зобов'язати вч А-3009
доплачувати різницю між пенсією і середнім заробітком по закінченню
інвалідності у розмірі 241,53грн. Також просив стягнути з 540 Центрального
військово-морського госпіталю ВМС
Збройних Сил України на його користь матеріальний збиток у розмірі
71874,32грн. та моральну 200000 грн.

Вимоги мотивовані тим, що він з 1989 р. проходив військову службу в в/ч
А-3009. З 20 лютого 2001 р. по 12 березня 2001 р. знаходвся на лікуванні в в/ч
А 0498 з приводу правосторонньої пневмонії і ексудативного плевриту. 13 березня
2001 р. був виписаний для продовження амбулаторного лікування вдома, але з 2 8
березня 2001 р. по 14 травня 2001р. знову поступив на лікування у в/ч А-04 98,
звідки був направлений в Сімферопольський військовий госпіталь в/ч 4614 для
подальшого лікування, де йму був постановлений діагноз „інфільтративний
туберкульоз верхньої долі правої легені, супутнє захворювання - двосторонній
хронічний кохлеарний неврит прогресуючий, зліва практично глухота". В
результаті отриманого захворювання позивач був визнаний непридатним до
військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час, і наказом
командира в/ч А-3009 звільнений з військової служби в грудні 2002 р. В лютому 2003 року
позивачу була встановлена друга група інвалідності з втратою 60% постійної працездатності,
з вказівкою, що захворювання отримано в період проходження військової служби.
Вважає, що захворювання розвинулося внаслідок неправильної первинної
діагностики у в/ч А-0498 і неправильного лікування.

Рішенням місцевого суду Нахімовського району м.
Севастополя від 22 грудня 2006р. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалено
стягнути з 540 Центрального військово-морського госпіталю

ВМС Збройних Сил України на
користь позивача витрати, понесені ним на придбання медикаментів у розмірі
2186,42 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000грн. Вирішено
питання про судові витрати. В задоволені позову до військової частини А-3009
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на
те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, висновки
суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення сторін, що з'явилися, дослідивши матеріали справи, вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1
у 2001 році проходив військову службу у в/ч А-3009 на посаді прапорщика
начальника складу роти матеріального забезпечення. З 20 лютого 2001 року по 13
березня 2001 року знаходився на лікуванні у в/ч
А-0498 з  діагнозом  „правостороння  пневмонія
ускладнена  ексудативним
плевритом". Був виписаний для продовження амбулаторного лікування, однак  з
28  березня  2001
року  по  14
травня  2001  року
знову знаходився на лікуванні у вказаній військової частині, звідки був
переведений для подальшого лікування у Сімферопольський госпіталь, де в нього
був виявлений „інфільтративний туберкульоз верхньої долі правої легені" і
в період протитуберкульозного лікування у позивача розвинулося ускладнення у
вигляді „кохлеарного невриту (запалення слухового нерва), що супроводилося
двостороннім зниженням слуху". В результаті отриманого захворювання
позивач був визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено
придатний у військовий, і в грудні 2002 року був виключений із списку в/ч
А-3009 за станом здоров'я.  В  лютому
2003  року  ОСОБА_1  МСЕК  №  2  була
встановлена друга група інвалідності.

Приймаючи до уваги, що під час отримання захворювання позивач був
військовослужбовцем, судова колегія вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов до висновку, що його вимоги про відшкодування різниці між
пенсією і середнім заробітком є безпідставними, оскільки порядок відшкодування
заробітку, втраченого внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також
відшкодування витрат, викликаних ушкодженням здоров'я встановлено Законом
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", дія якого, відповідно до роз'яснень п.10 Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № б „Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" не поширюються
на військовослужбовців, осіб рядового й начальницького складу органів
внутрішніх справ і деякі інші категорії осіб, порядок та умови страхування яких
установлено спеціальним законодавством.

Виплата страхових сум військовослужбовцям, у разі захворювання, одержаного
в період проходження служби передбачена статтею 16 Закону України „Про
соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та
постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 488, якою затверджені
умови державного обов'язкового особистого страхування військовослужбовців і
військовозобов'язаних, призваних на збори.

Оскільки додаткові виплати до пенсії чи відшкодування
частини втраченого заробітку в подібних випадках Законом України „Про соціальний
і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей",  постановами Кабінету Міністрів України не
передбачені,  а

обов'язок
органів військового відомства щодо відшкодування матеріальних збитків у таких
випадках обмежується нормами державного обов'язкового особистого страхування та
пенсійного забезпечення, які передбачають підвищений розмір пенсії для
інвалідів, то посилення позивача на норми цивільного законодавства є
помилковими.

Судова колегія також вважає необгрунтованими вимоги позивача і про
стягнення заборгованості за продовольчий пайок, оскільки дія частини 2 ст.9
Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів
їх сімей" в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або
за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна,
припинена Законом України „Про деякі заходи щодо економії бюджетних
коштів" №1459-111 від 17.02.2000 р.

При ухваленні рішення в частині стягнення моральної
шкоди, суд першої інстанції керувався ст. 440-1 ЦК України (в редакції 1963 року), яка передбачає, що розмір
відшкодування визначається судом з урахуванням сумі позовних вимог, характеру
діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних і моральних страждань потерпілого,
а також інших негативних наслідків.

Судова колегія приходить до висновку, що суд правильно оцінив всі обставини
справи і обґрунтовано стягнув на користь позивача у відшкодування моральної
шкоди 10000 грн.

Разом з тим судова колегія вважає обґрунтованими вимоги позивача про
стягнення на його користь у відшкодування матеріального збитку вартості
діагностики та придбаного ним слухового апарату на загальну суму 1009 грн.50
коп., оскільки вказані витрати, понесені позивачем, підтверджуються матеріалами
справи (арк.с.92).

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, рішення суду, в частині стягнення матеріальної
шкоди, на підставі п.1 ч.І ст.309 ЦПК України - скасуванню, з ухваленням в цій
частині нового рішення.

Керуючись ст.ст.303,305,307,309,313 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення місцевого суду Нахімовського району м. Севастополя від 22 грудня
2006 року в частині стягнення матеріальної шкоди скасувати, ухвалити нове
рішення, яким стягнути з 540 Центрального військово-морського госпіталю ВМС ЗС України на
користь ОСОБА_1 32 95 грн. 98 коп.

В решті рішення
суду залишити без зміни.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту
його проголошення та може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги
протягом двох місяців з дня набрання законної сили до Верховного Суду України.