Справа №
22ц-2753/2007                                       Головуючий
суддя- Щербак Ю.В.,
- 41                                                           Доповідач:
суддя - Стратіло В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25
квітня 2007 року                                                           м.  Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі головуючого: судді Шабанової В.О.,  уддів: Стратіло В.І. та Резникової Л.В.,  іри секретарі Кошмак ТС,

участю
представника відповідача ОСОБА_3,

озглянувши
у відкритому судовому у засіданні у приміщенні апеляційного суду у гісті
Донецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення )лександрійського районного суду
Донецької області від 26 грудня 2006 року у праві за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про вільнення та стягнення розрахункових сум,
відшкодування моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні
2006 року позивачка ОСОБА_2.
завернулась до суду з цим позовом,
казуючи,  що з 30 серпня 2004 року
вона працювала продавцем-товарознавцем у іриватного підприємця ОСОБА_1.  згідно з трудовим договором.

У
зв'язку з погіршенням стану здоров'я вона 25.09.2006 р. написала заяву про
вільнення за згодою сторін. Однак відповідачка не погодилась,  тому вона змушена ула написати заяву про
звільнення за власним бажанням.  Заяву
надіслала поштою 28 ересня 2006 року на адресу відповідачки. З поштового
повідомлення дізналась,  що її аяву
відповідачка отримала того ж числа особисто. До заяви вона додала довідку ИСК про те,  що вона не може виконувати роботу,  пов'язану з тяжкою фізичною ірацею,  підняттям тягаря.

Однак
пройшло три тижні,  а відповідачка її не
звільняє,  свої дії мотивує тим,  що она
повинна сплатити їй нестачу товарно-матеріальних цінностей. Вказувала,  що іими діями відповідачка грубо порушує її
трудові права,  оскільки звільнення не
може вв'язуватись з нестачею,  з
якою,  до речі,  вона не згодна.

Відповідно
до вимог  ст. 38, 47 КЗпП України
відповідачка повинна була звільнити ,
провести розрахунок та зробити відповідний запис у трудовій книжці.

Просила
постановити рішення,  яким зобов'язати
відповідачку звільнити її з осади продавця-товарознавця,  днем звільнення вважати день набрання
чинності ішення суду,  стягнути з
ОСОБА_1.  на її користь компенсацію за
невикористані ідпустки за 2005,  2006
роки в сумі 900 грн.,  середній заробіток
за час затримки вільнення,  а також
моральну шкоду у розмірі 500 грн.

2

Під час
розгляду справи позивачка змінила свої вимоги,
відмовилась від позову в частині звільнення,  посилаючись на те,  що відповідачка зробила запис у її трудовій
книжці про її звільнення за  СТ. 38 КЗпП
з 11 вересня 2006 року.

Разом з
тим,  просила стягнути з відповідачки на
її користь 320 грн. як заборгованість по лікарняному листку та стягнути витрати
на юридичну допомогу -250 грн,  та
зменшила розмір компенсації за невикористану відпустку до 681 грн.44 коп.
Вимоги в частині відшкодування моральної шкоди залишила без змін.

Рішенням
Олександрівського районного суду від 26 грудня 2006 року позов задоволено. Суд
стягнув з ОСОБА_1.  на користь ОСОБА_2.
заборгованість з виплати розрахунку у розмірі 910 грн.49 коп.,  середній заробіток за час затримки розрахунку
у розмірі 1102, 50 грн.,  витрати на
правову допомогу у розмірі 250 грн.,  в
рахунок відшкодування моральної шкоди-500 грн.,
а всього -2762 грн.99 коп.

Крім
того,  суд стягнув судовий збір на
користь держави у розмірі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи -30 грн.

Ухвалюючи
таке рішення,  суд виходив з того,  що відповідачка ОСОБА_1.  є фізичною особою - підприємцем.

30
серпня 2004 року вона прийняла на роботу позивачку на посаду
продавця-товарознавця за трудовим договором №104,  який зареєстровано у центрі зайнятості
населення.

11
вересня 2006 року позивачка звільнена за
ст. 38 КЗпП України за власним бажанням,
однак відповідачка не провела з нею розрахунок,  не сплатила належні грошові кошти відповідно
до  ст.
116 КЗпП,  розмір яких становить
910 грн.49 коп.

Крім
того,  посилаючись на  ст.
117 КЗпП України,  суд стягнув на
користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 1102
грн. 50 коп.

