Справа № 22 -
882 / 2007                        Рішення постановлено під головуванням
Категорія 5                                                                судді
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

18
травня 2007 року                                                                           місто
Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької
області у складі:

головуючого:   Морозовського В.І.

суддів:               Оніщука В.В. і Чорного В.І.,

при
секретарі: Мазур Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Гайсинського районного суду Вінницької
області від 15 лютого 2007 року за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про поділ
нерухомого майна подружжя та припинення права відповідача на частку у спільному
майні; зустрічним позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1про визнання майна дошлюбним, -

встановила:

У липні 2005 рокуОСОБА_1. звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, мотивуючи тим, що під час перебування у шлюбі
з відповідачем 15 липня 2003 року вони спільно придбали 28/100 частини
житлового будинкуАДРЕСА_1 Оскільки рішенням Гайсинського районного суду від 16
червня 2005 року шлюб між ними розірваний, при цьому не було досягнуто згоди
щодо поділу вказаного нерухомого майна, тому позивач просила розділити спірне
житло, припинити право ОСОБА_2 на частку у спільному майні, стягнувши з неї вартість
цієї частки в розмірі 5000 грн. на депозитний рахунок суду.

В подальшомуОСОБА_1. вимагала виділити їй в цілому 28/100 частини житлового
будинку АДРЕСА_1та стягнути на користь відповідача компенсацію його частки
вартості частини будинку. При цьому позивач посилалась на те, що згідно
висновку судової будівельно-технічної експертизи спірне житло поділу не
підлягає, вона проживає у ньому разом з дитиною-інвалідом, що знаходиться на її
утриманні, іншого житлового приміщення не має.

25 квітня 2006 року ОСОБА_2заявив зустрічний позов доОСОБА_1, в якому
вказав, що у листопаді 2000 року, до укладення шлюбу, він продав належний йому
автомобіль ВАЗ-21011 за 650 доларів США (3529 грн.) і ці кошти використав на
купівлю спірного житла, тому просив визнати зазначені гроші дошлюбним майном та
виділити їх з поділу подружнього майна.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 15 лютого 2007
року у задоволенні зустрічного позову відмовлено, первісний позов задоволено
частково. Житловий будинок (28/100 частин) по ОСОБА_1залишено у спільній
сумісній

власностіОСОБА_1
та ОСОБА_2 Визнано за кожною із сторін право приватної власності на половину
вказаного будинковолодіння.

В апеляційній скарзіОСОБА_1. просить рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення, яким визнати за нею право приватної власності на 28/100 частини
житлового будинку АДРЕСА_1та зобов'язати її ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_2 грошову
компенсацію в розмірі половини вартості належної частини домоволодіння, що
складає 13474,50 грн. Мотивовано це тим, що суд допустив невідповідність своїх
висновків обставинам справи, не врахував положень матеріаль­ного закону та
практику Верховного Суду України у вирішенні подібних спорів, а також
проігнорував наявність на утриманні позивача дитини-інваліда та відсутність у
них іншого житлового приміщення.

У судовому засіданні апеляційного судуОСОБА_1. вимоги апеляційної скарги
підтримала та просила їх задовольнити.

ОСОБА_2доводи скарги заперечував, вважаючи їх безпідставними, тому просив
її відхилити, а рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи
та обго­воривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню, при цьому виходить з наступного.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу
і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Всупереч твердженню апелянта, суд першої інстанції достатньо повно і
всебічно дослі­див надані сторонами докази, правильно встановив дійсні
обставини справи, у тому числі й ті, на які посилаєтьсяОСОБА_1. Суд також вірно
визначив спірні правовідносини та норми матеріального права, які їх регулюють,
зокрема, глави 7 і 8 Сімейного кодексу України.

Крім того,
судове рішення відповідає й іншим вимогам матеріального закону.

Так, згідно ч.ч.1 і 2 ст.55 Закону України „Про
власність" власник не може бути позбавлений права на своє майно, крім
випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.
Вилучення майна у власника допускається при зверненні стягнення на це майно за
зобов'язаннями власника у випадках і порядку, передбачених Закону України „Про
власність", а також Цивільним і Цивільно-процесуальним кодексами України.

У відповідності до ст.321 ЦК
України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути
позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в
порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності
може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на
підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного
відшкодування їх вартості, крім прямо визначених у законі випадків.

Частиною 1 статті 365 ЦК України встановлено, що право особи на частку у
спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших
співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2)
річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4)
таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї.

Суд першої інстанції правильно встановив, щоОСОБА_1. та ОСОБА_2на законних
підставах являються співвласниками 28/100 частини житлового будинку, при цьому
кожному з них у спірному житлі належать однакові долі, які не є незначними та
не можуть бути виділені в натурі, оскільки зазначене житло є річчю неподільною.
Питання ж про порядок користування цим майном позивачем не ставилось.

З матеріалів справи також вбачається, що крім зазначених вище відсутні й
інші підстави для задоволення позовуОСОБА_1. щодо припинення права власності,
визначені главою 25 розділу 1 книги третьої ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.358 ЦК України право
спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про поря­док володіння та користування майном,
що є їхньою спільною частковою власністю. При цьому згідно ч.3 ст.203 цього ж
Кодексу волевиявлення кожного з учасників правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

За таких обставин, оскільки обом співвласникам належать
рівні права щодо спірного майна і ніхто з них не може бути примушений до
вчинення правочину, який всупереч їх волі обмежував би це право, а усі можливі
законні шляхи захисту права власностіОСОБА_1. використані не були, тому
твердження апелянта про ігнорування судом її прав є необгрунтованим.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з урахуванням
дійсних обставин справи, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.
ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1- відхилити.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 15 лютого 2007
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двох
місяців з дня проголошення може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного Суду України.