Справа № 22ц-2244/2007                     Головуючий по 1-й інстанції.
-39                                         суддя
суддя - Стратіло В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18
квітня 2007 року                                                м.
Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі головуючого:

судді Шабанової
В.О.,

суддів: Стратіло
В.І., Резникової Л.В.,

при секретарі
Кошмак Т.С.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду в місті

Донецьку
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Будьонівського районного суду
м. Донецька від 02 червня 2005 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Донецького
обласного протипухлинного центру, ОСОБА_2,
ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання незаконними дій посадових осіб
Донецького обласного протипухлинного центру, визнання незаконними актів та про
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

З
вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції 07.02.2003 року,
посилаючись на те, що 29.01.2003 року відповідачі - співробітники Донецького
обласного протипухлинного центру (далі ДОПЦ) ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, назвавшись комісією, надали
йому документ, названий „Актом", у якому було написано, що вони є членами
якоїсь комісії, організованою головним лікарем ДОПЦ ОСОБА_2 від 28.01.03 р.

З тексту
вказаного документу вбачається, що комісія уповноважена зробити йому
пропозицію, відповідно до якої у зв'язку зі станом здоров'я йому рекомендується
перейти на іншу посаду.

Текст
вказаного документу, з яким його було ознайомлено комісією, є дуже підозрілим з
точки зору його законності.

По-перше:
26.02.2002 р. рішенням суду його було поновлено на посаді хірурга-онколога;

По-друге:
ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 5.12.2002р. відхилено
апеляційну скаргу відповідача - головного лікаря ДПЦ, який оскаржив рішення
суду про поновлення його на роботі;

По
третє: члени комісії у своєму акті посилаються на рішення апеляційного суду від
5.12.2002 р., у той час,
коли у ньому не міститься нічого про те, що він повинен бути переведений на
іншу посаду.

Крім
того, вказував, що рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька за його
незаконне звільнення стягнуто з відповідача моральну шкоду.

З огляду
на зазначене вважав, що поява вказаного документа це свідчення про підготовку
відповідача до його нового звільнення.

Саме для
того, щоб мати можливість звільнити його за ст.40 п.2 КЗпП України відповідачем
і була утворена така комісія, до складу якої включено осіб, які повністю
залежні від головного лікаря і будуть робити все, що він їм накаже.

Крім
сумнівності щодо законності акту від 29.01.2003 р., сама поява цього документу, призвела до утворення нездорової
ситуації навколо начебто його повторного звільнення з ініціативи адміністрації.
У зв'язку з цим, йому - інваліду ЧАЕС 2-ї групи завдано моральну шкоду, яку він
оцінює у розмірі 450000 грн. Посилаючись на вказане, зазначав, що з боку
відповідача мали місце дискримінація його, як інваліда, приниження його як
людини, яку було поновлено на роботі судом, неповага до рішення суду,
безкарність, небажання виконувати судове рішення. Все це призвело до значного
погіршення стану його здоров'я.

Позивач
просив постановити рішення, яким визнати документ „Акт" від 29.01.2003 р.
незаконним, зобов'язати головного лікаря ОСОБА_2 припинити усі дії, направлені
на його повторне звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України до вирішення питання щодо
законності чи незаконності вказаного акту, стягнути з усіх відповідачів
моральну шкоду у розмірі 450000 грн. відповідно до ступеню їх провини у
порушенні його законних прав.

У
судовому засіданні позивач уточнив свої вимоги, посилався на те, що відповідач
в особі головного лікаря намагається звільнити його з роботи не зважаючи на те,
що його поновлено у судовому порядку. З цією метою було складено акт від
10.02.2003 р. №10, відповідно до якого йому було запропоновано посади, не пов'язані
з його фахом. Просив визнати акти від 29.01.2003 року та від 10.02.2006 року
незаконними та стягнути моральну шкоду у вказаному розмірі.

Рішенням
Будьонівського районного суду м. Донецька від 2.06.2005 року у задоволенні
прозову відмовлено.

Ухвалюючи
таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з наказом №17 від
28.01.2003 р. була утворена комісія з працевлаштування лікаря -онкохірурга ДОПЦ
ОСОБА_1, до складу якої були залучені відповідні фахівці відповідача. Вказана
комісія повинна була запропонувати позивачу посаду, не пов'язану з контактом з
хворими, оскільки таке обмеження позивачу встановлено висновками розширеної
судово-експертної комісії від 15 листопада 2002 року, яка була проведена за
ініціативи апеляційного суду, що розглядав справу про поновлення позивача на
роботі. Акти про запропонування такої посади було складно 29.01.2003 р. та від
10.02.2003., відповідно з якими позивачу було запропоновано посади
медрегистратора диктофонного центру, лікаря-статистика оргметодвідділу. Підставою
для таких дій відповідача визначено ухвалу Апеляційного суду Донецької області
від 05.12.2002 року, відповідно до якої є посилання на висновки вказаної
комісії, якими рекомендовано відповідачу посади без контакту з пацієнтами (
наприклад лікар статистичного відділу) за індивідуальним графіком з додатковими
перервами для можливості проведення лікування.

