АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ

27
квітня 2007 року                                    м.
Донецьк

Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду

Донецької
області в складі: головуючої Лісової В.І.,

суддів:
Новосндлої В.М.,  Жданової B.C.,
Краснощокової Н.С.,
Осіпчук О.В.,

розглянувши у
судовому засіданні цивільну справу за касаційною скаргоюОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2004 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2004 року в справі за позовомОСОБА_1
до Державного підприємства «Оріон-Телеком» про стягнення заборгованості по
заробітній платі,  середньої заробітної
плати за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому
2004 року позивачка звернулась у суд з позовом до Державного підприємства
«Оріон-Телеком» про стягнення заборгованості по заробітній платі,  середньої заробітної плати за час затримки
розрахунку та моральної шкоди,  який
обґрунтовує тим,  що з 1 лютого 1999 року
знаходилась у трудових відносинах з відповідачем,  де працювала провідним інженером.

19 січня
2004 року вона була звільнена з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

В день
звільнення їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі за період з
лютого 2001 року по 19 січня 2004 року у розмірі 7100 гривень.

Крім
того,  позивачка зазначає,  що їй в порушення статей 44,  49 КЗпП України не була виплачена тримісячна
вихідна допомога у розмірі 550 гривень.

Через порушення
її законних прав їй була спричинена моральна шкода.

Після
уточнення позовних вимог позивачка просила суд стягнути з відповідача
заборгованість по заробітній платі у розмірі 2420 гривень,  вихідну допомогу,  середній заробіток за час затримки розрахунку
за період з 20 січня 2004 року по день звернення до суду (27 лютого 2004 року)
та моральну шкоду у розмірі 5000 гривень (а.с.11-12).

Рішенням
Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2004 року,  залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду
м. Києва від 19 серпня 2004 року,
позовні вимоги задоволені частково і з відповідача на користь позивачки
стягнуто заборгованість по заробітній платі з червня 2003 року по січень 2004
року у розмірі 2312 гривень 32 копійки,
компенсацію втрати частини заробітної плати через порушення строків її
виплати у розмірі 107 гривень 90 копійок. У задоволенні решти позовних вимог
було відмовлено.

У
касаційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати судові рішення в частині відмови у
задоволенні позову і постановити нове рішення про задоволення її позовних
вимог.

Справа №
33ц - 171 кс 07
Категорія 3 ЦП:

Головуючий у
першій інстанції Скрипка І.М.

Доповідач  Новосядла В.М.

2

Касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно
до статті 202 ЦПК України в редакції 1963 року,
рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Згідно
із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29 грудня 1979
року «Про судове рішення» рішення є законним тоді,  коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно
перевіривши обставини,  вирішив справу у
відповідності із нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних правовідносин,  а при їх відсутності - на підставі
закону,  що регулює подібні
відносини,  або виходячи із загальних засад
і змісту законодавства України.

Обгрунтованим
визнається рішення,  в якому повно
відображені обставини,  що мають значення
для даної справи,  висновки суду про
встановлення і правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,  дослідженими у судовому засідання.

Судами
встановлено,  що позивачка з 1 лютого
1999 року по 13 січня 2004 року працювала в Державному підприємстві
«Оріон-Телеком» на посаді провідного інженера-технолога.

19 січня
2004 року вона була звільнена з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

За
довідкою від 16 лютого 2004 року,
наданою відповідачем,
заборгованість по заробітній платі перед позивачкою за період з червня
2003 року по січень 2004 року складає 2312 гривень,  а компенсація втрати частини заробітної плати
через порушення строків її виплати складає 107 гривень 90 копійок.

Виходячи
із встановлених фактів,  наданих
сторонами доказів,  суди правильно
прийшли до висновку про задоволення позову в цій частині.

Відмовляючи
у задоволенні позову про стягнення середньої заробітної плати,  суд першої інстанції виходив із того,  що відсутня вина відповідача у невиплаті
заробітній платі,  оскільки мали місце
об'єктивні причини,  а саме - зупинення
фінансово-господарської діяльності підприємства з 2003 року,  заблокованість рахунків відповідача і
накладення арешту на рахунки відповідача державною виконавчою службою через
заборгованість по заробітній платі. Крім того,
невиконання контрактів підприємством потягнуло за собою не надходження
грошей,  і як слідство невиплату
заробітної плати.

Відмовляючи
у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди,  суд першої інстанції виходив із того,  що відсутня вина підприємства у невиплаті
заробітної плати,  позивачка отримувала
пенсію і мала засоби для існування.

З такими
висновками суду першої інстанції погодилась апеляційна інстанція.

Але з
такими висновками судів першої і апеляційної інстанції погодитись неможливо
через неправильне застосування норм матеріального права.

