Справа № 22-ц-1291/07                       Головуючий   суду 1
інстанції Костюченко Г.С.
39                                                      Доповідач
апеляційного суду Шолох
Рішення

Іменем України

21
червня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Миколаївської області у складі:

головуючої -
Славгородської Н.П.,

суддів - Шолох
З.Л.,  Мурлигіної О.Я.,

при секретарі
судового засідання - Негрун І.О.,  за
участю представника  відповідача -
ОСОБА_3 ,

розглянувши   у відкритому   судовому
засіданні   у м.  Миколаєві
цивільну  справу  за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 на   рішення Ленінського  районного суду м.  Миколаєва
від  28 березня  2007 року
у справі за

позовом ОСОБА_1
до    ОСОБА_2      про припинення   трудового договору,  стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та  відшкодування моральної
шкоди,

встановила:

В червні
2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (суб'єкта
підприємницької діяльності) про припинення трудового договору,  стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позивачка
зазначала,  що знаходилася з відповідачем
в трудових відносинах з 17 лютого 2004 року на підставі трудового
договору,  працюючи продавцем ювелірного
магазину. В грудні 2004 року вона написала заяву про звільнення за власним
бажанням та з 6 грудня 2004 року не працювала,
у зв'язку з закінченням оренди торгового приміщення та на вимогу   відповідача.

Між
тим,  як вказувала позивачка,  відповідач її не звільнив,  тому вона повторно 8 лютого 2005 року направила
поштою заяву про її звільнення,
посилаючись на необхідність догляду за дитиною - інвалідом.  20 лютого 2005 року відповідач направив їй
листа,  в якому зазначав,  що звільнення буде проведено тільки після
підписання акту приймання - передачі матеріальних цінностей.

Посилаючись
на викладене та порушення її трудових прав,
що спричинили їй душевні страждання,
позивачка просила:

·   зобов'язати
відповідача винести наказ та внести запис до трудової книжки про її звільнення
за власним бажанням;

·   стягнути
6 144 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 5 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням
Ленінського районного суду м.  Миколаєва
28 березня 2007 року у задоволенні позову відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1,  посилаючись
на незаконність та необґрунтованість рішення суду,  просила його скасувати та постановити
нове,  яким задовольнити її позовні
вимоги.

Заслухавши
суддю - доповідача,  пояснення
представника відповідача,  перевіривши
законність та обґрунтованість   рішення
місцевого суду    в межах доводів
апеляційної

скарги
та вимог,  заявлених в суді першої
інстанції,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи
у задоволенні позовних вимог,  районний
суд виходив з того,  що позивачка без
поважних причин пропустила строк звернення до суду за захистом свого
права,  а також вважав,  що її трудові права не були порушені.

Між тим
з такими висновками суду погодися неможливо,
оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам
закону.

Так,  судом встановлено та не оспорюється
сторонами,  що ОСОБА_1 знаходилася в
трудових відносинах з приватним підприємцем ОСОБА_2,  працюючи продавцем ювелірного магазину з 17
лютого 2004 року до 6 грудня 2004 року. За згодою роботодавця позивачка
припинила трудові відносини та просила звільнити її за власним бажанням.

Наказ
про звільнення позивачки ( з був яких підстав) відповідач не видавав. 8 лютого
2005 року позивачка направила йому заяву про її звільнення за власним
бажанням,  у зв'язку з необхідністю
догляду за дитиною інвалідом.

Відповідно
до ч.1  ст.  38 КЗпП України у разі,  коли заява працівника про звільнення з роботи
за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу,  в тому числі і у зв'язку з доглядом за
дитиною інвалідом,  власник повинен
розірвати трудовий договір у строк,  який
просить працівник.

В
порушення зазначених вимог закону,
відповідач,  своїм листом від 20
лютого 2005 року,  відмовив їй у
звільненні (а.с.  41). Посилався на
те,  що звільнення можливе тільки у разі
підписання нею акту приймання - передачі матеріальних цінностей,  тобто висував
вимоги,  які не передбачені
трудовим законодавством.

За таких
обставин,  вимоги позивачки про її
звільнення з 8 лютого 2005 року за власним бажанням на підставі ч.1  ст.  38
КЗпП України обгрунтовані та підлягають задоволенню.

