Справа НОМЕР_22-1216/07р.                                  Головуючий у 1-й
інстанції - Шрамко Р.Т.
справи - 30                                    Доповідач
в апеляційній інстанції - Богонюк М. Я.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11
червня 2007 року          колегія    судців
судової    палати    в
цивільних    справах

апеляційного
суду Львівської області у складі:

головуючого -
судді Кота І.Н.,

суддів Богонюка
М. Я. і Павлишина О.Ф.,

при секретарі
МамчицьО.В.

та за участю позивача ОСОБА_1  і її представників, відповідачів    ОСОБА_3
і   ОСОБА_4,     представників відповідачів   Стрийської
міської   ради,     ВАТ
„Спеціальне

конструкторське бюро „Геотехніка",  Стрийського державного комунального
міжрайонного бюро технічної інвентаризації,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.  Львові цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07
лютого 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним
рішенням ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні її позову до виконавчого комітету
Стрийської міської ради,  ОСОБА_4,  ОСОБА_3,
ВАТ „Спеціальне конструкторське бюро „Геотехніка" та Стрийського
державного комунального міжрайонного бюро технічної інвентаризації про 1)
визнання недійсним рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради від
17.10.2002 року №335 про видачу свідоцтва про право власності на квартиру
АДРЕСА_1 (в подальшому - „спірна квартира") ОСОБА_4,  ОСОБА_3,
ОСОБА_5,  ОСОБА_6 і ОСОБА_7; 2) визнання
недійсною реєстрації згаданих членів сім'ї ОСОБА_3 в спірній квартирі; 3)
визнання недійсним ордеру НОМЕР_1 виданого ВАТ СКБ „Геотехніка" 20.06.2002
року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 на спірну квартиру та виселення їх з неї в с Довголука
Стрийського району Львівської області.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2  просить
рішення суду скасувати та прийняти нове,
яким задовольнити її позов в частині визнання недійсним рішення
Стрийської міської ради від 17.10.2002 року № 335 про надання у власність сім'ї
ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1; визнання недійсним свідоцтва про право власності на
спірну квартиру,  виданого сім'ї ОСОБА_3;
визнання недійсною реєстрації права власності сім'ї ОСОБА_3 в Стрийському
ДКМБТІ на спірну квартиру; визнання недійсною реєстрації сім'ї ОСОБА_3 в
спірній квартирі та визнання недійсною реєстрації в Стрийському ДКМБТІ 1/3
частини будинку АДРЕСА_1,  а в решті
провадження по справі закрити,
покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на
порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального
права.

Вважає,  що суд неправомірно в одному провадженні
розглянув позовні вимоги,  які належало
розглядати в порядку різного судочинства.

Вважає
неправомірним покликання суду на те,  що
спірне житлове приміщення належало ВАТ „Спеціальне конструкторське бюро
„Геотехніка" на праві власності і,
відповідно,  що згаданий
відповідач,  як його власник,  мав право розпорядитись своєю власністю і
видати сім'ї ОСОБА_3 ордер на вселення в дане житло,  оскільки після реорганізації Стрийського
державного спеціального проектно-конструкторського і технологічного бюро у ВАТ
„Спеціальне конструкторське бюро „Геотехніка" спірне житло у відповідності
до ч.9  ст. 8 Закону України „Про
приватизацію державного житлового фонду" мало б бути переданим у
комунальну власність Стрийської міської ради і право надавати його мала б
згадана міська рада.

Крім
цього,  спільне рішення адміністрації і
профкому ВАТ „Спеціальне конструкторське бюро „Геотехніка" про надання
сім'ї ОСОБА_3 спірного житлового приміщення виконавчим комітетом Стрийської
міської ради не затверджувалось і ордер на вселення у нього згаданим виконкомом
не видавався,  а тому сім'я ОСОБА_3
отримала згадане житло незаконно,
вселилась у нього без відповідної правової підстави і,  відповідно,
не мала права на його приватизацію.

Вважає
невірним висновок суду про те,  що на
момент прийняття Стрийською міською радою рішення від 17.10.2002 року про
приватизацію займаного сім'єю ОСОБА_3 житла у будинку АДРЕСА_1 фактично були
наявними дві квартири (НОМЕР_1 і НОМЕР_2),
оскільки рішення про розподіл згаданого будинку на окремі квартири не
приймалося.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення апелянта і
її представників на підтримання апеляційної скарги та заперечення доводів
апеляційної скарги зі сторони відповідачів і їх представників,  перевіривши матеріали справи та законність і
обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог,  заявлених у суді першої
інстанції,  а також оглянувши в судовому
засіданні матеріали цивільної справи Стрийського міськрайонного суду Львівської
області НОМЕР_2-61/2005 р. (за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3  і ОСОБА_4 про реальний
розподіл будинку АДРЕСА_1),  колегія
суддів дійшла висновку,  що апеляційна
скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтею
1 ЦПК України встановлено,  що завданням
цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту
порушених,  невизнаних або оспорюваних
прав,  свобод чи інтересів фізичних
осіб,  а
ст.  15 - що,  справи про захист порушених,  невизнаних або оспорюваних прав,  свобод чи інтересів,  що виникають із житлових (в т.ч.) відносин,  суди розглядають в порядку цивільного
судочинства.

