УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

З липня
2007р.                                                                           м.
Івано-Франківськ

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської
області в складі:

головуючої                                            Беркій
О.Ю.

суддів                                                     Горблянського   Я.Д.,
Девляшевського   В.А.

секретаря                                               Логажевської
М.Б.

адвоката                                                ОСОБА_1

розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,  Тисменицької районної ради про визнання
нечинним рішення Тисменицької районної ради від 12 квітня 1989 року,  визнання в 1/2 недійсним свідоцтва про право
власності,  визнання в 1/2 недійсним
договору дарування будинку від 18 грудня 1993 року та визнання права власності
на 1/2 частину будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом,  з участю: апелянтки ОСОБА_2,  її представника ОСОБА_4,  представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5,  представника Тисменицької районної ради
Бойчука М.Й.

встановила:

Рішенням
Тисменицького районного суду від 24 квітня 2007 року в позові ОСОБА_2 до
ОСОБА_3,  Тисменицької районної ради про
визнання нечинним рішення Тисменицької районної ради від 12 квітня 1989
року,  визнання в 1/2 недійсним свідоцтва
про право власності,  визнання в 1/2
недійсним договору дарування будинку від 18 грудня 1993 року та визнання права
власності на 1/2 частину будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом
відмовлено.

На дане
рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу у якій посилається на те,  що рішення суду прийнято з порушенням норм
матеріального права. Так,  судом не
враховано,  що її бабці ОСОБА_6 спірне
будинковолодіння перейшло в спадщину від її батьків. В спірному будинку
народилася її мати,  брат,  сестра та вона. В березні 1982 року її бабця
померла і відкрилася спадщина на належне їй майно. На момент відкриття спадщини
існував заповіт на будинковолодіння зроблений на її користь та на користь
сестри,  відповідачки по справі.
Зазначає,  що вона з сестрою прийняла
спадщину,  оскільки вони буди
неповнолітніми і проживали в спірному будинку. Незважаючи на дану
обставину,  їх

Справа №
22-ц-749/2007р.                           Головуючий
у 1 інстанції Дузінкевич І.М.

Категорія
26                                                   Доповідач
Беркій О.Ю.

2

батько
звернувся в сільську раду про визнання за ним права власності на будинок,  у зв'язку з чим Тисменицькою районною радою
було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок. В грудні 1993
року даний будинок був подарований відповідачці. Про те,  що існував заповіт на її користь вона
дізналася в 2004 році. Судом не взято до уваги,
що рішенням районної ради її,  як
спадкоємця,  було позбавлено права
власності,  оскільки до і після смерті
спадкодавця вона проживала в будинку,  і
як неповнолітня прийняла спадщину.

Суд
дійшов помилкового висновку,  що в
колгоспному дворі спадщина не відкривалася,
оскільки спірне будинковолодіння належало її бабці ще до утворення
колгоспних дворів. Просить рішення суду скасувати та постановити нове
рішення,  яким її позовні вимоги
задовільнити.

В
засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 доводи
апеляційної скарги підтримали по вищенаведених мотивах.

Представник
ОСОБА_3- ОСОБА_5 та представник Тисменицької районної ради апеляційну скаргу
заперечили,  посилаючись на її
безпідставність.

Вислухавши
доповідача,  пояснення сторін,  перевіривши письмові матеріали справи,  колегія суддів приходить до висновку,  що апеляційна скарга до задоволення не
підлягає.

Відповідно
до ст. ст. 120,  121,
563 ЦК УРСР ( в
редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві
спільної сумісної власності. Володіння,
користування та розпорядження цим майном здійснюється зі згоди всіх
членів двору. У разі смерті члена колгоспного двору,  спадщина в майні двору не відкривається.

Судом
встановлено,  що ОСОБА_6 проживала
АДРЕСА_1,  27 лютого 1982 року нею було
складено заповіт,  відповідно до якого
спірний будинок вона заповіла позивачці та ОСОБА_3 в рівних частинах. В березні
1982 року ОСОБА_6 померла.

Згідно
запису по господарської книги № 6 за 1980-1982 роки головою господарства була
ОСОБА_6,  крім неї в господарстві були
зареєстровані та проживали зять ОСОБА_7,
внук ОСОБА_8 та позивачка і відповідачка,  які були на той час неповнолітніми. Дане
господарство відносилося до колгоспної суспільної форми власності.

З
оглянутих в засіданні апеляційного суду по господарських книг за 1950-1952
роки,  1958-1960 роки,  1961-1963 роки,  1974-1976 роки,  1977-1979 роки та за 1980-1982 роки
вбачається,  що спірне будинковолодіння
належало колгоспному двору,  до складу
якого на час смерті ОСОБА_6 входило чотири особи,  які проживали в даному господарстві.

У
зв'язку з цим необгрунтованими є доводи апелянтки про те,  що будинковолодіння належало бабці на праві
особистої власності і вона у встановленому законом порядку за заповітом
успадкувала 1/2 частину спірного будинковолодіння.

Пленум
Верховного Суду України в п.10 постанови №3 від 2 березня 1973 року "Про
судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього "
роз'яснив,  що розмір частки колишнього
члена колгоспного двору у спільному майні,
яке належало колгоспному двору і збереглося після його перетворення в
господарство робітників або службовців,
встановлюється відповідно до ст. 123 Цивільного кодексу згідно до якої
при поділі майна,  яке є спільною
власністю колгоспного двору,  суди
повинні виходити з принципу рівності
часток усіх колишніх його членів ( в тому

З

числі
непрацездатних і неповнолітніх),  які не
втратили право на частку в майні двору на час припинення останнього.

Оскільки
майно колгоспного двору може бути заповідано лише у випадку,  коли заповідач являється єдиним і останнім
членом колгоспного двору,  а ОСОБА_6 на
час смерті не була останнім членом колгоспного двору,  то суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку,  що заповіт
складений на позивачку та відповідачку немає юридичної сили та обґрунтовано відмовив
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з підстав спадкування за заповітом.

Рішення
суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і
підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.
ст. 307,  308,  313-315,
317 ЦПК України,  колегія суддів,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Тисменицького районного суду від 24 квітня 2007 року залишити без зміни.

Ухвала
набирає законної сили з часу проголошення,
однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з часу набрання нею законної
сили.