Суд
посилався на те, що сторонами не заперечується той факт, що після складання цих
актів позивача звільнено не було і він продовжує працювати на попередній посаді
по теперішній час, про що свідчить довідка ( а.с.71), де вказано, що позивач
працює на посаді лікаря онкохірурга поліклінічного відділення.

Суд
виходив з того, що відповідно до ст.248-1 ЦПК України ( в ред. 1963р.)
громадянин має право звернутися до суду зі скаргою, якщо він вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого
самоврядування, посадовою чи службовою особою порушені його права, свободи чи
законні інтереси.

Разом з
тим, суд зазначив, що складання актів з пропозицією позивачу інших посад, не
пов'язаних з контактами з пацієнтами, не потягло за собою ніяких правових
наслідків, права, свободи та інтереси позивача порушено не було, акти носять
інформаційний характер, у зв'язку з чим не може розглядатися питання щодо їх
законності.

З
урахуванням наведеного суд зробив правовий висновок про безпідставність
позовних вимог і відмовив у задоволенні позову.

У
апеляційній скарзі позивач вказував, що з рішенням суду не згодний, вважає, що
судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, допущено
невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено норми матеріального
та процесуального права.

Просив
рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення по суті його
вимог.

Від відповідачів
письмових заперечень на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає відхиленню, а
рішення суду підлягає залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно
до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення буз
змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судом
встановлено, підтверджено матеріалами справи і сторонами не заперечується, що
позивач ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Донецьким обласним
протипухлинним центром, де працює з 3.09.1990 року лікарем онкохірургом,
поліклінічного відділення.

Наказом
№352 від 10 вересня 2001 року за згодою профкому він був звільнений з роботи за
п.2 ст.40 КЗпП України.

Рішенням
Ворошиловського районного суду м. Донецька від 26.02.2002 року ОСОБА_1
поновлений на роботі хірургом-онкологом.

Ухвалою
Апеляційного суду Донецької області від 5.12.2002 року апеляційну скаргу
Донецького обласного протипухлинного центу відхилено, а рішення Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 26.02.2002 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі
залишено без змін.

Згідно з
висновками обласної розширеної експертної комісії від 15.11.2002 року,
проведеної за ухвалою апеляційного суду позивач ОСОБА_1 за станом здоров'я може
виконувати роботу на посаді лікаря без контакту з хворими ( наприклад лікар
статвідділу) за індивідуальним графіком із додатковими перервами для можливості
проведення лікування ( а.с.49-50).

Наказом
головного лікаря №17 від 28 січня 2003 року у зв'язку з вказаними висновками
було утворено комісію з працевлаштування позивача. До складу цієї комісії були
включені зазначені у позові відповідачі (а.с. 144).

За
результатами роботи вказаної комісії складено акти від 29.01.2003 р. (а.с.58)
та від 10.02.2003 р. (а.с.173), відповідно з якими позивачу було запропоновано
посади без контакту з хворими, а саме: лікаря - статиста оргметодвідділу 0,25
ставки, медрегистратора диктофонного центру 1,0 ставки.

Однак
позивач своєї згоди на переведення його на вказані посади не виказав. Будь-яких
негативних наслідків складання цих актів для позивача не потягло. Позивач
продовжує працювати на тій же посаді, про що свідчить запис у його трудовій
книжці (а.с.46-47) та довідка за місцем роботи (а.с.71)

Апеляційний
суд вважає, що відповідач мав законне право на видання наказу про утворення
вищевказаної комісії, оскільки зазначене питання вирішене в межах його
компетенції.

За таких
обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що складання актів з
пропозицією позивачу інших посад, не пов'язаних з контактами з

пацієнтами, не
потягло за собою ніяких правових наслідків, права, свободи та інтереси позивача
порушено не було.

З
урахуванням наведеного суд зробив правильний правовий висновок про
безпідставність позовних вимог і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Крім
того, апеляційний суд вважає, що підстави для відшкодування моральної шкоди
відсутні.

При
з'ясуванні фактів, з якими закон пов'язує відшкодування моральної шкоди, слід
виходити з вимог ст.1167 ЦК
України, яка визначає підстави покладання обов'язку по відшкодуванню такої
шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру
відшкодування.

Відповідно
до роз'яснень, даних у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 р. №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової)
шкоди, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної
шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями її заподіювача та
вина останнього в її заподіянні.

Апеляційний
суд вважає, що у діях відповідача відсутні протиправність дій, вина та
причинний зв'язок з можливим спричиненням моральної шкоди позивачам.

Таким
чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись
ст.ст.303-305, п.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ст.314, 315,317, 319 ЦПК України,
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Будьонівського районного суду м. Донецька
від 2 червня 2005 року залишити без змін.

Ухвала
набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двох
місяців з моменту набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної
інстанції.