Справа № 22ц - 520/07                             Головуючий у 1
інстанції - Крупінська С. С.
- 11                                           Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

2007 р.
липня 24                                                                                                          місто
Луцьк

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Волинської області
в складі:

головуючого -
судді Расевича СІ.

суддів Свистун
О.В.,  Подолюка В.А.

при секретарі
Матюхіній О.В.

з участю
представника позивачаОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в
місті Луцьку цивільну справу за позовом Вищого професійного училища №9 м.
Луцька до ОСОБА_2 про визнання договору про пайову участь у реконструкції
гуртожитку недійсним за апеляційною скаргою представника відповідача - ОСОБА_3
на рішення Луцького міськрайонного суду від 3 квітня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

В
апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2  - ОСОБА_3.
вказує на незаконність рішення суду із-за неповного з'ясування судом
обставин,  що мають значення для справи;
недоведеності обставин,  що мають
значення для справи,  які суд вважав
встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи; порушення та
неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та просить
рішення скасувати,  ухваливши нове про
відмову у позові.

Рішенням
Луцького міськрайонного суду від 3 квітня 2007 року позов задоволено.

Визнано
недійсним договір про пайову участь у реконструкції гуртожитку ВПУ №9 під
житловий будинок від 11 грудня 2003 року,
заключений між
Вищим професійним училищем №9 м. Луцька та ОСОБА_2.

Стягнуто
з ВПУ №9 м. Луцька в користь ОСОБА_2 сплачені кошти в сумі 35573 грн. 01 коп.

В
апеляційній скарзі представник відповідача зазначає,  що судом поза увагою залишено сам зміст
договірних відносин між сторонами,
згідно яких сторони зобов'язались здійснити реконструкцію гуртожитку.
Відповідач добросовісно виконав взяті на себе зобов'язання,  а позивач ні.

Крім
того,  вважає,  що оскільки суд першої інстанції
встановив,  що позивач не являється
власником гуртожитку,  а лише є
користувачем,  то необхідно було залучити
в справу власника майна - Міністерство освіти і науки України.

В
апеляційній скарзі представник зазначає,
що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог,  оскільки стягнув із позивача в користь
відповідача сплачені останнім кошти.

Судом
першої інстанції встановлено,  що
гуртожиток є державною власністю,  і
право розпоряджатись ним закріплене за Міністерством освіти і науки
України,  а ВПУ №9 надано право
оперативного управління.

Таким
чином,  ВПУ №9 не будучи власником не
вправі був розпоряджатись майном та укладати угоди про його відчуження,  так як не являється власником.

Заслухавши
доповідача,  представника позивачаОСОБА_1,
перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду
першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених у суді першої інстанції,  колегія суддів приходить до висновку,  що апеляційна скарга підлягає
відхиленню,  а рішення суду залишенню без
змін з наступних підстав.

Так,  з матеріалів справи вбачається,  що між ВПУ №9 м. Луька і ОСОБА_2  укладено 11 грудня 2003 року договір про
пайову участь у реконструкції гуртожитку ВПУ №9 під житловий будинок. За
умовами договору ВПУ №9 зобов'язувалось надати ОСОБА_2  під реконструкцію приміщення в гуртожитку
загальною площею 72, 9 м. кв. з подальшою передачею у власність. ОСОБА_2  зобов'язувалась оплатити вартість приміщення
до 1 липня 2004 року.

Судом
першої інстанції встановлено,  що
гуртожиток було передано на баланс ПТУ №9 управління освіти Волинської обласної
державної адміністрації в серпні 1993 року з балансу ДПЗ-28 Мінмашпрому
України.

Відповідно
до  ст. 34 Закону України «Про власність»
майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів перебуває у
загальнодержавній власності.

Відповідно
до п.6.10 Статуту ВПУ №9 майно ВПУ є державною власністю і закріплене за
Міністерством освіти і науки України та перебуває у користуванні ВПУ.

Отже,  ВПУ вправі користуватись майном,  яке знаходиться на балансі училища і належить
державі.

Із листа
Міністерства освіти і науки України №1/11-3509 від 10 серпня 2001 року
вбачається,  що училищу було надано згоду
на перепланування половини приміщення гуртожитку під житлові квартири для
працівників училища. Однак,  згоди на
відчуження квартир Міністерство освіти і науки України училищу не надавало.

Відповідно
до  ст. 658 ЦПК України право продажу
майна належить власнику майна.

Таким
чином,  суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку,  що позивач не мав
права укладати договір про відчуження майна загальнодержавної власності.

Згідно
із  ст. 203 ЦК України
особа,  яка вчиняє правочин,  повинна мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Сторони
не надали суду доказів,  якими б
підтверджувались повноваження позивача на укладення оспорюваного договору.

Таким
чином,  відповідно до вимог  ст. 215 ЦК
України суд вірно визнав цей договір недійсним.

Крім
того,  згідно із  ст. 216 ЦК
України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути
другій стороні у натурі все,  що вона
одержала на виконання цього правочину. Суд може застосувати наслідки
недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже,  стягуючи кошти відповідачу,  які нею були внесені на рахунок позивача
(а.с. 38) суд діяв в межах чинного законодавства.

Таким
чином,  доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду,  підстав для
скасування рішення суду - не встановлено.

Однак,  з мотивувальної частини рішення слід
виключити покликання суду на норми ЦК
України в редакції 1963 року,
оскільки відповідно до прикінцевих та перехідних положень п.4 - щодо
цивільних відносин,  які виникли до
набрання чинності ЦК України,  положення цього Кодексу застосовуються до тих
прав і обов'язків,  що виникли або
продовжують існувати після набрання ним чинності.

Керуючись  ст.
ст.  307,  308,
314,  315 ЦПК України,  колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу представника позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення
Луцького міськрайонного суду від 3 квітня 2007 року в даній справі залишити без
змін,  виключивши з мотивувальної частини
покликання суду на  ст.  ст. 47,
48,  225,  227,
244 ЦК України
в редакції 1963 року.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.