В той же
час,   ст.  2 КАС України встановлено,  що завданням адміністративного судочинства є
захист прав,  свобод та інтересів
фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади,  органів місцевого
самоврядування,  їхніх посадових і
службових осіб при здійсненні ними владних управлінських функцій,  а ч.3
ст. 50 - що відповідачем в адміністративній справі є суб'єкт владних
повноважень.

Як
вбачається з матеріалів справи,  зокрема
- зі змісту позовної заяви та доповнень і уточнень до неї,  позовних вимог та складу осіб,  яких позивач вважає відповідачами по
справі,  спір між сторонами по справі
виник з житлових правовідносин (а не у сфері публічно-правових відносин),  позовні вимоги є взаємопов'язаними,  витікають одна з одної і всі вони стосуються
оспорювання позивачем прав фізичних осіб (сім'ї ОСОБА_3) на спірне житлове
приміщення,  а тому члени сім'ї ОСОБА_3 в
справі повинні бути відповідачами (що визнає і сама позивач),  що (з огляду на норми  ст.  50
КАС України) унеможливлює розгляд справи в порядку адміністративного
судочинства.

Враховуючи
вище наведене,  колегія судців
вважає,  що суд першої інстанції
правомірно розглянув справу з усіма позовними вимогами по ній в одному
провадженні за правилами цивільного судочинства,  однак при ухваленні рішення по справі
неправомірно покликався на норми,  як ЦПК
України,  так і КАС України,  а тому приходить до висновку,  що даний процесуальний недолік слід виправити
шляхом виключення з мотивувальної частини рішення покликання на норми КАС
України.

Судом
встановлено і сторонами по справі визнано,
що 16.08.1995 року гр. Орлів 1.1,
подарував,  а Стрийське державне
спеціальне проектно-конструкторське і технологічне бюро прийняло в дар 1/3
частину житлового будинку АДРЕСА_1 і,
відповідно,  стало власником цієї
частини (а.с.  148,  149). Відповідно,  згадана частина житлового будинку стала
частиною відомчого житлового фонду цього підприємства.

Апелянт
у апеляційній скарзі сама зазначає,  що
дія Житлового кодексу України поширюється на весь житловий фонд України.

Як
вбачається зі змісту  ст.  ст.
37,  52 ЖК України,  відомчий житловий фонд підлягає розподілу
серед громадян,  які працюють на
підприємстві та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових
умов,  який здійснюється за спільним
рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства,  установи,
організації.

За вище
наведених обставин адміністрація і профком ВАТ „Спеціальне конструкторське бюро
„Геотехніка" 23.04.2002 року мали право приймати рішення про надання
спірного житлового приміщення сім'ї ОСОБА_3,
що і було підтверджено прокуратурою м.
Стрия (арк. 16 справи НОМЕР_2-61/2005 p.).

Щодо
твердження апелянта про те,  що після
реорганізації Стрийського державного спеціального проектно-конструкторського і
технологічного бюро у ВАТ „Спеціальне конструкторське бюро „Геотехніка"
спірне житло у відповідності до ч.9  ст.
8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" мало б бути
переданим у комунальну власність Стрийської міської ради і право надавати його
мала б згадана міська рада,  то дане
твердження є необгрунтованим і безпідставним,
оскільки законодавством на підприємства в ході їх реорганізації в
процесі корпоратизації не покладено обов'язок передачі їх відомчого житлового
фонду у комунальну власність,  а ч.9  ст. 8 Закону України „Про приватизацію
державного житлового фонду" (на яку покликається апелянт) державним
підприємствам,  організаціям та установам
лише надано право („за їх бажанням") передавати у комунальну власність
належний їм відомчий житловий фонд - з метою здійснення його приватизації саме
органами місцевого самоврядування,  а не
самими державним підприємствам,
організаціям та установам (ч.1
ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового
фонду").

Як
вбачається зі змісту  ст.  ст.
1,  З ЦПК України,  завданням цивільного судочинства є розгляд і
вирішення цивільних справ з метою захисту порушених,  невизнаних або оспорюваних прав,  свобод чи інтересів фізичних осіб і кожна
особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених,  невизнаних або оспорюваних прав,  свобод чи інтересів.