Також,  відповідно до вимог ч.1  ст.
113 КЗпП України на користь позивачки підлягає стягненню 333 грн.
заробітної плати за період з 6 грудня 2004 року по 8 лютого 2005 року,  із розрахунку двох третин мінімальної
заробітної плати,  встановленої
законодавством України у відповідному періоді ( в грудні 2004 року - 237 грн.;
в січні -лютому 2005 року - 262 грн.). Оскільки,  позивачка з 6 грудня 2004 року не працювала і
звільнена не була,  тому колегія
суддів   вважає цей період простоєм не з
її вини.

Представник
відповідача лише в суді апеляційної інстанції надав копію наказу від 10 лютого
2005 року про звільнення позивачки за власним бажанням з 8 лютого 2005 року.

Однак,  як вбачається із матеріалів справи та
пояснень представника відповідача,  наказ
про звільнення позивачці не направлявся і вона не повідомлялась про його
існування.

Згідно
ч.1  ст.
233 КЗпП України працівник може звернутися за вирішенням трудового спору
у тримісячний строк з дня коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення
свого права,  а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії наказу ( або з дня видачі трудової
книжки). А тому,  немає підстав
вважати,  що вона пропустила строк
звернення до суду,  передбачений ч.
1  ст.
233 КЗпП України.

Порушуючи
право позивачки на її звільнення,  яке
носило достатньо тривалий характер,
відповідач спричинив їй і моральні страждання. Вони пов'язані з тим,  що позивачка докладала додаткові зусилля для
організації свого життя з метою звернення до суду за захистом порушеного права.
В зв'язку з цим,  відповідно до  ст.
237-1 КЗпП України,  підлягає
відшкодуванню 200 грн. моральної шкоди на її користь,  з врахуванням усіх обставин справи,  характеру та обсягу заподіяних душевних
страждань та ступеню їх доведеності.

Позовні
вимоги ОСОБА_1 про стягнення 6 144 грн. середнього заробітку за час вимушеного
прогулу задоволенню не підлягають,  як
необгрунтовані,  виходячи з того,  що позивачка не ставила питання про
поновлення на роботі.

Порядок
укладення,  припинення трудового договору
між працівником та фізичною особою - підприємцем має свої особливості.
Зокрема,  укладення та припинення
трудового договору,  відповідно до  ст.
24-1 КЗпП України,  підлягає
обов'язковій реєстрації у державній службі зайнятості населення відповідного
району у присутності сторін трудового договору. До того ж,  трудові книжки таких працівників,  які працюють на умовах найму у фізичних осіб
зберігаються у цих працівників відповідно до п.2.20-1 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Мінпраці,
Мін'юсту,  Мінсоцзахисту України
від 29 липня 1993 року (з наступними змінами).

Тому,  вимоги позивачки безпосередньо до відповідача
про внесення запису до трудової книжки,
яка зберігається у неї,  і яку
вона не надавала відповідачу або до служби зайнятості населення,  є безпідставними і задоволенню не підлягають.
Зазначене не позбавляє позивачку права вирішити це питання у службі зайнятості
населення за місцем реєстрації трудового договору на підставі рішення суду.

Враховуючи
все вищевикладене,  рішення місцевого
суду підлягає скасуванню на підставі п.3,
4 ч.1  ст.  309 ЦПК України з постановлениям нового рішення
про часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_1

Керуючись  ст.
ст.  303,  309,
316 ЦПК України,  колегія суддів,
-

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Ленінського районного суду м.  Миколаєва
від 28 березня 2007 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати
припиненим трудовий договір на підставі п. 1
ст.  38 КЗпП України (за власним
бажанням) з 8 лютого 2005 року,
укладений 17 лютого 2004 року між працівником ОСОБА_1 та фізичною особою
- підприємцем ОСОБА_2,  який
зареєстрований в Ленінському центрі зайнятості населення м.  Миколаєва 17 лютого 2004 року №2510.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 333 грн. заробітної плати за час простою з 6
грудня 2004 року по 8 лютого 2005 року,
а також   200 грн.
на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь держави 51 грн. судового збору та 30 грн. витрат на
інформаційно - технічне забезпечення судового розгляду справи.

В задоволенні
інших позовних вимог - відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення,  але може бути оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців   з дня
проголошення.