Справа № 22 ц 1215 - 2007
року.               Головуючий 1 інстанції
- 18.                                      Доповідач
апеляційної інстанції Лисенко
РІШЕННЯ

іменем України

25
червня 2007 року.                                                                                м.  Миколаїв.

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в
складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів:
Данилової О.О. та Кутової Т.З.,

із секретарем
судового засідання Варміш О.С. ,  з
участю:

відповідача
ОСОБА_1.. його
представника ОСОБА_2
,  у відкритому судовому засіданні за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 переглянула рішення місцевого Заводського районного
суду м.  Миколаєва від 19 березня 2007
року,  ухваленого у справі за позовом
ОСОБА_3до ОСОБА_1 про стягнення позики та пені за неналежне виконання грошового
зобов'язання.

Заслухавши
доповідь судді,  пояснення осіб,  які беруть участь у справі і з'явилися у дане
судове засідання,  перевіривши у межах
оскарження обставини та докази , -

установила:

14
квітня 2006 року ОСОБА_3 пред'явив зазначений позов.

Його
обґрунтовував тим,  що 9 вересня 2005
року в усній формі уклав з відповідачем договір позики,  за умовами якого зразу ж за розпискою передав
55 509 гривень.

Позичальник
зобов'язався повернути позику до 16 вересня 2005 року,  однак слова не дотримав.

Неодноразові
вимоги повернути взяті грошові кошти позитивного вирішення не мали. Через таке
він вимушений був пред'явити даний позов і просити суд про стягнення позики за
судовим рішенням.

Крім
того,  просив стягнути 63 835 гривень 35
копійок пені,  розрахувавши її розмір із
0, 5 % від суми боргу за кожний день прострочки.

Заперечуючи
частково проти позову,  відповідач
пояснював,  що позики не брав.
Розписку,  дійсно,  видав але під примусом й по боргам Дочірнього
підприємства "фірма"Укрфрахт-Спецекспорт",  керівником якого є його син.

Рішенням
місцевого Заводського районного суду м.
Миколаєва від 19 березня 2007 року позов задоволено повністю.

Постановлено
стягнути з відповідача на користь позивача 55 509 гривень неповернутої
позики,  63 835 гривень 35 копійок
пені,  1 000 гривень на відшкодування
витрат на вчинення судового збору й ЗО гривень витрат з інформаційно-технічного
забезпечення.

Не
погоджуючись із цим, ОСОБА_1 рішення оскаржив й просив скасувати й ухвалити
нове,  яким у позові відмовити,  оскільки,
як на його думку,  суд дав неналежну
оцінку зібраним по справі доказам та неправильно застосував норми матеріального
права,  що привело до помилкового
вирішення справи.

Апеляційну
скаргу слід задовольнити частково,
оскаржене рішення суду 1 інстанції змінити,  зменшивши розмір стягуваної пені,  оскільки у зазначеній частині місцевий суд
постановив його без точного додержання норм матеріального й процесуального
права.

Вирішуючи
спір таким чином,  як викладено у
оскарженому судовому рішенні,  суд 1
інстанції виходив з того,  що між
сторонами існують договірні правовідносини,
які випливають з договору позики. За умовами цього договору позивач
передав відповідачеві у позику 55 509 гривень,
а той брався повернути їх до 16 вересня 2005 року,  однак свого слова не дотримав.

У
зв'язку з цим,  неповернуту позику та
передбачену договором пеню слід стягнути з нього за судовим рішенням.

Розмір
же пеня - слід рахувати виходячи із 0, 5 % від суми боргу за кожний день
прострочки.

Колегія
суддів судової палати не у повній мірі погоджується з установленими судом 1
інстанції фактами та правовідносинами,  і
крім того,  вважає помилковим його
висновок щодо розміру стягуваної пені.

Так,  з матеріалів справи вбачається,  що відповідач з доброї волі взяв на себе
обов'язок повернути позивачеві 55 509 гривень,
складовими якої є залишок боргу Дочірнього підприємства
"Фірма"Укрфрахт-Спецекспорт" перед позивачем та відсотків за
користування грошима.

Не заперечував
він цього і у судовому засіданні.

Такі дії
сторін відповідають положенням цивільного законодавства щодо свободи договору й
умовам дійсності угод,  тому,  відповідно до положень глави 71 ЦК України,  зазначена грошова сума підлягала стягненню з
ОСОБА_1. на користь ОСОБА_3

Оскільки
її стягнув і місцевий суд,  то в цій
частині його рішення є законним та обгрунтованим.

Із
розписок про взяття на себе боргового зобов'язання ( а.с- 3,  71 ) вбачається,  що сторони обумовили і можливість стягнення
пені,  як виду забезпечення виконання
зобов'язання.

Тому ця
умова підлягала застосуванню при урегулюванні спірних правовідносин.

Місцевий суд був
такої ж думки.

Проте,  обчислюючи розмір пені,  суд виходив з 0.5 % від суми боргу за кожний
день прострочки,  в той час,  як із взаємоузгодженої й відповідаючій
дійсним обставинам спору розписки ( а.с- 71) слід було виходити із 0, 1 %.

За
названою ставкою розмір пені становить 12 767 гривень 07 копійок ( 55 509 х 0,
1 % : 100 % х 230 днів прострочки == 12 767 гривень 07 копійок),  а загальний розмір стягнення 68 276 гривень
07 копійок ( 12 767 гривень 07 копійок + 55 509 гривень = 68276 гривень 07
копійок.

Так як
суд завищив суму стягнення,  то її слід
привести у відповідність. зменшивши до названого розміру.

Відповідному
зменшенню підлягають і судові витрати.

Керуючись  ст.
ст.  307,  309,
314,  316 ЦПК України,  колегія суддів , -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
місцевого Заводського районного суду м.
Миколаєва від 19 березня 2007 року змінити,  зменшити розмір пені,  стягуваної з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3з 63
835 гривень 35 копійок

до 12 767 гривень
07 копійок,  а загальний розмір стягнення
з 119 344 гривень 35 копійок до 68 276 гривень 07 копійок .

Зменшити
розмір відшкодування витрат за вчинення судового збору,  стягуваного з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3з 1
000 гривень до 682 гривень 76 копійок.

В іншій частині
рішення залишити без зміни.

Рішення
набирає чинності з моменту проголошення і з цього часу протягом двох місяців
може бути оскаржене у касаційному порядку^безпосередньо до Верховного Суду
України.