Справа № 22-ц-750                              Головуючий
2                                            Суддя-доповідач
РІШЕННЯ

іменем       України

12 червня 2007 року колегія
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого - Попруги С. Г.,

суддів                           - Сибільової
Л.О.,  Хвостика С. Г.,

з участю
секретаря судового засідання -
Рой Я.М. ,

та осіб,  які беруть участь у справі - позивачкиОСОБА_1.,  відповідача ОСОБА_3.,  його
представника ОСОБА_5.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_3

на
рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2006 року

та на
додаткове рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від       19

квітня 2007 року

у справі
за позовом ОСОБА_1в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2до
відкритого акціонерного товариства "Роменське АТП - 15948",  ОСОБА_3,
Роменського міськвиконкому про визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на квартиру,

встановила:

ОСОБА_1
в травні 2006 року
звернулась до суду з вказаним позовом,
вимоги якого,  уточнивши їх в
послідуючому,  мотивувала тим,  що на підставі рішення Роменського
міськвиконкому № 78 від 18 квітня 1988 року її батькові
ОСОБА_4.,  в склад сім"ї якого
входила вона та її мати,  було видано
ордер на жиле приміщення в будинку АДРЕСА_1 жилою
площею 39, 2 кв.м,  куди сім"я заселилася та прописалася.

Перед
наданням квартири у користування приміщення,
в якому вона знаходилась,  і де
раніше була контора Лебединської автошколи,
було переобладнане під жиле,  і
актом комісії в складі головного архітектора міста,  головного державного санітарного лікаря та
начальника СВПЧ-9 від 01
грудня 1987 року
прийняте в експлуатацію як жиле. Як власник будинку Лебединська автошкола надала в 1988 році дозвіл її
батькові газифікувати вказану квартиру,
що він зробив у 1990
році.

В
квартирі останнім часом залишилась проживати і зареєстрована лише вона. 12 лютого 2006 року у неї
народився син ОСОБА_2,  якого вона теж
зареєструвала у спірній квартирі.

У 2006 році після
народження дитини вона вирішила приватизувати спірну квартиру. При вирішенні
цього питання їй стало відомо,  що
будинок,  в якому знаходиться займана нею
квартира,  був переданий на баланс
Роменському АТП - 15948 (зараз
ВАТ «Роменське АТП -15948»),  яке в складі іншого нерухомого майна 13 серпня 2001 року продало
його відповідачу ОСОБА_3

10 березня 2006 року актом
міжвідомчої комісії Роменського міськвиконкому № 742 встановлено,  що
будівля,  в якій знаходиться спірна
квартира,  використовувалась як житловий
будинок протягом двадцяти років.

Посилалась
на те,  що на час надання житла її сім'ї
Лебединська автошкола
мала державну форму власності,  будинок,  де знаходилась квартира,  фактично використовувався як житловий і не
міг перейти у власність ВАТ «Роменське АТП - 15948» в порядку приватизації державного майна,  а повинен був бути переданий у комунальну
власність міської ради.

Оскільки
будинок не був переданий на баланс міської ради,  а в складі майнового комплексу був проданий
ОСОБА_3,  вважала порушеними її права як
наймача квартири державного житлового фонду,
в тому числі право на приватизацію житла разом з сином.

Просила визнати частково
недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна,  укладений між відповідачами ВАТ «Роменське
АТП -15948» таОСОБА_3.
13 серпня 2001 року в частині
передачі у власність ОСОБА_3 частини будинкуАДРЕСА_1,  яка складається із сіней літ.2-1 площею 10, 2 кв.м,  коридору літ.2 площею 11, 1 кв.м,  жилої кімнати літ.З площею 17, 2 кв.м,  жилої кімнати літ.4 площею 11, 6 кв.м,  жилої кімнати літ.5 площею 9, 8 кв.м,  кухні літ.6 площею 9, 5 кв.м,  підсобного приміщення літ.7 площею 8, 2 кв.м,  та визнати за нею та її неповнолітнім сином
ОСОБА_2 право власності на Уг частину спірної квартири  №
2 за кожним.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня          2006

року
визнано частково недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна,  посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6. 13 серпня 2001 року,  реєстровий номер 42667,  а саме у частині передачі у власність ОСОБА_3. частини
будинку АДРЕСА_1,  яка складається із сіней літ.2-1 площею 10, 2 кв.м,  коридору літ.2 площею 11, 1 кв.м,  жилої кімнати літ.З площею 17, 2 кв.м,  жилої кімнати літ.4 площею 11, 6 кв.м,  жилої кімнати літ.5 площею 9, 8 кв.м,  кухні літ.6 площею 9, 5 кв.м,  підсобного приміщення літ.7 площею 8, 2 кв.м. .

