АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2007 року                                                                                      м.  Феодосія

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у м.  Феодосії у складі:

головуючого
судді:   Притуленко О.В.,
суддів   Іщенка
В.І.,

Мудрової В.В.,
при секретарі:
Цендра О.М. ,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.
Феодосії справу за позовом ОСОБА_1 до Державного племінного кінного
заводу „Олімпійський" про поновлення на роботі,  стягнення середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу,  відшкодування
моральної шкоди,  за апеляційною скаргою
Державного племінного заводу „Олімпійський" на рішення Феодосійського
міського суду Автономної Республіки Крим від 12 березня 2007
року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1
звернулася до суду з позовною заявою до ДПКЗ „Олімпійський" про поновлення
на роботі,  стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані
тим,  що вона працювала у відповідача
почергово вдень через гри з 12
травня 2006 р.
охоронцем у машино-тракторному дворі. Наказом № 40К від 29
вересня 2006 р. була
звільнена за  ст. 41 п.2 КЗпП
України,  як працівник,  який охороняв матеріальні цінності та втратив
довіру. Підставою для звільнення з'явилося те,
що під час чергування позивачки з боксу для ремонту техніки були
здійсненні крадіжки зерна,  хоча само
зерно,  як стверджує ОСОБА_1 вона не
приймала під охорону,  вказаний бокс не
опечатувався і на замок не закривався,  і
провини позивачки у зникненні зерна встановлено не було. Таким чином,  ОСОБА_1 вважає,  що її звільнення було незаконним,  а також наголошує на тому,  що на час звільнення вона була вагітна,  що є також ще однією підставою для визнання
наказу № 40К незаконним.

Рішенням
Феодосійського міського суду АР Крим від 12 березня 2007 р. ОСОБА_1 була
поновлена на роботі на посаді охоронця ДПКЗ „Олімпійський" з 27 вересня
2006 р. Стягнуто з ДПКЗ „Олімпійський" на користь позивачки середній
заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2132 грн. 48 коп. та моральну
шкоду -1000 грн.,  ДПКЗ
„Олімпійський" зобов'язаний видати ОСОБА_1 дублікат трудової книжки без
запису про її звільнення за  ст. 41 п.2
КЗпП України; стягнуто з ДПКЗ „Олімпійський" на користь держави судові
витрати - 68 грн. та витрати на ІТЗ розгляду справи - 30 грн.,  стягнуто з ДПКЗ „Олімпійський" на
користь позивачки судові витрати у розмірі 680 грн.

Справа № 22-ц-866-Ф/07р.             Головуючий у першій інстанції

Терентьєв A.M. Суддя-доповідач  Іщенко В.І.

ДПКЗ „Олімпійський" не погодився з таким
рішенням суду і подав на нього апеляційну скаргу,  в якій просить зазначене рішення скасувати та
ухвалити по справі нове,  яким відмовити
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 В обгрунтування своїх вимог апелянт
посилається на неправильне застосування судом норм матеріального і
процесуального права,  неповне з'ясування
суттєвих обставин по справі і надання неналежної правової оцінки доказам,  які надавалися апелянтом.

Ухвалюючи
рішення про задоволення позову ОСОБА_1,
суд першої інстанції виходи з того,
що позивачка працювала в ДПКЗ „Олімпійський" охоронцем на підставі
трудового договору № 5/К від 12 травня 2006 р. З того ж дня
з ОСОБА_1 був укладений контракт,
відповідно до якого остання зобов'язувалася виконувати роботу та нести
відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх посадових
обов'язків і контрактом не передбачалася повна матеріальна відповідальність
робітника. Крім того,  15 травня 2006 р. з позивачкою
ДПКЗ „Олімпійський" було укладено договір про повну матеріальну
відповідальність. Враховуючи,  вимоги
постанови Пленуму ВСУ „Про практику розгляду судами трудових спорів",  суд дійшов до висновку,  що звільнення позивачки з займаної нею посади
були неправомірним,  оскільки
ОСОБА_1,  зерно під звіт не отримувала і
її вина у крадіжці цього зерна відповідачем при розгляді справи належним чином
доведена не була. Таким чином,
встановивши неправомірність звільнення ОСОБА_1,  суд відповідно до вимог  ст. 235 КзПП України вирішив питання про
стягнення з ДПКЗ „Олімпійський" на користь позивачки середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

З такими
висновками суду погоджується колегія суддів,
оскільки вони зроблені на підставі ретельно досліджених доказів,  яким надана належна правова оцінка. Судом
правильно встановлені фактичні обставини справи,  характер спірних правовідносин і постановлене
рішення,  яке відповідає вимогам
матеріального і процесуального закону.