А  ст.
215 ЦПК України встановлено,  що
мотивувальній частині рішення суду повинно бути зазначено,  чи були порушені,  не визнані або оспорені права,  свободи чи інтереси,  за захистом яких особа звернулась до суду.

В той же
час,  ні позовна заява,  ні доповнення і уточнення до неї,  ні апеляційна скарга,  не містять покликання на те,  які саме права,  свободи чи інтереси саме позивачки було
порушено,  не визнано або оспорено зі
сторони відповідачів прийняттям ними рішень відносно сім'ї ОСОБА_3 і відносно
спірного житлового приміщення та не наведено будь-яких доводів щодо прав
позивачки на згадане житлове приміщення.

Крім
цього,  як вбачається з матеріалів
цивільної справи Стрийського міськрайонного суду Львівської області
НОМЕР_2-61/2005 p.,  ОСОБА_2  ще
14.05.2004 року звернулася до

згаданого
суду з позовом до ОСОБА_3  і ОСОБА_4 про
реальний розподіл будинку АДРЕСА_1,  хоча
на час звернення з цим позовом до суду їй вже було відомо про наявність рішень
щодо спірного житлового приміщення,  які
нею оспорюються по справі,  яка є
предметом даного апеляційного розгляду (зокрема,  в позовній заяві від 14.05.2004 року
ОСОБА_2  займані нею і сім'єю ОСОБА_3
житлові приміщення сама зазначає,  як
квартири НОМЕР_1 і НОМЕР_2). Про наведене також свідчить і її заява на ім'я
міського голови та прокурора Львівської області від 19.03.2003 року (а.с.  153).

Згадані
матеріали спростовують твердження апелянта про те,  що на час ухвалення Стрийським міськрайонним
судом Львівської області рішення по вище згаданій справі НОМЕР_2-61/2005 р.
(18.04.2005 року),  яким її позов про
реальний поділ будинковолодіння АДРЕСА_1 було задоволено (25.07.2005 року дане
рішення набрало законної сили),  їй „не
було відомо про те,  що ОСОБА_3  та ОСОБА_4 незаконно набули право власності
на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1" (а.с.
203).

На думку
колегії суддів,  виконавчий комітет
Стрийської міської ради своїм рішенням від 17.10.2002 року № 335 „Про передачу
у власність квартир державного житлового фонду в м.  Стрию",
яким він передав спірне житлове приміщення відомчого фонду ВАТ „СКБ
„Геотехніка" у власність сім'ї ОСОБА_3 (а.с.  143-145),
висловив свою згоду зі спільним рішенням адміністрація і профкому
згаданого ВАТ від 23.04.2002 року про надання цього житлового приміщення сім'ї
ОСОБА_3.

Дане
твердження підтверджується також і тим,
що в ході судового розгляду справи представники відповідачів,  які мали законодавчо встановленні права щодо
володіння,  користування та розпорядження
спірним житловим приміщенням (Стрийський міськвиконком,  ВАТ „СКБ „Геотехніка",  а також Стрийське державне комунальне
міжрайонне БТІ),  заперечили підставність
позовних вимог ОСОБА_2

В той же
час,  ч.3
ст. 13 ЦК України
встановлено,  що не допускаються дії
особи,  що вчиняються з наміром завдати
шкоди іншій особі,  а також зловживання
правом в інших формах,  а ч.3  ст. 16 - що зазначене може бути підставою для
відмови судом у захисті цивільного права та інтересу особи.

На думку
колегії суддів,  позовна вимога
ОСОБА_2  про виселення сім'ї ОСОБА_3 зі
спірного житлового приміщення,  на яке
позивач не має жодних правових підстав (оскільки таких у її позові не
наведено),  підпадає під ознаки вище згаданих
положень ЦК України про зловживання правом.

З
урахуванням вище наведеного,  колегія
суддів приходить до висновку,  що суд
першої інстанції дав вірну оцінку доказам по справі та матеріалам справи в
цілому та ухвалив рішення по справі з додержанням норм матеріального і
процесуального права,  а тому підстави
для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього слід залишити без
задоволення.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307 ч.1 п.1,
308,  314 ч.1 п.1,  315 ЦПК України,  колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити і залишити рішення Стрийського міськрайонного суду
Львівської області від 07 лютого 2007 року без змін,  виключивши з його мотивувальної частини
покликання на норми КАС України.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,  але може бути оскаржена у касаційному порядку
шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції
протягом двох місяців з дня набрання ухвалою законної сили.