Визнано
за ОСОБА_1. та її малолітнім сином ОСОБА_2. право власності у рівних частинах
по Уг частині за кожним на квартируАДРЕСА_1,
яка складається із зазначених приміщень.

Стягнено
з ВАТ «Роменське АТП -
15948» і ОСОБА_3. на користь ОСОБА_1. судовий збір по 25 гр. 50 коп. і по 15 гр. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи га в доход держави
судовий збір по 194, 05 гр. з
кожного.

Додатковим
рішенням суду від 19 квітня 2007 року стягнуто з
відкритого акціонерного товариства "Роменське АТП-15948" на користь
ОСОБА_3. 970 грн. 27 коп.
коштів,  сплачених за спірне приміщення.

В
апеляційних скаргахОСОБА_3.,  посилаючись на порушення судом норм матеріального та
процесуального права,  неповне
з"ясування обставин,  що мають
значення для справи,  невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення скасувати та ухвалити нове. При цьому зазначає,  що приміщення,  на які претендує ОСОБА_1,  не відповідають за державними будівельними,  санітарними нормами житловим
приміщенням,  а тому не могли бути
прийняті в експлуатацію як житлові і не реєструвались як житлові. Висновки суду
про те,  що спірне приміщення є
житловим,  невірні. Позивачка в цьому
приміщенні не проживає і не має права на його приватизацію. Зазначає,  що суд невірно визначив вартість 1 кв.м,  частини нерухомого майна,  щодо якого визнав недійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна.

Заслухавши
пояснення апелянта та його представника,
які підтримали скаргу з мотивів,
в ній викладених,  позивачки,  яка заперечує проти скарги та вважає рішення
суду вірним,  дослідивши матеріали справи
та перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених в суді першої інстанції,  колегія суддів вважає,  що скарги підлягають задоволенню,  а рішення суду скасуванню з ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

З
матеріалів справи вбачається,  що 26 квітня 1988 року ОСОБА_4.
було видано на склад сім'ї з трьох осіб: він,
ОСОБА_7 - дружина,  ОСОБА_1 -
донька ордер на жиле приміщення по АДРЕСА_1,  що складалося з двох жилих кімнат площею 39, 2 кв.м.  Ордер видано на підставі рішення Роменського
міськвиконкому № 78 від 18 квітня 1988 року,  згідно якого зазначена квартира є
неблагоустроєна,  надається з правом
перебування на квартирній черзі (
а. с.  7, 14,  65-80).

За
вказаною адресою були зареєстровані позивачка та її батьки,  зараз зареєстровані позивачка та її
неповнолітній син ОСОБА_2,  що
підтверджується записом в будинковій книзі для прописки громадян,  що проживають в будинку АДРЕСА_1. З цих записів
вбачається,  що в них не зазначено,  в якому конкретно приміщенні чи квартирі
зареєстрована позивачка та інші особи,
які там проживали чи проживають (
а. с.  8 - 13,  23,  30).

При
реорганізації Роменського АТП -15948
у відкрите акціонерне товариство 6
січня 2000 року
регіональним відділенням Фонду державного майна України по Сумській області на
підставі наказу цього відділення від 9
грудня 1999 року та
протоколу засідання комісії з продажу акцій ВАТ «Роменське АТП -15948» від 17 листопада 1999 року      було видане

товариству
свідоцтво про право на власність. В переліку нерухомого майна,  визначеному регіональним відділенням Фонду 16 липня 2001 року,  яке увійшло до статутного фонду ВАТ
"Роменське АТП -15948"
та стало його власністю,  включена
контора автошколи. З акту оцінки вартості майна цілісного майнового комплексу
Роменського АТП - 15948 як
державного підприємства перед його приватизацією в складі його майна не було
об'єктів державного житлового фонду,  які
не підлягають приватизації (
а.с.  106,  109-113).

Відповідно
до договору купівлі-продажу від ЗО серпня 2001
року ВАТ "Роменське АТП -15948"
продало,  аОСОБА_3. придбав нерухоме
майно загальною площею 1071,
7 кв.м. ,  що розташоване по
АДРЕСА_1,  по ціні 13400 гр.,  в тому числі цегляну контору автошколи
«В»,  в якій розміщене спірне приміщення
(а.с.  20,  22).

