Справа № 22ц-515/2007                        Головуючий у 1 інстанції
18                                                                   Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31  травня 2007 року      колегія суддів судової палати Апеляційного суду

Донецької
області в складі:

головуючого   Баркової Л.Л.

суддів Трушкова
М.М., Лупінової Л.М.

при секретарі:
Жило І.А. розглянувши    у відкритому
судовому засіданні в місті Маріуполі
справу за позовом       ОСОБА_1   до
ОСОБА_2  про стягнення боргу

за
апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 на рішення Жовтневого
районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2007 року

встановила:

Рішенням
Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2007
року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики відмовлено. Стягнуто
з ОСОБА_1 на користь держави витрати на інформаційно технічне забезпечення
розгляду справи 30 гривень.

В
апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати і
задовольнити позов ОСОБА_1, стягнувши з ОСОБА_2 суму боргу 8700 гривень, з
урахуванням індексу інфляції у розмірі 4312 грн.59 коп., та трьох процентів
річних, що складає 1153 грн. Посилається на те, що судом порушені норми
матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам
справи, недоведені обставини, які суд вважав встановленими.

Заслухавши
суддю доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_3,
які просили апеляційну скаргу задовольнити, пояснення відповідача ОСОБА_2, його
представника, адвоката ОСОБА_4, які
просили скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного
оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно
до положень ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано
правильне по суті і справедливе рішення суду з одних з одних лише формальних
міркувань.

Вирішуючи
справу і відмовляючи в позові, суд першої інстанції повно, всебічно і
об'єктивно перевірив доводи позивача, заперечення відповідача, і дійшов до
обґрунтованого висновку про те, що виходив з того, що доказів про укладення
договору позики позивачем не надано, розписка є безгрошевою, між сторонами
виникли зобов'язання, які випливають із трудових правовідносин.

Цей
висновок суду відповідає встановленим обставинам і доказам, наданим сторонами в
судовому засіданні.

Згідно з
положеннями ст.1046, ст.1051 ЦК
України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає другій
стороні /позичальникові/ у власність гроші, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму грошей, або рівну кількість речей.
Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що кошти або
речі насправді не були одержані ним від позикодавця.

Як
встановлено судом і це підтверджено матеріалами справи та поясненнями сторін
відповідач працював на посаді заступника директора ТОВ „Азоввінд" з 1
березня 2002 року до 23 вересня 2002 року з повною матеріальною
відповідальністю. Директором зазначеного товариства був ОСОБА_1, позивач у
справі.

Звернувшись
до суду з даними позовними вимогами, позивач надав розписку від імені ОСОБА_2
від першого вересня 2002 року, із тексту якої вбачається, що останній позичив у
ОСОБА_1 8700
грн. і зобов'язався повернути їх до 10 жовтня 2002 року.

Із
пояснень відповідача вбачається, що у ОСОБА_1 він грошей не позичав і той йому
їх не передавав, що розписку він написав на вимоги останнього щодо виявленої
недостачі матеріальних цінностей. У зв'язку з тим, що недостача виникла не з
його вини, повертати гроші відмовився.

Пояснення
позивача щодо укладання між сторонами договору позики спростовуються
матеріалами цивільної справи №2-6205/2003 року за позовом ОСОБА_2 до ТОВ
„Азоввінд" про зміну формулювання звільнення, спонукання видачі трудової
книжки, відшкодування моральної шкоди, розглянутої цим же судом. Із пояснень
ОСОБА_1 вбачається, що він визнавав факт написання розписки за результатами
інвентаризації і не заперечував, що ОСОБА_2 пообіцяв повернути йому недостачу у
зазначений у розписці строк./а.с.37-38, справа №2-6205/

Посилання
позивача на те, що ОСОБА_2 він не заставляв писати розписку спростовуються
матеріалом та постановою слідчого Жовтневого РО міста Маріуполя від 7 грудня
2002 року, із яких вбачається що останній звертався до міліції з заявою про
притягнення до відповідальності ОСОБА_1 за погрози та вимагання грошей,
/а.с.103, справа №2-6205/.

Посилання
позивача на те, що сума боргу зазначеної в розписці не відповідає розміру
виявленої недостачі та поясненням відповідача щодо визнання недостачі висновків
суду не спростовують.

В
апеляційній скарзі представником позивача не приведені нові доводи, які б не
були предметом дослідження суду першої інстанції і які б вплинули на
правильність його висновків при розгляді спору по суті.

З
урахуванням зазначеного, встановлених обставин справи та взаємовідносин між
сторонами, колегія судців вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив
в задоволенні позову, рішення суду відповідає нормам матеріального і
процесуального права,   підстав для
задоволення скарги не має.

На
підставі викладеного, керуючись ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА   :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення
Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 10 квітня 2007 року залишити без
зміни.

Ухвала
суду набирає законної сили з дня проголошення, може бути оскаржена протягом
двох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду
України.