Справа № 6150                                                Головуючий
в першій інстанції - Губенко
5                                                       Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня
2007 року колегія судців судової палати з цивільних справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого                              Рудь В.В.

суддів                                          Гокова
П.В.,  Котушенко С. П.

при
секретарі                              Чергенець
CO.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в М. Дніпропетровську цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 1 червня 2007 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про усунення порушень не зв'язаних з позбавленням володіння і позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання права власності на домоволодіння,  визнання недійсними договорів дарування
будинку і земельної ділянки та державного акту про право власності на земельну
ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2004 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про
усунення порушень не зв'язаних з позбавленням володіння,  посилаючись на те,  що йому на підставі договору дарування від 21
березня 2001 року належить домоволодіння по АДРЕСА_1. Відповідач чинить йому
перешкоди в користуванні будинком,
змінив замки на вхідних дверях,
погрожує фізичною розправою та застосуванням огнепальної зброї. Крім
того відповідач зруйнував дахи на будинку А та сараї Б,  в зв'язку з чим дані споруди за зимовий
період прийшли в непридатність.

Посилаючись
на порушення своїх прав позивач просив зобов'язати відповідача усунути
перешкоди в користуванні спірним домоволодінням,  поновити зруйновані будинок А і сарай Б та
стягнути з нього 60 гр. на відшкодування моральної шкоди.

В лютому
2005 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом
(а.с. 161,  170-172) до ОСОБА_1 про
визнання права власності на домоволодіння,
визнання недійсними договорів дарування будинку і земельної ділянки та
державного акту про право власності на земельну ділянку. В обгрунтування
позовних вимог посилався на те,  що в
1995 році він придбав за договором купівлі-продажу глинобитний будинок по
АДРЕСА_1. В 2000 році,  отримавши
належний дозвіл,  він розпочав
будівництво нового будинку за вказаною адресою.

1
березня 2001 року,  на підставі
нотаріально посвідчених договорів дарування,
він вчинив відчуження старого та незавершеного будівництвом нового будинків,  а також земельної ділянки за вказаною адресою
на користь сина - відповідача по справі. Після цього,  за свої кошти,  він продовжив будівництво,  проти чого не заперечував відповідач,  який,
будучи неповнолітнім,  участі в
будівництві не приймав.

Після
розірвання шлюбу з матір'ю відповідача в 2003 році,  він запропонував останньому переоформити
вказане домоволодіння на себе - позивача,
але безрезультатно.

Посилаючись
на те,  що вартість виконаних за його
рахунок покращень значно перевищує вартість домоволодіння на момент укладення
договору дарування,  позивач просив
визнати це домоволодіння,  ступінь
готовності якого складає 90, 65%,  його з
відповідачем спільною власністю.

Вказуючи
на незначну долю відповідача в/домоволодінні,
яке є неподільним,  а сумісне
володіння та користування ним неможливе,
позивач просив,  на підставі  ст. 365 ЦК
України,  припинити право власності
відповідача на долю в спільному майні,
визнавши за ним - позивачем право власності на все домоволодіння,  стягнувши з нього на користь відповідача
грошову компенсацію у розмірі 37405 гр.,
яка заходиться на депозитному рахунку територіального управління ДСА в
Дніпропетровській області,  визнати
недійсними укладені між ним та відповідачем 21 березня 2001 року договори
дарування будинку і земельної ділянки та державний акт про право приватної
власності на земельну ділянку площею 3197 кв.м. ,  розташовану по вул. Українська, 69 в с.
Балівка Дніпропетровської області.

Ухвалою
Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 4 липня 2005
року вказані справи об'єднані в одне провадження.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 7
червня 2007 року позов ОСОБА_2 задоволено,
а в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині усунення перешкод в користуванні
домоволодінням відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення,  як постановленого з порушенням норм
матеріального і процесуального права та про повернення справи на новий розгляд.

Перевіривши
матеріали справи,  законність та
обгрунтованість рішення суду,  колегія
суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до вимог  ст. 213 ЦПК України рішення
суду має бути законним і обгрунтованим.
Законним є рішення тоді,  коли
суд,  виконавши всі вимоги цивільного
судочинства і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм матеріального права,  що підлягають застосуванню до цих
правовідносин.