Судовою
будівельно-технічною експертизою від 22
грудня 2006 року
встановлено,  що ринкова вартість
спірного приміщення в нині діючих цінах становить 44910 гр. ( а.с.  90-108).

Суд
погодився з доводами позивачки про те,
що вона на законних підставах вселилась з батьками до спірного
приміщення і прописалась в ньому,
приміщення використовувалось Лебединською школою як житлове,  а тому його не можна було передавати у
власність ВАТ,  а будинок слід було
передати у комунальну власність для забезпечення послідуючої приватизації нею
квартири як особою,  що там проживає.
Відповідачі не мали права укладати договір купівлі - продажу
зазначеної будівлі,   тому що порушили її
право на приватизацію житла.

Суд
послався на те,  що позивачка правомірно
на підставі ордеру вселилась в житлове приміщення відомчого житлового
фонду,  проживаючи там,  набула права наймача і на підставі  ст.  65-1 ЖК України
набула право на придбання у власність займаних приміщень.

Проте з
такими висновками суду,  зокрема,  про те,
що спірне приміщення має статус житлового,  погодитись не можна,  оскільки вони суперечать матеріалам справи та
вимогам матеріального права,
зокрема,   ст.  65-1
ЖК України та  ст.  1
Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,  згідно яких приватизації підлягає лише житло
державного житлового фонду.

З
матеріалів справи вбачається,  що спірне
приміщення входило до складу майна Лебединської автошколи і передавалось з
іншою нерухомістю Роменському АТП. Обидва підприємства перебували в державній
власності.

При
переході права власності від одного підприємства до іншого спірні приміщення
ніколи офіційно не мали статусу житлових приміщень,  а зазначались у правовстановлюючих документах
як цегляна контора автошколи під літером «В».

Та обставина,  що в акті прийомки в експлуатацію жилого
приміщення по АДРЕСА_1 від 01
грудня 1987 року,  складеному комісією в складі головного
архітектора міста,  головного державного
санітарного лікаря та начальника СВПЧ-9,
зазначено,  що контора Лебединської
автошколи була переобладнана під житло,
придатне для проживання окремої сім"ї,  що будинок складається з двох жилих кімнат
площею 39, 2 кв.м,  трьох підсобних приміщень площею 36 кв.м,  що в 1988
році Лебединська автошкола,  як власник будинку,
надала дозвіл ОСОБА_4. провести газифікацію квартири за його
рахунок,  і це було зроблено у 1990 році,  не дає підстави вважати,  що спірне приміщення набуло статусу житлового
у встановленому законом порядку (
а.с.  15-19).

Не є доказом обгрунтованості позовних вимог і акт від 10 березня 2006 року

міжвідомчої комісії Роменського міськвиконкому   № 742,  згідно якого
будівля,  в якій

знаходиться
спірна квартира,  використовувалась як
житловий будинок протягом двадцяти років (а.с. 21).

Згідно
акту міжвідомчої комісії Роменського міськвиконкому від 21 листопада 2006 року,  будівля,
в якій розміщена спірна квартира,
може використовуватись як житловий будинок і як виробниче приміщення в
залежності від визначеного власника та проведення переобладнання у
відповідності до державних будівельних норм.
Житлова квартира №
2 реконструйована самовільно з порушенням будівельних,  санітарних норм.  Для реєстрації об'єкта необхідний акт
прийомки його в експлуатацію за призначенням ( а. с.  82).

Сам по
собі факт використання спірного приміщення як житлового не дає підстав вважати
його таким,  оскільки в справі відсутні
докази про те,  що спірне приміщення
відповідно до встановленого законом порядку було переведене з нежитлового в
житлове,  що

воно
приймалось на   облік   як житлове та   віднесене до державного житлового
фонду,    що давало б підстави позивачці
вимагати права на його приватизацію.

Після
реорганізації державного підприємства АТП-15948
у ВАТ ці приміщення як житлові до комунальної власності не
передавались,  відповідні вимоги до ВАТ і
Роменської міськради позивачкою не заявлялись.

