Справа №22ц-2887/07р.                                              Головуючий
у 1 інстанції Безрученко Ю.О.
Категорія: 39                                                                 Доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2007р.                                                                                                       М.Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого                                                Турової
О.М.

суддів                                                Соломахи
Л.І., Могутової Н.Г.

при
секретарі                                              Арутюнян
Г.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою відповідальністю „Дарунок" про стягнення заробітної
плати, про покладення обов'язку оформити звільнення та видати трудову книжку,
про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні з апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та
відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю „Дарунок" на рішення
Гірницького районного суду м.Макіївки Донецької області від 14 грудня 2006р., -

ВСТАНОВИВ:

В серпні
2006р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ „Дарунок-2006" про
стягнення заробітної плати, про покладення обов'язку оформити звільнення за
частиною 3 ст. З 8 КЗпП України та видати трудову книжку, про стягнення
вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при
звільненні. Зазначав, що з 20 червня 2006р. до 25 липня 2006р. він працював у
відповідача. Виконував різні обов'язки: заступника директора по БМР, техніка-інженера,
бригадира БМР, слюсаря, сантехніка, монтажника, каменяра, бетонщика, арматурника,
вантажника, чергового по автостанції-продавця, будував гараж. Проте відповідач
роботи, які він виконував за сумісництвом, йому не оплатив. 25 липня 2006р. він
подав директору ТОВ „Дарунок-2006" заяву про його негайне звільнення за
ст.38 КЗпП України в звя'зку із порушенням власником підприємства норм
законодавства про працю. З 26 липня 2006р. він на роботу не виходив. Директор
його заяву про звільнення підписувати відмовився, надіслав йому 2 телеграми, в
яких пропонував повідомити про причини невиходу на роботу. 03 серпня 2006р. він
повторну направив відповідачу рекомендованим листом заяву про звільнення за
частиною 3 ст.38 КЗпП України. Просив:

стягнути з
відповідача на його користь недоплачену йому заробітну плату;

зобов'язати
відповідача звільнити його з роботи за частиною 3 ст.38 КЗпП

України та
видати трудову книжку;

стягнути з
відповідача вихідну допомогу та середній заробіток за час

затримки
розрахунку при звільненні з 26 липня 2006р. (а.с.2-3). Під час судового
розгляду справи позивач частково змінив свої позовні вимоги. Згідно протоколу
судового засідання від 12 грудня 2006р. та від 14 грудня 2006р. він просив:

· змінити
формулювання причин звільнення із ст.36 на ст.38 КЗпП України в зв'язку із
невиконанням власником законодавства про працю;

· стягнути
вихідну допомогу в сумі 1200грн.

· стягнути
середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26 липня 2006р.
по 10 серпня 2006р. у сумі 816грн.

· стягнути
недоплачену йому заробітну плату за фактично виконані роботи за час з 20 червня
2006р. по 25 липня 2006р. у сумі 800грн., з яких 600грн. за виконані будівельні
роботи та 200грн. за виконані роботи вантажника.

Рішенням Гірницького районного суду м.Макіївки Донецької області від 14
грудня 2006р. з ТОВ „Дарунок" на користь ОСОБА_1 стягнуто середній
заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 466грн. 08коп. за час з
26 липня 2006р. по 10 серпня 2006р. та на користь держави - судовий збір у сумі
51грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі
30грн. В задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі та
інших виплат відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду в частині відмови йому в
задоволенні позову скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд.
Зазначає, що його вимоги стосовно зміни формулювання причини звільнення судом
взагалі не розглянуті. Його вимоги про стягнення заробітної плати за фактично
виконані роботи підлягають повторному розгляду, оскільки після ухвалення
судового рішення ним знайдені додаткові докази, які підтверджують, що він
виконував роботи, за які просить стягнути заробітну плату.

Відповідач в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що висновки суду
щодо наявності затримки розрахунку при звільненні не відповідають фактичним
обставинам справи. 26 липня 2006р. позивач залишив робоче місце без
попередження керівника підприємства, будь-якої заяви про своє звільнення не
залишав. Після 26 липня 2006р. з'явився на підприємство лише 10 серпня 2006р. і
в цей же день йому були видані трудова книжка та проведено розрахунок.

В апеляційній інстанції позивач доводи своєї апеляційної скарги підтримав,
проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував.

Представник відповідача доводи своєї апеляційної скарги
підтримав, проти доводів апеляційної скарги позивача заперечував.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, представника
відповідача Паламарчука О.С., дослідивши матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги обох сторін підлягають частковому
задоволенню, а рішення суду скасуванню з направленням справи на новий розгляд з
наступних підстав:

При розгляді справи суд першої інстанції встановив, що згідно заяви
позивача від 15 червня 2006р. він просив прийняти його на роботу бригадиром
будівельно-монтажних робіт з окладом 600грн.