Відповідно
до  ст. 41 ч.1 п.2 КЗпП України,
крім підстав,  передбачених
статтею 40 цього Кодексу,  трудовий
договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути
розірваний також у випадках винних дій працівника,  який безпосередньо обслуговує грошові або
товарні цінності,  якщо ці дії дають
підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним
органу.

Згідно з
постановою Пленуму ВСУ „Про практику розгляду судами трудових спорів"
безпосережнім обслуговуванням грошовизх та матеріальних цінностей є їхнє
приймання,  зберігання,  транспортування,  розподіл тощо.

ОСОБА_1,  як вбачається з матеріалів справи,  під звіт зерно не приймала,  що не передбачено її посадової інструкцією,  її провина у нестачі зерна перервіркою
Феодосійського MB ГУ МВС України в АР Крим встановлена не була,  а відповідачем її провина під час розгляду
справи доведена не була,  тому підстав
для звільнення ОСОБА_1 на підставі  ст.
41 ч.1 п.2 КЗпП України у ДПКЗ „Олімпійський" не було. Крім того,  відповідно до довідки жіночої консультації
ОСОБА_1 на час її звільнення була вагітною,
тому за вимогами  ст.  184
КЗпП України вона не могла бути звільнена.

Згідно
зі  ст. 235 ч.2 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на роботі орган,  який розглядає трудовий спір,  одночасно приймає рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи,  але
не більш як за один рік.

З урахуванням
вищенаведених вимог трудового законодавства України,  колегія суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції щодо стягнення з ДПКЗ „Олімпійський" на користь позивачки
середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27 вересня 2006
р. на день ухвалення рішення у розмірі 2132 грн. 48
коп.

Також
колегія суддів,  погоджується з рішенням
суду першої інстанції в частині стягнення з ДПКЗ „Олімпійський" на користь
ОСОБА_1 1000 грн.
моральної шкоди,  оскільки така сума є
достатньою сатисфакцією за порушення законних прав позивачки і моральних
страждань,  яких вона зазнала,  і відповідає вимогам  ст. 237-1 КЗпП України.

Що
стосується вимог ОСОБА_1 про видачу їй дублікату трудової книжки без запису про
її звільнення на підставі  ст. 41 ч.1 п.2 КЗпП
України,  то і в цій частині рішення суду
першої інстанції підлягає залишенню без змін,
оскільки така видача у разі наявності в трудовій книжці запису про
звільнення,  надалі визнаною недійсною є
правомірною,  так як на прохання
працівника видається дублікат трудової книжки без внесеного запису,  який визнаний недійсним,  що передбачено п.2.10. „Інструкції про
порядок ведення трудових книжок працівників" № 58 від 29 липня 1993 р.

Таким
чином,  колегія суддів,  вважаючи рішення суду першої інстанції
правильним та таким,  що ухвалено з
дотриманням вимог матеріального і процесуального права,  а також з урахуванням і наданням належної
правової оцінки доказам по справі,  не
вбачає підстав для скасування оскаржуваного ДПКЗ „Олімпійський" судового
рішення.

На
підставі наведеного і,  керуючись  ст.
ст.  303,
307 ч.1 п.1,  308,
313-315 Цивільного процесуального кодексу України,  колегія суддів судової палати по цивільних
справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у м.  Феодосії,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу Державного племінного заводу „Олімпійський" - відхилити.

Рішення
Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 12 березня 2007
року - залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,  однак може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги протягом двох місяців до суду касаційної інстанції.