В той же
час,  згідно акту міжвідомчої комісії
Роменського міськвиконкому від 23
листопада 1996 року
вбачається,  що,  посилаючись на відсутність згоди між
власником будівлі та квартиронаймачами в вирішенні питання оформлення
відповідних документів на житловий будинок,
невідповідність документів на ці споруди їх використанню,  батькові позивачки було запропоновано звернутись
з позовом до суду для захисту своїх прав на житло. Таким чином,  Роменський міськвиконком,  не зважаючи на всі інші документи стосовно
спірного приміщення,  не визнавав
офіційно статус за спірним приміщенням як житловим і не приймав відповідних необхідних
рішень ( а.с.  78).

Знаючи,  що факт використання колишньої контори
автошколи під житло не зареєстрований,
ні батьки позивачки,  ні вона сама
не скористались правом на узаконення за спірним приміщенням статусу житлового,  не поставили питання про визнання спірного
приміщення житловим та про передачу його в комунальну власність відповідно до
Положення «Про порядок передачі у комунальну власність державного житлового
фонду,  що перебуває у віданні або в
оперативному управлінні підприємств,
установ,  організацій»,  затвердженого Постановою Кабінету Міністрів
України від 6 листопада
1995 року.

Суд не
врахував при вирішенні спору,  що спірні
приміщення на час їх продажу ОСОБА_3 не визнані житловими,  не мали офіційного статусу житла,  не відносились до державного житлового
фонду,  були майном,  що належало акціонерному товариству,  яке мало право розпоряджатися ним,  в тому числі і продати його. В зв'язку з
наведеним позивачка не набула права на приватизацію спірного приміщення на
підставі  ст.  65-1
ЖК України та Закону України «Про приватизацію державного житлового
фонду»,  як безпідставно вважав суд.

Посилання
позивачки на проведення оплати за комунальні послуги,  на газифікацію її батьком за власні кошти
спірного приміщення,  не впливають на
спірні правовідносини з приводу визнання приміщення житловим та наявності у неї
права на його приватизацію.

З часу
передачі приміщення до АТП позивачка та її батьки не сплачували платежі за
користування ним ні підприємству,  ні
ВАТ. Ці платежі сплачувались до 1992
року (а. с.  48,
114-129,  130).

Таким
чином,  ВАТ як власник спірного приміщення,  правовстановлюючі документи якого в цій
частині ніким не оспорені,  правомірно
продало його ОСОБА_3. і підстави для визнання договору купівлі -продажу
відсутні.

Оскільки
суд першої інстанції зробив висновки,
які не відповідають обставинам справи,
допустив помилку при застосуванні матеріального закону,  рішення суду на підставі п. п.3,  4
ч. 1  ст.  309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні
позову.

З
врахуванням вартості майна,  договір
купівлі-продажу якого слід визнати недійсним,
і право власності на яке в порядку приватизації вимагає визнати за нею
позивачка,  з неї на підставі  ст.  88 ЦПК України слід
стягнути в доход держави судовий збір в сумі 398, 1 гр. та на користь ОСОБА_3. судові витрати у вигляді
судового збору в сумі 224,  55 гр. та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 гр.,  сплачених при апеляційному оскарженні рішення
суду.

Керуючись  ст.
ст.  303,
307,  309,  313-314,
316 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційні
скарги ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення
Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2006 року та
додаткове рішення цього суду від 19
квітня 2007 року в
даній справі скасувати.

Відмовити
ОСОБА_1у задоволенні позовних вимог до відкритого акціонерного товариства
«Роменське АТП -15948»,  ОСОБА_3,
Роменського міськвиконкому про визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна від 13
серпня 2001 року,  укладеного між ВАТ «Роменське АТП- 15948» іОСОБА_3.,
в частині передачі у власність ОСОБА_3. частини будинку АДРЕСА_1,  яка складається із сіней літ.2-1 площею 10, 2 кв.м,  коридору літ.2 площею 11, 1 кв.м,  жилої кімнати літ.З площею 17, 2 кв.м,  жилої кімнати літ.4 площею 11, 6 кв.м,  жилої кімнати літ.5 площею 9, 8 кв.м,  кухні літ.6 площею 9, 5 кв.м,  підсобного приміщення літ.7 площею 8, 2 кв.м,  та у визнанні за ОСОБА_1. та її сином ОСОБА_2
права власності у рівних частках по !Л частині за кожним на квартиру № 2,
яка складається з зазначених приміщень.

Стягнути
з ОСОБА_1судовий збір в доход держави 398,  1 гр. і на користь ОСОБА_3. 224,
55 гр. судового збору і 30 гр. витрат на інформаційно -технічне забезпечення
розгляду справи.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання ним законної сили.