Справа № 22-ц-2005/2007р.
розділ майна подружжя
Головуючий 1-оїін ст.  Зуб Г.А.
Доповідач: Коростійова В.І
УХВАЛА

Іменем України

7 червня 2007 року                                                                                               м.  Харків

Судова
колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого
судді - Коростійової В.І.

Суддів                                                                                             -
Котелевець А.В.

Кіпенка
І.С.  при секретарях - Харченко М. С.
,  Половецькій А.В. poзглянyлa у
відкритому судовому засіданні в м.
Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника
ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.
Харкова від 26 лютого 2007 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про розділ сумісного майна подружжя,  -

встановила:

В липні 2006 року ОСОБА_3 звернулась до суду з
вказаним позовом.  Вона зазначала,  що з 13 жовтня 2000 року перебувала з ОСОБА_2
в зареєстрованому шлюбі.

З червня
2005 року на спільні кошти вони з чоловіком придбали 48/100 частин жилого
будинку АДРЕСА_1,  право власності на
який зареєстровано на чоловіка - ОСОБА_2

Посилаючись
на вказані обставини та на  ст.  ст.
60,  70 Сімейного Кодексу України
просила визнати право власності на 24/100 частин будинку з надвірними
будівлями.

В жовтні
2006 року ОСОБА_3 доповнила свої позовні вимоги вимогами про поділ будівельних
матеріалів на загальну суму 14 310 грн.

Посилаючись на
те,  що будівельні матеріали є спільною
сумісною власністю подружжя та на
ст.  ст.  60,
70-71 Сімейного Кодексу України просила визнати право власності на
будівельні матеріали за відповідачем,
ОСОБА_2,  та стягнути з останнього
на її користь 1/4 частину їх вартості 7 155 грн. Відповідач проти позову
заперечував.

Посилався
на те,  що спірний жилий будинок він
придбав на гроші,  які подарувала йому
сестра. Будівельні матеріали йому не належать,
він взяв їх на реалізацію.

Рішенням
Київського районного суду м.  Харкова від
26 лютого 2007 року позов задоволено частково. В порядку поділу спільного
сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3,
ОСОБА_2 право власності по 24/100 частин жилого будинку з надвірними
будівлями АДРЕСА_1 - за кожним.

З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 стягнуто витрати по сплаті судового збору та з
інформаційно - технічного забезпечення розгляду справи: 175 грн. і ЗО грн.
відповідно.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2 просе
рішення суду в частині порядку поділу жилого будинку скасувати,  а справу направити на новий розгляд до того ж
суду. При цьому посилається на порушення судом норм процесуального права та
неповне з'ясування обставин,  що мають
значення для справи.

ОСОБА_3
рішення суду не оскаржила,  письмових заперечень
на апеляційну скаргу не подала.

Перевіряючи
законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог
ч. 1  ст.
303 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог,  заявлених в суді першої інстанції,  судова колегія не знаходить підстав для
задоволення апеляційної скарги.

Відповідно
до  ст.
60 Сімейного Кодексу України майно,
набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності
незалежно від того,  що один з них не мав
з поважної причини (навчання,  ведення
домашнього господарства,  догляд за
дітьми,  хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається,  що кожна річ,
набута за час шлюбу,  крім речей
індивідуального користування,  є об'єктом
права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно
ч. 1  ст.
70 СК України у разі поділу майна,
що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,  частки майна дружини та чоловіка є
рівними,  якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом
першої інстанції встановлено і .підтверджено наявними у справі доказами,  що ОСОБА_2. і ОСОБА_3 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 2000 р. по 29 листопада 2006 р. (а.с.  6).

Встановлено
також,  що під час шлюбу - 3 червня 2005
року сторони придбали 48/100 частин жилого будинку з надвірними будівлями
АДРЕСА_1  право власності на який
зареєстровано за ОСОБА_2  в якому вони і
мешкають (а.с.  37,  39).

Оскільки
48/100 частин зазначеного будинку з надвірними будівлями набуті колишнім
подружжям Тавакалян за час шлюбу,  суд
обґрунтовано визнав це майно їх спільною сумісною власністю та визначив їх
частки в цьому майні рівними.

Посилання
ОСОБА_3 на те,  що його дружина це надала
суду доказів того,  що спірна частина
будинку була придбана на спільні кошти подружжя -безпідставні.

Набуття
майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної
власності.

ОСОБА_3
не зобов'язана доводити наявність права спільної сумісної власності на
майно,  набуте у шлюбі.

Відповідно
до  ст.
60 СК України воно вважається таким,
що належить подружжю.

з

Обов'язок
довести,  що майно було придбане у
шлюбі,  але за його особисті кошти
відповідно до  ст.  60 ЦПК України лежав на ОСОБА_2

ОСОБА_2
не довів,  що спірна частина будинку
придбана ним за його особисті кошти.

В суді
апеляційної інстанції ОСОБА_2 посилався на те,
що 7000 доларів США
на придбання будинку йому подарувала його сестра ОСОБА_2 15 травня 2005 року.

На
підтвердження цього надав договір дарування грошей,  посвідчений головою муніципала села Пюник і
Артаваз Республіки Вірменії 15 травня 2005 року,  згідно якого ОСОБА_2 подарувала своєму брату
ОСОБА_2 через його представника - ОСОБА_4 7 000 доларів США (а.с.  82).

Цей
договір не є належним доказом того,  що
частина спірного будинку була придбана за гроші,  подаровані ОСОБА_2 його сестрою.

ОСОБА_2
не надав суду безспірних доказів того,
що зазначена сума іноземної валюти була ввезена в Україну і вкладена в
придбання частини спірного будинку.

Безпідставними
є і посилання ОСОБА_3 на порушення прав 3-ої особи -акціонерного комерційного '
Промислово інвестиційного банку (закритого товариства).

Згідно
іпотечного договору № 1-42/05з від 15 травня 2005 року укладеного між
Акціонерним комерційним Промислово - інвестиційним банком (іпотекодержателем)
та ОСОБА_2 (іпотекодавцем),  предметом
іпотеки дійсно є 48/100 частин жилого будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1.

При
цьому в п. 1.4 договору зазначено,  що
співвласником предмету іпотеки є дружина іпотекодавця - ОСОБА_3,  яка надала письмову нотаріально посвідчену
згоду на передачу вказаного жилого будинку в іпотеку (а.с.  55,
62).

ОСОБА_2
не заперечував,  що брав гроші в кредит
не для придбання частини спірного будинку,
а для інших потреб.

При
укладенні іпотечного договору Акціонерний комерційний Промислово -інвестиційний
банк достовірно знав,  що співвласником
предмету іпотеки є дружина іпотекодавця - ОСОБА_3 і отримав від неї письмову
нотаріально посвідчену згоду про передачу зазначеної вище частини жилого
будинку з надвірними будівлями в іпотеку.

Оскаржуваним
рішенням визначені лише частки співвласників у спірному будинку.

Відповідно
до п. 3.1 договору встановлена заборона тільки на відчуження предмету іпотеки.

Суд
ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права,  а доводи апеляційної скарги не є суттєвими.

З огляду
на це та відповідно до  ст.  308 ЦПК України підстав для скасування
судового рішення не має.

Керуючись
ч. 1  ст.
303,   ст.  304,
п. 1 ч. 1  ст.  307,
ст.  308,  313,
п. 1 ч. 1  ст.  314,
ст.  ст.  315,
317,  319 ЦПК України,  судова колегія,  -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну   скаргу   ОСОБА_1
-   представника ОСОБА_2
відхилити.

Рішення
Київського районного суду м.  Харкова від
26 лютого 2007 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили