Справа № 22-785/07 р.                                               Головуюча
у 1-й інстанції - Свірідова В.В.
справи - 5                                      Доповідач
в апеляційній інстанції - Богонюк М. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2007
року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської
області у складі:

головуючого -
судді Кота І.Н.,

суддів Богонюка М. Я. і Курій Н.М. ,

при секретарі
Жовнір 0.3.

та за участю
позивача і представника відповідача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.  Львові цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.  Львова від 22 грудня 2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним
рішенням задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
треті особи: Приватне підприємство „Компанія „ОСОБА_4",  УДАІ УМВСУ у Львівській області,  ОСОБА_3 і Чернівецька філія № 14 товарної
біржі „Центральна",  та визнано за
позивачкою ОСОБА_2 право власності на автомобілі „Мерседес-Бенц - 714",  державний номер НОМЕР_1,  та „Мерседес-Бенц - 207",  державний номер НОМЕР_2,  які зареєстровані за відповідачем
ОСОБА_1,  а також визнано частково
недійсними договори купівлі-продажу вище згаданих транспортних засобів і
свідоцтва про їх реєстрацію - в частині,
де їх набувачем і власником зазначено ОСОБА_1 та ухвалено зазначити
власником даних транспортних засобів ОСОБА_2

В
апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове,  яким відмовити позивачці
в задоволенні її позовних вимог,
покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на
неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Апелянт
вважає,  що висновок суду про те,  що спірні автомобілі були придбані позивачкою
за її власні кошти та заощадження,  є
безпідставним і надуманим,  так як
грунтується лише на безпідставних і надуманих показах позивачки про їх фактичні
шлюбні відносини з 1996 року,  спільне
проживання,  зайняття позивачкою
підприємницькою діяльністю - з його (апелянта) фактичним використанням в якості
лише найманого працівника,  оскільки
позивачка ніколи не була зареєстрована,
як суб'єкт підприємницької діяльності,
ніде не працювала; автомобілі ВАЗ-21062 і „Форд-Сієра" (на які вона
покликається) нею були продані задовго до придбання спірних автомобілів.

Щодо
позичених позивачкою грошей - на ніби-то придбання спірних автомобілів,  то апелянт вважає,  що судом не встановлено на які саме цілі ці
кошти позичалися і чи взагалі такі позичалися,
оскільки (як стверджує позивач) по цих позиках вона з кредиторами ще не
розрахувалася,  однак нею були долучені
до матеріалів справи оригінали боргових розписок.

Покликання
позивачки на те,  що спірні автомобілі
оформлялися на відповідача через наявність у того (як „афганця" і
„чорнобильця") відповідних пільг при їх розмитненні,  апелянт вважає надуманими,  оскільки один автомобіль (придбаний ним у
Голландії) „розмитнювався" через ПП „ОСОБА_4",  а вже в подальшому був придбаний ним,  а другий автомобіль ним було придбано вже
після його „розмитнення" на біржі (що стверджується біржовою угодою) і
тому до його митного оформлення він жодного відношення не має.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення представника
апелянта на підтримання апеляційної скарги та заперечення позивачкою її
доводів,  перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції,  колегія суддів дійшла висновку,  що апеляційна скарга підлягає до задоволення
з наступних підстав.

Статтею
213 ЦПК України встановлено,  що рішення
суду повинно бути законним і обґрунтованим,
що законним є рішення,  яким суд,  виконавши всі вимоги цивільного
судочинства,  вирішив справу згідно із
законом,  а обґрунтованим є рішення,  ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин,  на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були дослідженими в судовому засіданні.

У п. 1
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 11 «Про судове
рішення» (з наступними змінами) також міститься роз'яснення про те,  що рішення є законним тоді,  коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно
перевіривши обставини,  вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних правовідносин,  а обґрунтованим визнається рішення,  в якому повно відображені обставини,  що мають значення для даної справи,  висновки суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,  дослідженими в судовому засіданні.

Статтями
10 і 60 ЦПК України встановлено,  що цивільне
судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна
довести ті обставини,  на які вона
посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказуванню підлягають
обставини,  які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб,  які беруть участь у справі,  виникає спір.

