Справа № 22-Ц-1531/2007                                   Головуючий у 1
інстанції     Ковальов Ю.О.
Категорія                                                                Доповідач
у 2 інстанції        Голуб С.А.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2007
року   колегія суддів   судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого           Мережко М.В.

суддів:                     Голуб С.А., КоцюрбиО.П.

при
секретарі          Степурі Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною
скаргою

ОСОБА_1на рішення Обухівського районного суду Київської області від

27 лютого 2007 року    за позовом          ОСОБА_1до ОСОБА_2та виконкому
Козинської селищної ради, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3

про       визнання договору оренди недійсним та
усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИЛА:

1 вересня 2004
року   позивачка пред'явила в суді   названий позов .

В позові посилалась на те, що вона є власницею земельної ділянки площею
0,15 га відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від
22 січня 2001 року. Відповідач ОСОБА_2 незаконно захопив частину її земельної
ділянки площею 0,05 га, відгородивши її огорожею. Знести огорожу ОСОБА_2
відмовився, пояснивши, що він діє правомірно на підставі договору оренди
земельної ділянки, укладеному між ним та виконкомом Козинської селищної ради
від 9 липня 2002 року.

Позивачка просила визнати недійсним договір оренди
земельної ділянки, укладений між виконкомом Козинської селищної ради та
ОСОБА_29 липня 2002 року в частині земельної ділянки розміром 547 кв.м., яка
належить позивачці на праві власності і розташована в районі садового
товариства „Міжгір"я" в с. Козин, Обухівського району, Київської
області; зобов'язати ОСОБА_2усунути перешкоди в користуванні і розпорядженні
частиною земельної ділянки позивачки, яка прилягає до орендованої ним земельної
ділянки в с.Козин, шляхом знесення за його рахунок огорожі з металевої сітки,
встановленої на спірній, земельній ділянці та заборони проводити будь-які
роботи на частині належної їй земельної ділянки.

Рішенням        Обухівського   районного суду від       27 лютого 2007 року     в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати і ухвалити
нове рішення, яким задовольнити позов.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали
справи в межах доводів апеляційної скарги й обговоривши доводи апелянта вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що позивачка має Державний акт на право
приватної власності на землю, який виданий 22 січня 2001 року на підставі
рішення виконкому Козинської селищної ради № 98/154 від 26 жовтня 2000 року.

На підставі рішення виконкому Козинської селищної ради №123/12 від 29
листопада 2001 року між ОСОБА_4 та виконкомом Козинської селищної ради 9 липня
2002 року укладений договір оренди земельної ділянки розміром 500 кв.м.

При винесенні рішення про відмову в позові суд виходив з того, що Державний
акт на право приватної власності на землю, який був наданий позивачкою як доказ
належності їй спірної земельної ділянки і порушення її власності права з боку
виконкому Козинської селищної ради та ОСОБА_4 не є правовстановлюючим
документом, оскільки в ньому йде посилання на рішення виконкому № 98М54 від 26
жовтня 2000 року, яким позивачці була виділена земельна ділянка для будівництва
та обслуговування житлового будинку, а не на рішення виконкому № 10674 від 30
листопада 2000 року, яким спірна земельна ділянка передавалась позивачці у
власність.

Крім того суд послався на те, що позивачка не надала акту відведення
земельної ділянки в натурі.

Судова   колегія не погоджується з
такими висновками суду, оскільки вони
не ґрунтуються на матеріалах справи та суперечать вимогам закону.

Враховуючи, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам
справи і зроблені з порушенням норм матеріального права, колегія суддів
скасовує рішення суду і відповідно до ст 309 ЦПК України виносить нове рішення.

Судова колегія вважає позов обгрунтованим і таким, що підялгає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України ( 1990 року, який діяв на
час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право
користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і
одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах
оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує право власності або право користування землею,
забороняється.

Право власності позивачки на спірну земельну ділянку підтверджується
Державним актом на право приватної власності на землю. Державний акт на час
винесення рішення суду не скасований, а тому у суду не має підстав не визнавати
його правовстановлюючим документом на земельну ділянку позивачки та вважати
неналежним доказом по справі.

Крім того, відповідно до п.1. 1.12 „Інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на
землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право
постійного користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів
оренди землі" затвердженої Наказом державного комітету України по
земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року складання державного акта на
право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною
ділянкою при передачі бо наданні земельних ділянок громадянам, ... проводиться
після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення
їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в
установленому прядку проектом відведення цієї ділянки.

Тобто, виходячи із наведеної норми, державний акт на право приватної
власності на спірну земельну ділянку не міг бути виданий позивачці без
перенесення в натуру меж земельної ділянки. Той факт, що акт перенесення меж в
натуру втрачений, не може бути підставою для того, щоб ставити під сумів
належність державного акту, який був наданий суду позивачкою.

Доводи позивачки про те, що її право власності порушується ОСОБА_2
підтверджується абрисом земельної ділянки ОСОБА_1, відповідно до якого частина
належної їй на праві власності земельної ділянки площею 547,41 кв.м.
знаходиться в оренді у ОСОБА_2 (а.с. 12)

Статтею 140 ЗК України встановлені підстави припинення права власності на
земельну ділянку.

Як вбачається із матеріалів справи жодної з підстав для припинення права
власності позивачки на частину земельної ділянки, не було, земельна ділянка у
позивачка у встановленому законом порядку не вилучалась.

За таких обставин, передача належної їй на праві власності земельної
ділянки ОСОБА_2 за договором оренди порушує її право власності, оскільки робить
неможливим використання спірної земельної ділянки.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю,
навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною
ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом: ..б)
відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення
прав; в) визнання угоди не дійсною.

Судова колегія вважає, що право власності позивачки на спірну земельну
ділянку підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору оренди земельної
ділянки між виконкомом Козинської селищної ради та ОСОБА_2. та зобов'язанням
ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення
огорожі із металевої сітки, яка встановлена на земельній ділянці позивачки.

Позивачка просила визнати недійсним договір оренди в частині земельної
ділянки розміром 547 кв.м., яка належить їй на підставі Державного акту на право
привтаної власності на землю. Але з врахуванням того, що договір оренди
укладений на земельну ділянку загальною площею всього 500 кв.м., яка повністю
входить в межі земельної ділянки належної позивачки, то судова колегія визнає
недійсним договір оренди в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь позивачки підлягають
стягненню 8,5 грн. судового збору.

На підставі ст. 22 ЗК України ( в редакції 1990 року), ст.. 152,140 ЗК
України, керуючись   ст.ст. 88, 303, 307,
309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу       ОСОБА_1задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 лютого 2007
року      скасувати і винести нове
рішення.

Позов ОСОБА_1задовольнити. Визнати недійсним договір оренди земельної
ділянки площею 500 кв.м., розташованої в с.Козин, Обухівського району,
Київської області, укладений між виконкомом Козинської селищної ради та
ОСОБА_29 липня 2002 року, зареєстрований в районному відділі земельних ресурсів
за № 175 від 19 вересня 2002 року.

Зобов'язати ОСОБА_2усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1належною їй на
праві власності земельною ділянкою, шляхом знесення огорожі із металевої сітки,
встановленої на її земельній ділянці.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двох місяців шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду
України.