Справа №33ц- 575  кс
/07                   Головуючий у першій
інстанції   Могильний О.П.
Категорія    27                                      Суддя -
доповідач Кутова Т.З.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

28 вересня   2007 року колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області

в складі: Лисенка
П.П., Данилової О.О.,   Кутової Т.З.,
Буренкової К.О., Колосовського С.Ю.,

розглянувши
в    судовому засіданні в м.
Миколаєві    цивільну справу за

позовною заявою    прокурора Кіровського району      м. Кіровограда    в

інтересах ОСОБА_1
доОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним та визнання права
власності

за касаційною скаргою ОСОБА_1    на
рішення  Кіровського районного
суду м.      Кіровограда      від
3 лютого 2005 року    та    ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської області від    16 червня
2005 р.,

встановила:

У червні 2004
року прокурор Кіровського району м. Кіровограда звернувся до суду з позовною
заявою в інтересах ОСОБА_1
доОСОБА_2 про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні
прокурор уточнив позовні вимоги та просив вказаний договір визнати недійсним та
визнати за позивачкою право власності на спірну квартиру, посилаючись на ті ж
обставини, що зазначені в позові. А саме, що ОСОБА_1 в силу свого похилого віку, та безпорадного стану здоров'я
потребувала догляду і розраховувала, що вона підписує договір довічного
утримання, а не договір дарування.

Рішенням
Кіровського районного суду м. Кіровограда від 3 лютого 2005 року в задоволені
позову   відмовлено.

Ухвалою
апеляційного суду Кіровоградської області від 16 червня 2005 року вказане
рішення залишено без змін.

В касаційній
скарзі   ОСОБА_1   просить вказані
судові рішення скасувати та по справі
ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Розглянувши
касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, про наявність підстав для її
часткового задоволення.

Судами
встановлено, що ОСОБА_1 є
власницею квартири АДРЕСА_1 і 16 лютого 2004 року вона уклала договір
дарування   вказаної квартири з ОСОБА_2.
(а.с.6).

2

Суд першої
інстанції, постановлюючи рішення про відмову в задоволенні позову, виходив з
того, що при укладенні оспорюваної угоди не було допущено порушень закону, а
тому нема   підстав для визнання вказаної
угоди недійсною.

Між тим, такий висновок
суду не ґрунтується на матеріалах справи.

Відповідно до
довідки МСЕК ОСОБА_1., 1929 року народження, в жовтні 2002 року встановлена 1
група інвалідності по зору безстроково та зазначено про те, що вона потребує
стороннього догляду (а.с. 5, 9).

В вищезазначеній квартирі   позивачка проживає одна (а.с. 7, 10-11).

В судовому
засіданні як позивачка, так і відповідачка пояснили, що договір укладався   з умовою надання позивачці   догляду.

ОСОБА_3., мати
відповідачки, яка допитана судом в якості свідка, показала, що дійсно позивачка
їй телефонувала і просила допомоги. Вони домовились, якщо позивачка подарує
квартиру її доньці ОСОБА_2. (відповідачці по справі), то дочка буде надавати їй
догляд.

Після укладання
договору              такий догляд
надавався.  А коли на вимогу

позивачки ОСОБА_3. надала їй копію договору, позивачка
стала відмовлятися від допомоги та
не відкривала двері (а.с. 41).

Виходячи з
викладеного, судова колегія дійшла висновку, що фактична домовленість сторін
відповідала вимогам умов договору довічного утримання, передбачених ст. 744, а
не договору дарування, умови якого встановлені ст. 717 ЦК України.

Таким чином, в
порушення вимог п. З ст. 203 ЦПК України, волевиявлення позивачки при укладанні
договору дарування не відповідало її внутрішній волі, яка була направлена на
укладення   договору   довічного утримання.

Враховуючи, що
договір дарування фактично приховував вчинений сторонами договір довічного
утримання, відповідно до вимог ст. 235 ЦК
України, відносини сторін повинні регулюватися правилами щодо правочину, який
сторони насправді вчинили,   тобто Главою
57 ЦК України.

Однак з
матеріалів справи слідує, що сторони не досягли всіх суттєвих умов договору
довічного утримання, передбачених ст. ст. 749 , 751 ЦК України, а тому
відповідно до п.1 ст. 203, ст. 215 ЦК
України такий договір також є недійсним, а його умови не можуть бути
застосовані до сторін.

На підставі
викладеного, рішення Кіровського районного суду від 3 лютого 2005 року та
ухвала апеляційного суду Кіровоградської області від 16 червня 2005 року про
залишення вказаного рішення без змін слід скасувати, та ухвалити нове рішення.

Позов прокурора
Кіровського району м. Кіровограда в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково. Договір дарування квартири
АДРЕСА_1 від 16 лютого 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. визнати недійсним.

В задоволенні
вимог про визнання права власності за позивачкою на вказану квартиру слід
відмовити, оскільки такі вимоги є зайвими. Право власності позивачки відновлено
внаслідок визнання  договору дарування
недійсним.

Керуючись ст.
ст. 333, 336, 341 ЦПК України та Законом України „Про внесення змін до Закону
України „Про судоустрій України" щодо забезпечення касаційного розгляду
цивільних справ" від 22 лютого 2007 року, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Касаційну
скаргу   ОСОБА_1 -    задовольнити частково.

Рішення
Кіровського районного суду м. Кіровограду від 3 лютого 2005року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської області від 16 червня 2005 року -скасувати,
по справі ухвалити нове рішення.

3

Позовні вимоги прокурора
Кіровського району м. Кіровограда в інтересах ОСОБА_1 доОСОБА_2 про визнання
договору дарування квартири недійсним та визнання права власності задовольнити
частково.

Договір
дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 від 16 лютого 2004 року   визнати
недійсним.

В задоволенні позовних вимог про
визнання права власності відмовити.

Рішення
оскарженню не підлягає.