Справа
№ 22ц-1425/2007
р.                                    Головуючий
у першій інстанції -
цивільна                                                                  Доповідач
Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03
жовтня 2007 р.                       Апеляційний
суд Чернігівської області

у
складі:

головуючого
- судді:    Литвиненко І.В.

суддів:                             Бобрової І.О.,  Лазоренко М. І.,

при
секретарі:                 Рябчук С. В.,

за
участю:                       Позивача
ОСОБА_1 та представника КП

„Паркування та
ринок" - Заболотного О.М. ,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Чернігові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського
районного суду м.  Чернігова від 09 липня
2007 р. у справі
за позовом першого заступника прокурора міста Чернігова в інтересах ОСОБА_1 до
Комунального підприємства „Паркування та ринок" про визнання незаконним
наказу та позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства „Паркування та
ринок" про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

09
лютого 2007 року прокурор в інтересах ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою,  в якій просив визнати незаконним наказ
виконуючого обов'язки директора КП „Паркування та ринок" Чернігівської
міської ради від 16.09.2005 року №103-к,
яким було оголошено догану заступнику директора ОСОБА_1 за знищення
файлів та зникнення робочої документації. Обґрунтовуючи позовні вимоги,  прокурор зазначив,  що зазначений наказ винесений з порушенням
норм КЗпП України і є незаконним,
оскільки ведення та збереження робочої документації в письмовому або
електронному вигляді на ОСОБА_1 згідно посадової інструкції не покладалося.
Наказ винесений в період тимчасової непрацездатності працівника,  з наказом він ознайомлений не був.

12.04.2007
року ОСОБА_1 висунув власні позовні вимоги про стягнення з відповідача на його
користь в порядку  ст.  117 КЗпП України

середнього заробітку за період з 26 вересня 2005 року по день фактичного
розрахунку за несвоєчасну виплату заробітної плати по лікарняному листу за
31.08.2005 p.,  а також премію за вересень 2005 року та моральну шкоду в
сумі 5 000 грн. (а.с. 56).

11.06.2007
року ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги і просив поновити його на посаді
заступника директора,  як такого що
звільнений з порушенням Конституції України та КЗпП України. Свої вимоги
позивач обґрунтував тим,  що 23.09.2005
р. він написав заяву про звільнення за власним бажанням за  ст.  38
КЗпП України,  через вихід на пенсію.
Однак його звільнили не 23.09.2005 року,
а 26.09.2005 р. без його заяви. Своє звільнення 26.09.2005 року позивач
вважає незаконним,  вважає,  що він повинен бути поновлений (а.с. 110).

Рішенням
Деснянського районного суду м.  Чернігова
від 09 липня 2007 р. в задоволенні
позову першого заступника прокурора міста Чернігова в інтересах ОСОБА_1
відмовлено,  оскільки наказ про
накладення дисциплінарного стягнення відповідачем скасований. Крім того сплинув
термін позовної давності.

Позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. З відповідача на користь ОСОБА_1 стягнута
премія за вересень 2005 року в розмірі 55, 21 грн. та моральна шкода в сумі 40
грн. В решті позовних вимог відмовлено. З відповідача на користь держави
стягнуті судові витрати.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду від 09.07.2007 р. в частині відмови
у задоволенні позову і ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його та прокурора позовні вимоги,  а саме:

·   визнати
незаконним наказ №103-к від 16.09.2005 р.
в частині винесення догани;

·   згідно  ст.
117 КЗпП України за несвоєчасну виплату заробітної плати по лікарняному
листу від 31.08.2005 р. стягнути з відповідача середню заробітну плату за
період з 26.09.2005 року по день фактичного розрахунку,  а саме до 16.01.2007 р.;

-    згідно  ст.
117 КЗпП України за несвоєчасну виплату премії за вересень

2005 р. стягнути з відповідача середню заробітну плату за період з
26.09.2005

року по день фактичного розрахунку.

Апелянт
вважає,  що при ухваленні рішення суд
першої інстанції неповністю з'ясував обставини,
що мають значення для справи і неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права.

Апелянт
наголошував на тому,  що відповідач не
надав ніяких доказів,  якими
підтверджується правомірність накладення на нього дисциплінарного стягнення
16.09.2005 р. та наявні збитки нанесені підприємству. До того ж стягнення
накладено в період його перебування на лікарняному.

ОСОБА_1 вважає,  що він вчасно
звернувся за захистом свого права до прокуратури,  проте та зволікала із зверненням до суду. Він
вважає,  що в спливі строку позовної
давності є вина прокуратури,  а не його.