Згідно наказу №4 від 20 червня 2006р. позивача прийнято на роботу на посаду
бригадира ремонтної бригади з посадовим окладом 600грн.

Згідно заяви від 25 липня 2006р. позивач просив звільнити
його з роботи за згодою сторін з 25 липня 2006р.

Наказом №5 від
25 липня 2006р. позивача звільнено з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України
за згодою сторін з 25 липня 2006р. (а.с.79). На наказі є напис позивача, що
трудову книжку він тримав.

Згідно розрахункової відомості розрахунок з позивачем
проведено 10 серпня 2006р. в сумі 478грн. 50коп.

Задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення на його
користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд
першої інстанції виходив з того, що позивач звільнений з 25 липня 2006р., а
розрахунок з ним проведено лише 10 серпня 2006р.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову в частині
стягнення заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що при
звільненні позивачу сплачено як заробітну плату, так і компенсацію за
невикористану відпустку, підстав для нарахування йому інших виплат не має. Що
стосується інших виплат, то вони не обґрунтовані.

Апеляційний суд вважає, що такі висновки суду першої
інстанції є передчасними. До них суд дійшов порушивши норми процесуального
права.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу,
в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Звертаючись до
суду з позовом ОСОБА_1 просив:

-    стягнути з відповідача на його користь
недоплачену йому заробітну плату; зобов'язати відповідача звільнити його з
роботи за частиною 3 ст.38 КЗпП України та видати трудову книжку;

стягнути з
відповідача вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні з 26 липня 2006р. (а.с.2-3).

Під час судового розгляду справи позивач 24 листопада 2006р. надав суду
письмову заяву про те, що від своїх вимог стосовно видачі трудової книжки він
відмовляється (а.с.70).

Проте суд першої інстанції вирішив лише його вимоги щодо
стягнення заробітної плати та інших виплат. Позовні вимоги щодо звільнення
позивача за ст.38 частиною 3 КЗпП України судом не вирішені, про що позивач
зазначає в своїй апеляційній скарзі.

Невирішені судом позовні вимоги щодо звільнення позивача
за ст.38 частиною 3 КЗпП України взаємопов'язані з його вимогами про стягнення
на його користь вихідної допомоги.

Відповідно до п.5 частини 1 ст.311 ЦПК України якщо суд розглянув не всі
вимоги і цей недолік не був і не міг бути усунений ухваленням додаткового
рішення судом першої інстанції, рішення суду підлягає скасуванню з направленням
справи на новий розгляд.

Відповідно до частини 2 ст. 173 ЦПК України якщо позивач змінює свої
вимоги, головуючий пропонує викласти ці зміни у письмовій формі, встановленій
для позовної заяви.

Позовні вимоги, викладені позивачем в позовній заяві від 07 серпня 2006р.,
відрізняються від позовних вимог викладених в протоколах судового засідання
(а.с.84, а.с.91, а.с.97).Якщо в позовній заяві позивач просив зобов'язати
відповідача провести його звільнення за ст.38 частиною 3 КЗпП України, то в
судових засіданнях позивач, посилаючись на те, що 25 липня 2006р. його
звільнено за ст.36 КЗпП України, просив змінити йому формулювання причин
звільнення з ст.36 КЗпП України на ст.38 частину З КЗпП України. Письмова заява
позивача про зміну позовних вимог в матеріалах справи відсутня. Але ні
первинні, ні змінені позовні вимоги в частини звільнення позивача судом першої
інстанції не вирішені.

Стягуючи на
користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні,
суд першої інстанції не з'ясував графік роботи позивача в ТОВ
„Дарунок-2006" та кількість робочих днів затримки розрахунку при
звільненні.

При новому
розгляді справи суду першої інстанції слід вточнити позовні вимоги
позивача, запропонувавши йому викласти ці зміни у письмовій формі, більш повно
з'ясувати обставини справи та надати встановленим фактам належну оцінку.

Керуючись ст.307, ст.311, ст.314, ст.315 ЦПК України, апеляційний суд
Донецької області, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача -
товариства з обмеженою відповідальністю „Дарунок" задовольнити частково.

Рішення Гірницького районного суду м.Макіївки Донецької області від 14
грудня 2006р. скасувати, справу направити на новий розгляд до Гірницького районного
суду м.Макіївки Донецької області в іншому складі суду.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути
оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.