Вирішуючи
питання про відшкодування моральної шкоди,
суд виходив з того,  що в
результаті порушення відповідачкою трудового законодавства позивачка була
залишена без засобів існування на тривалий час,
що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя..

Від
відповідачки надійшла апеляційна скарга на це рішення,  у якій апелянт вказує,  що вона не згодна з рішенням суду в частині
стягнення моральної шкоди у розмірі 500 грн.,
посилаючись на те,  що позивачка
не привела доводів про те,  чим саме вона
спричинила їй моральну шкоду.

Просила
відмінити рішення в частині відшкодування моральної шкоди і ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Від позивачки
письмових заперечень на скаргу не надійшло.

Заслухавши
доповідача,  пояснення представника
відповідачки,  перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження,  апеляційний суд вважає,  що скарга підлягає відхиленню,  а рішення суду першої інстанції підлягає
залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно
до  ст. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судом
встановлено,  підтверджено наявними
доказами і сторонами не заперечується,
що відповідачка є фізичною особою-підприємцем.  30 серпня 2004 року вона прийняла на роботу
позивачку на посаду продавця-товарознавця за трудовим договором №104,  який зареєстровано у центрі зайнятості
населення.

11
вересня 2006 року позивачка звільнена за
ст. 38 КЗпП України за власним бажанням,
що підтверджується копією трудової книжки позивачки (а.с. 5; 33).

3

Однак
при звільненні відповідачка не провела з нею розрахунок,  не сплатила належні грошові кошти,  чим порушила вимоги ч.1  ст. 116 КЗпП України,  де вказано,
що при звільненні працівника виплата всіх сум,  що належать йому від підприємства,  установи,
організації,  провадиться в день
звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював,  то зазначені суми мають бути виплачені не
пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

При
цьому суд правильно встановив і сторони проти цього не заперечували,  що позивачці не були сплачені компенсаційні
виплати за невикористану відпустку у розмірі 681 грн. 44 коп.,  та допомога у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю у розмірі 229 грн. 05 коп..

Таким
чином,  розмір заборгованості на день
звільнення складав 910 грн.49 коп.

Отже,  суд правильно встановив розмір сум,  що належали позивачці на день звільнення.

Стягуючи
середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 1102 грн.50 коп.,  проти чого сторони також не
заперечували,  суд обґрунтовано посилався
на  ст.
117 КЗпП України,  де
вказано,  що в разі невиплати з вини
власника належних звільненому працівникові сум у строки,  зазначені в
ст. 116 КЗпП України,  при
відсутності спору про їх розмір підприємство,
установа,  організація повинні
виплатити працівникові його середній заробіток за весь день затримки по день
фактичного розрахунку.

При
вирішенні питання в частині відшкодування моральної шкоди,  суд першої інстанції правильно посилався
на  ст. 237-1 КЗпП України,  де йдеться про те,  що відшкодування моральної шкоди працівнику
провадиться у разі,  якщо порушення його
законних прав призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових
зусиль для організації свого життя.

Відповідно
до роз'яснень,  що містяться у п.13
постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4 судам
необхідно враховувати,  що відповідно
до  ст. 237-1 КЗпП України за наявності
порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому
грошових сум),  яке призвело до його
моральних страждань,  втрати нормальних
життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого
життя,  обов'язок по відшкодуванню
моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно
від форми власності,  виду діяльності чи
галузевої належності.

Стягуючи
з відповідачки на користь позивачки в рахунок відшкодування моральної шкоди 500
грн.,  суд першої інстанції правильно
встановив,  що порушення прав позивачки у
сфері трудових відносин,  пов'язане з
невиплатою належних їй грошових сум,
дійсно призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагало від неї додаткових
зусиль для організації свого життя. При цьому суд також виходив з засад
розумності,  виваженості та
справедливості.

Таким
чином,  апеляційний суд вважає,  що доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,  які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись  ст.
ст.  303,  305,
п.1  ст.  307,
308,  313,  пі  ст.
314,  315,  317,
319 ЦПК України,  апеляційний
суд,  -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Олександрівського районного суду Донецької області від 26 грудня 2006 року
залишити без змін.

4

Ухвала
апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення,  однак може бути оскаржене протягом двох
місяців з моменту набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної
інстанції.