У
відповідності до вимог статті 117 КпЗП України передбачена відповідальність за
затримку розрахунку при звільненні в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки,  зазначені в статті 116 цього Кодексу. При
відсутності спору про їх розмір підприємство,
установа,  організація повинні
виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Пунктом
20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №13 від 24 грудня 1999 року
«Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»
роз'яснено,  що при не проведенні
розрахунку до розгляду справи,  середній
заробіток стягується по день постановления
рішення,  якщо роботодавець не доведе
відсутність у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

Виходячи з
наведеного,  посилання відповідача на
відсутність коштів для виплати заробітної плати та інші підстави,  на які посилається відповідач,  не свідчать про відсутність вини щодо невиплати
заробітної плати.

З

Оскільки,  відповідачем не було доведено відсутність
його вини у невиплаті заробітної плати,
рішення суду першої інстанції в цій частині,  залишеним без зміни ухвалою апеляційного
суду,  підлягає скасуванню із ухваленням
в цій частині нового рішення про задоволення позову і стягнення на користь
позивачки середньої заробітної плати за час затримки розрахунку.

Відповідно
до пункту 2 Постанови KM України "Про затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати" від 8 лютого 1995 року середньомісячна
заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці
роботи,  що передують події,  з якою пов'язана відповідна виплата.

Позивачка була
звільнена з роботи 19 січня 2004 року.

Для
обчислення середньої заробітної плати позивачу необхідно виходити з виплат за
листопад і грудень 2003 року.

Згідно
із наказами по підприємству з травня 2003 року на підприємства була встановлена
триденна робоча неділя - понеділок,
вівторок,  середа (а.с.55 -59).

Робітники з вказаними
наказами були ознайомлені.

Заробітна
плата позивачки у грудні 2003 року при 15 робочих днях складає 292 гривні 59
копійок,  в листопаді 2003 року при 12
робочих днях складає 246 гривень 85 копійок.

Середньоденна
заробітна плата позивачки складає 20 гривень (539.44 : 27 = 20).

Кількість
робочих днів з 19 січня 2004 року по 19 серпня 2004 року складає 99 днів при
триденній робочій неділі.

Середній
заробіток за час затримки розрахунку,
який підлягає стягненню на користь позивачки,  складає 1980 гривень (20 х 99 = 1980
гривень).

Що
стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди,  то у відповідності із статтею 237-1 КЗпП
України .відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди
працівнику провадиться у разі,  якщо
порушення його законних прав призвели до моральних страждань,  втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом
13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»
зазначено,  що судам необхідно
враховувати,  що відповідно до ст. 237-1
КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника
у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення,  невиплати належних йому грошових сум,  виконання робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо),  яке призвело до
його моральних страждань,  втрати
нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для
організації свого життя,  обов'язок по
відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від форми власності,  виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки
судом першої інстанції встановлено порушення права позивачки на своєчасне
отримання заробітної плати,  з чим
погодився і апеляційний суд ,  то
висновок суду про відмову у стягненні з відповідача моральної шкоди через
недоведеність її спричинення,  не
відповідає фактичним обставинам по справі і вимогам матеріального закону.

За таких
обставин колегія вважає за необхідне рішення судів першої і апеляційної
інстанцій,  в частині відмови у стягненні
середнього заробітку та моральної шкоди,
скасувати із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в
цій частині.

Задовольняючи
позовні вимоги,  про відшкодування
моральної шкоди і встановлюючи її розмір,
колегія суддів виходить із того,
що відповідачем були порушені трудові права позивача,  із характеру та обсягу моральних
страждань,  завданих у результаті
неотримання заробітної плати,  тяжкість
вимушених змін у її життєвих стосунках,
а також із засад розумності,
виваженості та справедливості.

4

Виходячи
з наведеного,  колегія вважає за
необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі
300 гривень.

В решті
рішення судів першої і апеляційної інстанції постановлені у відповідності до
норм матеріального і процесуального права,
доводи скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись
статтею 336 ЦПК України,  колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Касаційну
скаргуОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Шевченківського районного суду м.
Києва від 25 червня 2004 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19
серпня 2004 року,  в частині відмови у
задоволенні позову про стягнення середньої заробітної плати за час затримки
розрахунку та моральної шкоди,
скасувати.

ПозовОСОБА_1
до Державного підприємства «Оріон-Телеком» про стягнення середньої заробітної
плати за час затримки розрахунку та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути
з Державного підприємства «Оріон-Телеком» на користьОСОБА_1 середню заробітну
плату за час затримки розрахунку у розмірі 1980 гривень і на відшкодування
моральної шкоди 300 гривень.

В решті рішення
суддів залишити без зміни.

Рішення набирає
законної сили з моменту його оголошення та оскарженню не підлягає.