Задовольняючи
позов ОСОБА_2,  суд посилався на  ст.
ст.  346,  365,
377 ЦК 2003
року,  що регулюють захист права
приватної власності та його припинення.

Однак
судом не було звернуто уваги на роз'яснення,
що міститься в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28
квітня 1978 доку №3 «Про судову практику в справах про визнання угод
недійсними»,  відповідно до яких угода
може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками,  передбаченими в законі.

ЦК 2003 року
передбачено вичерпний перелік підстав,
за наявності яких угода може бути визнана недійсною,  проте на жодну з них немає посилань у рішенні
суду.

Угоди,  що оспорюються позивачем укладені 21 березня
2001 року.

Відповідно
до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
2003 року положення зазначеного кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків,  що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин,  які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року,  положення цього кодексу застосовуються до тих
прав і обов'язків,  що виникли або
продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки
правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності й не мають
продовжуваного характеру,  суд при
розгляді справи мав керуватися положеннями ЦК 1963 року.

Угоди,  про визнання яких недійсними заявлено
позов,  були посвідчені приватним нотаріусом,  однак суд не вирішив питання про притягнення
його до участі в справі та не вжив заходів до виклику його в судове засідання.

Крім
того,  як вбачається з матеріалів
справи,  спір про визнання вказаних угод
недійсними між тими самими сторонами уже розглядався судом в 2004 році і
мається рішення,  яке набрало законної
сили. Однак суд не долучив до справи копію вказаного рішення,  не перевірив з яких саме підстав оспорювались
дані угоди позивачем раніше,  чи не є
дані позови тотожними та чи не підлягає провадження по справі в даній частині
закриттю.

Визнавши
недійсним державний акт про право приватної власності на земельну ділянку
площею 3197 кв.м. ,  розташовану по вул.
Українська, 69 в с. Балівка Дніпропетровської області,  суд не вказав кому і коли був виданий цей
документ,  тобто ухвалив рішення,  яке не може бути виконаним.  Розглядаючи позов в даній частині,  суд не залучив до участі в справі орган,  яким був виданий даний документ і заливши
поза увагою те,  що вказаний державний
акт в матеріалах справи відсутній.

Вирішуючи
питання про право власності ОСОБА_2 на домоволодіння по вул. Українська, 69 в
с. Балівка суд не придав значення тому,
що в склад домоволодіння входить недобудований будинок Г,  який ще не прийнятий в експлуатацію,  не перевірив чи не є це будівництво
самочинним,  оскільки докази про
здійснення будівництва без істотних порушень будівельних норм і правил в
матеріалах справи відсутні.

Суд
також залишив поза увагою те,  що
придбання будинку А з господарськими будівлями та часткове спорудження будинку Г було здійснено
позивачем в період шлюбу з ОСОБА_3 Вирішуючи питання про право власності
позивача на вказані об'єкти,  суд не
залучив ОСОБА_3 до участі в справі,  чим
позбавив змоги надати докази та заперечення по суті спору,  що є безумовною підставою для скасування
рішення з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відмовляючи
в задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення порушень не зв'язаних з позбавленням
володіння,  суд посилався на не подання
доказів щодо перешкод в користуванні домоволодінням.  При цьому суд не звернув уваги на те,  що позивачем,
крім питання про усунення перешкод в користуванні домоволодінням були
заявлені й інші вимоги,  а саме про
поновлення зруйнованих будинку А і сараю Б та стягнення моральної шкоди,  які розглянуті не були і рішення по ним судом
не ухвалювалось.

В матеріалах справи (а.с. 78) знаходиться заява ОСОБА_1,  в якій він відмовляється від вимог про
поновлення зруйнованих будинку А і сараю Б.

Згідно  ст. 205 п.3 ЦПК України суд своєю ухвалою
закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від позову і відмова
прийнята судом.

Проте,  в порушення вказаної норми закону,  суд зазначену заяву не розглянув,  не попередив заявника про наслідки відмови
від позову і не вирішив питання про прийняття відмови та закриття провадження
по справі в даній частині.

Керуючись  ст.
ст. 303,  307,  п.4, 5
ст. 311, 313, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 7 червня 2007
року скасувати і справу направити на новий розгляд до того ж суд в іншому
складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в
касаційному

порядку
до Верховного Суду України протягом двох місяців.