Як
вбачається з матеріалів справи,  спірні
автомобілі належать відповідачу на праві власності на підставі договорів їх
купівлі-продажу: 1) „Мерседес-Бенц-207" - на підставі договору
купівлі-продажу від 04.11.1997 року,
укладеного між відповідачем та ПП „Компанія „ОСОБА_4"; 2)
„Мерседес-Бенц-714 Д" - на підставі договору купівлі-продажу від
17.01.2002 року,  укладеного у філії № 14
товарної біржі „Центральна" (м.
Чернівці) між відповідачем та ОСОБА_3

Статтею
204 ЦК України
встановлено,  що правочин є
правомірним,  якщо його недійсність прямо
не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Задовольняючи
позовні вимоги,  суд покликається на
ч.3  ст. 215 ЦК України,  якою встановлено,  що у випадку,
коли недійсність правочину прямо не встановлена законом,  але заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах,  встановлених
законом,  то такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

У п. 2
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 «Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними» також міститься роз'яснення
про те,  що угода може бути визнана
недійсною лише з підстав і з наслідками,
передбаченими законом.

Згідно
зі  ст. 119 ЦПК України (п.5 ч.2),  позивач повинен визначити правові піде ґави
позову,  в т.ч. - і зазначити норму
закону,  яка регулює спірні
правовідносини,  що є предметом судового
розгляду.

Позивач
неодноразово змінювала свої позовні вимоги,
зокрема - предмет й підстави позову. В остаточній редакції позовної
заяви просила визнати частково недійсними договори купівлі-продажу спірних
транспортних засобів з підстав,
передбачених  ст.  230 та
ст.  235 ЦК України
(відповідно,  як правочини,  вчинені під впливом обману,  та як удавані правочини - а.с.  192-193),
тобто - з підстав,  які
взаємовиключають одна одну.

Відповідно
до ч.1  ст.  11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи не інакше,  як в межах заявлених позивачем вимог.

В той же
час,  в ході судового розгляду справи суд
першої інстанції у порушення зазначеної вимоги ЦПК України не встановив дійсних
підстав визнання вище згаданих договорів купівлі-продажу спірних автомобілів
недійсними та задовольнив позов з покликанням лише на загальні норми ЦК України,  зокрема,
на ч.3  ст. 215 ЦК України - без
покликання на конкретні підстави,
встановлені законом.

У п. 12
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 «Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними» міститься роз'яснення,  що під обманом слід розуміти умисне введення
в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей,  що не відповідають дійсності,  або замовчування обставин,  які мають істотне значення для угоди,  що укладається.

Вище
зазначених обставин позивач,  ні у своїй
позовній заяві,  ні в ході судового
розгляду справи суду не навела,  а сама
вона взагалі не була учасником угод,  що
нею оспорюються.

Висновок
суду про те,  що спірні автомобілі
придбані позивачкою „за власні кошти та заощадження" грунтується лише на
поясненнях самої позивачки,  яка (як
вбачається з матеріалів справи і її особистих пояснень) ніде не працювала і як
суб'єкт підприємницької діяльності ніде зареєстрованою не була та жодних
достовірних доказів про те,  що спірні
автомобілі були куплені не відповідачем,
а саме нею і за її кошти,  суду не
надала.

При
цьому не може прийматись до уваги покликання суду на пояснення свідків
ОСОБА_5  і ОСОБА_6,  які ніби-то дали в борг позивачці певні
кошти,  оскільки згадані особи не були
свідками,  ні укладення договорів
купівлі-продажу спірних автомобілів,  ні
придбання цих автомобілів,  ні
„цільового" використання з цією метою позичених ними грошей.

З
урахуванням вище наведеного колегія суддів приходить до висновку про те,  що оскаржуване апелянтом рішення не можна
визнати законним та обгрунтованим і як таке,
що ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм
матеріального і процесуального права,
воно підлягає скасуванню - з ухваленням нового рішення про відмову
позивачу у задоволенні її позовних вимог.

Керуючись  ст.
ст.  204,  321 ЦК
України,  Постановою Пленуму
Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними»,   ст.  ст.
10,  60,  303,
307 ч.1 п.2,  309 ч.1 п.п. 2,  4,  314
ч.2,  316 ЦПК України,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Шевченківського районного суду м.  Львова
від 22 грудня 2006 року скасувати та ухвалити нове,  яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її
позову.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту
його проголошення і

може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги

безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох
місяців з дня набрання рішенням

законної
сили.