РІШЕННЯ

Іменем   України

27 вересня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного
суду Житомирської області в складі:

головуючого -
судді Матюшенка І.В.

суддів:
Малахової Н.М., Павицької Т.М.

при секретарі
судового

засідання Сухоребрій
Т. А.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м. Житомирі

апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на
рішення Овруцького

районного суду від 8 червня 2007 року у справі за позовом
ОСОБА_1

до
професійно-технічного училища № 35 (м. Овруч) про поновлення на роботі,

стягнення
середнього заробітку за час
вимушеного  прогулу та моральної

шкоди,

встановила:

У грудні 2006 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом в якому просила поновити їй строки звернення до
суду, поновити її на посаді майстра виробничого навчання професійно-технічного
училища № 35 м. Овруча та стягнути з відповідача на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 21 серпня 2006 року до дня поновлення на
роботі. У процесі розгляду справи позивачка доповнила позовні вимоги та просила
стягнути з відповідача ще і моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. На
обґрунтування позову зазначала, що при її звільненні відповідачем не було
враховано, що вона мала переваги перед іншими працівниками, засідання
профспілкового комітету було проведено фактично без її участі. Такими
неправомірними, на думку позивача, діями відповідача їй було завдано моральну
шкоду.

Рішенням Овруцького районного суду від 8 червня 2007 року у задоволенні
позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин справи та неправильне застосування судом норм
матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, а справу
направити на новий розгляд. Апелянт зазначає, що судом не було досліджено всіх
обставин справи та неправильно застосовані положення ст. ст. 42 та 43 КЗпП
України.

Апеляційна
скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1
за безпідставністю позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про
те, що звільнення

позивачки   з
займаної   посади   було
проведено   з   дотриманням
чинного законодавства. Проте, такий висновок суду є помилковим.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 1
вересня 2000 року працювала майстром виробничого навчання у
професійно-технічному училищі № 35 м. Овруча (а.с.6). Наказом по училищу від 21
червня 2006 року № 169 була попереджена про майбутнє звільнення (а.с.37) і
звільнена з займаної посади з 21 серпня 2006 року згідно наказу № 31-к від
цього ж числа (а.с.7). Трудову книжку отримала в день звільнення.

Згідно пояснень представника відповідача, які
підтверджуються даними штатного розпису (а.с.57-58) з 1 вересня 2006 року
кількість майстрів виробничого навчання з 22.5 одиниць зменшилася до 21.5
одиниць. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про проведення
відповідачем скорочення чисельності працівників, а не скорочення штату
працівників, як зазначив у наказі про звільнення відповідач.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням
про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник
або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації.

З матеріалів справи вбачається, що ні на час попередження
ОСОБА_1 про
майбутнє звільнення, ні протягом дії наказу № 169 від 21 червня 2006 року, ні
на день звільнення позивачці не було запропоновано іншої роботи, яка була в
наявності (майстер виробничого навчання, касир) в учбовому закладі. Також
відповідачем не представлено суду доказів, що позивач не могла працювати на
посаді майстра виробничого навчання в іншій групі чи касира. З пояснень самої
позивачки слідує, що вона тричі виконувала роботу касира у період чергових
відпусток основного працівника. Такі пояснення відповідачем не спростовані.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачку звільнено з роботи з
порушенням норм трудового законодавства.

Проте, будучи звільненою з займаної посади з 21 серпня 2006 року і отримавши
в день звільнення трудову книжку, ОСОБА_1
з позовом про поновлення на роботі звернулася до суду лише 19 грудня 2006
року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, встановленого ч. 1
ст. 233 КЗпП України. Пропущений позивачкою і тримісячний строк звернення до
суду з позовною вимогою про відшкодування моральної шкоди. При цьому, ні суду
першої інстанції, ні апеляційному суду позивач не представила доказів
поважності пропуску строку звернення, що не дає можливості поновити його в
порядку ст. 234 ЦПК України.

Враховуючи обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та звернення її
до суду з пропуском строку без поважних причин, колегія суддів скасовує рішення
суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову за безпідставністю та
постановляє нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 у зв'язку з
пропуском строку звернення до суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення
Овруцького районного суду від 8 червня 2007 року скасувати, ухваливши нове
рішення про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку звернення
до суду.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної
сили.