Справа № 33ц-62кс/07
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

29 травня 2007 року колегія
судців судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області в складі:

Паліюка
В.П.,  Лівійського І.В.,  Шолох З.Л.,
Козаченка В.І.,

Мурлигіної О.Я.,

розглянувши
в судовому засіданні в м.  Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства „Сорочан Сергій
Вікторович" про витребування майна з чужого незаконного володіння,  за касаційною скаргою Фермерського
господарства „Сорочан Сергій Вікторович" на рішення Бобринецького
районного суду Кіровоградської області від 29 липня 2004 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської області від 14 жовтня 2004 року,

встановила:

У травні
2004 року
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фермерського господарства „Сорочан
Сергій Вікторович" про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням
Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29 липня 2004 року,  залишеним без змін ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 14
жовтня 2004 року,  позов задоволено частково.

В
касаційній скарзі представник відповідача,
посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального
права,  просив скасувати судові рішення
по справі та постановити нове,  яким
закрити провадження по справі.

Колегія
суддів,  вивчивши матеріали справи та
перевіривши доводи касаційної скарги,
дійшла висновку,  що касаційна
скарга підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Конвенція
про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є
частиною національного законодавства. її положення більш детально розкриваються
в рішеннях Європейського Суду з прав людини ( далі -
Суд ).

Відповідно
до Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського
суду з прав людини" від 23
лютого 2006 року
такі рішення Суду є джерелом права в національному законодавстві.

Положення  ст.  6 Конвенції,  які більш детально розкриті в рішеннях цього
ж Суду,  гарантують право на справедливий
судовий розгляд.

Зокрема,  однією із складових цього принципу є
безсторонність і неупередженість суду.

В
рішеннях Суду підхід до цього принципу правосуддя ґрунтується на двох аспектах:

1)     чи є суд безстороннім у суб'єктивному плані,  тобто чи відсутня особиста упередженість
суддів;

2)       чи наявні в об'єктивному плані достатні зовнішні ознаки
безсторонності,  чи дотримані в
конкретній ситуації гарантії безсторонності, які виключали б будь - які обґрунтовані
сумніви з цього питання.

При
розгляді цивільної справи,  як вбачається
із рішень Суду („П'єрсак проти Бельгії"",  „Де Куббе проти Бельгії"" „Дактарас
проти Литви") ні у кого не повинно бути сумнівів в об'єктивності та
неупередженості суддів. Якщо є обґрунтовані підстави вважати,  що суддя не буде безстороннім,  цей суддя має бути усунутий від розгляду
справи.

Положення
ЦПК України 1963 року,  чинного на час розгляду справи,  в цьому аспекті не суперечать зазначеним вище
вимогам.  Зокрема,  п. 4
ч. 1  ст.  18 ЦПК України
передбачав,  що судді не можуть брати
участі у розгляді справи і підлягають відводу,
якщо вони перебувають в особливих стосунках з особами,  які беруть участь у справі.

Таким
чином,  норма процесуального
законодавства,  яка співпадає з нормою
міжнародного права,  не дозволяє розгляд
справи суддею,  який перебуває в
особливих стосунках з особами,  які
беруть участь у справі. Саме цим гарантується дотримання принципу права на
справедливий суд.

Водночас,  як вбачається із довідки Свято-Миколаївської
церкви Кіровоградської області (а.с.  66) позивач по даній
справі є хрещеним батьком сина судді Бевз О.Ю. - головуючого по цій справі.

Саме з
цих підстав представник відповідача заявив відвід судді Бевз О.Ю.,  оскільки зазначена обставина є об'єктивною
складовою суддівської   упередженості.

Однак,  в порушення вимог п. 4 ч.1  ст.  18 ЦПК України
та  ст.
6 Конвенції,  ухвалою Бобринецького районного суду
Кіровоградської області від 9
липня 2004 року в
задоволенні цієї заяви було відмовлено. Зазначене дає підстави вважати,  що справу розглянуто неправомочним суддею.
Тому,  це було безумовною підставою для
скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд до суду
першої інстанції у відповідності до п. 1
ст.
307 ЦПК України  1963 року,  чинного на час вирішення справи.

Між
тим,  на зазначені вимоги процесуального
закону апеляційна інстанція не звернула належної уваги,  і відхиляючи апеляційну скаргу
відповідача,  безпідставно вважала його
заяву про відвід судді необгрунтованою.

Враховуючи
викладене,  відповідно до п. 1 ч.1  ст.
338 ЦПК України,  колегія суддів
вважає,  що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню,  а судові рішення
по даній справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції іншим суддею.

Керуючись  ст.
ст.  336,  338 ЦПК України та Законом України „Про
внесення змін до Закону України „Про судоустрій України" щодо забезпечення
касаційного розгляду цивільних справ" від 22 лютого 2007 року,  колегія суддів,  -

ухвалила:

Касаційну
скаргу Фермерського господарства „Сорочан Сергій Вікторович" задовольнити
частково.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29 липня 2004 року та ухвалу
того ж суду від 9 липня 2004 року,  а також ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 14
жовтня 2004 року
скасувати і справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала   оскарженню не підлягає.