Апелянт
стверджує,  що в день звільнення з ним не
було проведено повного розрахунку. Замість 8 робочих днів хвороби,  йому було заплачено за 7. Повний розрахунок
проведений тільки 16.01.2007 р. Тому,  на
думку апелянта,  суд повинен був стягнути
середній заробіток за період з 26.09.2005 р. по 16.01.2007 р. Крім того,  позивач зазначив,  що за невиплачену преміальну виплату за
вересень 2005 року,  суд безпідставно
відмовив у виплаті середнього заробітку по день фактичного розрахунку.

Будь-які
доводи щодо незгоди з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про
поновлення на роботі,  апеляційна скарга
ОСОБА_1 не містить.

В своїх
запереченнях на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити апелянту в
задоволенні його апеляційної скарги,
мотивуючи тим,  що перший
заступник прокурора просив скасувати наказ №103-к від 16.09.2005 р. в цілому,  хоча позовні вимоги могли стосуватися лише
п.2 наказу,  яким було оголошено догану
ОСОБА_1. При подачі позову,  сплинув
термін звернення до суду з таким позовом.

Листок
тимчасової непрацездатності видано ОСОБА_1 31.08.2005 p.,
проте в табелі робочого часу за серпень 2005 р. цей день
ОСОБА_1. зазначено,  як робочий,  оскільки в цей день він працював і лише після
обіду звернувся до лікарні. Тому в них не було правових підстав зазначати цей
день як неробочий і тому оплату бухгалтерія нарахувала позивачеві за цей день
як за робочий. Підстав для застосування в цьому випадку  ст.
117 КЗпП України не має.

Відповідач
вважає безпідставним твердження ОСОБА_1,
що на нього чинився тиск колишнім директором КП „Паркування та
ринок".

Рішення
суду в частині відмови у задоволенні позову відповідач вважає законним.  В іншій частині з рішенням суду він не
згоден,  проте апеляційну скаргу не
подавав.

Заслухавши
суддю - доповідача,  пояснення
сторін,  дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
суд вважає,  що апеляційна скарга
підлягає відхиленню,  а рішення суду -
залишенню без змін виходячи з наступного:

Суд
першої інстанції у повному обсязі дослідив надані сторонами документи,  перевірив доводи сторін,  правильно встановив обставини справи і
висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та законі.

Суд
правильно встановив,  що позивач
перебував в трудових відносинах з
відповідачем  -  Комунальним
підприємством   „Паркування   та
ринок"

Чернігівської міської ради.
Останнім часом працював на посаді заступника директора.

Наказом
№ 103-к від 16.09.2005 року ОСОБА_1 було оголошено догану за знищення робочих
файлів та зникнення робочої документації (а.с. 15).

Зазначений
наказ наказом директора КП „Паркування та ринок" від 29.01.2007 р.   визнаний таким,  що втратив чинність (а.с. 55).

Таким
чином,  на час пред'явлення прокурором
позовних вимог,  предмету спору вже не
було. Крім того,  позов прокурором був
пред'явлений майже через півтора року після винесення наказу,  хоча
ст.  233 КЗпП України встановлює
3-місячний термін для звернення до суду. Поважної причини пропуску строку
позовної давності ані прокурор,  ані
ОСОБА_1 не вказали.

Враховуючи
наведене,  висновок суду щодо відмови у
задоволенні позову в цій частині є обгрунтованим.

Наказом
№105 - к від
23.09.2005 року ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади за власним бажанням з
26.09.2005 р. (а.с. 15). Цьому наказу передувала подана ОСОБА_1 заява про
звільнення.

При
зверненні з позовною заявою про поновлення на роботі позивач пропустив строк
звернення до суду,  що встановлений  ст.
233 КЗпП України,  не вказавши
будь-яких поважних причин,  які б надали
можливість суду цей строк поновити.

Звільнення
проведено відповідно до норм КЗпП України і у суду першої інстанції не було
підстав для поновлення позивача на роботі. Висновок суду в цій частині є
вірним.

При
звільненні ОСОБА_1 з роботи розрахунок з ним був проведений вчасно і спір на
той час стосовно розміру виплаченої суми не виникав. В матеріалах справи
відсутні будь-які відомості щодо незгоди позивача з розміром виплаченої йому
суми у вересні 2005 року. Спір щодо цього виник вже в 2007 року,  тому підстави для застосування  ст. 117 КЗпП України відсутні.

Розглядаючи
справу відповідно до ч.1  ст. 303 ЦПК
України,  тобто в межах доводів
апеляційної скарги,  апеляційний суд
вважає,  що доводи викладені в
апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують,  тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і
процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.
ст.  307,  308,
313,  315, 317, 319 ЦПК
України,  апеляційний суд,  -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення
Деснянського районного суду м.  Чернігова
від 09 липня 2007 р. - залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  але вона може бути оскаржена до Верховного
Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.