Справа № 22ц-3929/07                                            Головуючий
у 1 інстанції Кротінов В.О.
Категорія 5                                                                       Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2007р.                                                                                                     м.Донецьк

Алеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого                                                Голубинського
A.M.

суддів                                                Соломахи
Л.І., Прокопчук Л.М.

при
секретарі                                                 Семенченко
С.С.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення та зняття з реєстрації з
апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду
м.Донецька від 26 лютого 2007р., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Ленінського районного суду м.Донецька від 26
лютого 2007р. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виселені з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення. Сектор громадянства, іміграції, реєстрації фізичних осіб
Ленінського районного відділу Донецького міського управління УМВС України в
Донецькій області зобов'язано зняти ОСОБА_4 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та
направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Зазначає, що згідно
позову позивачі просили усунути їм перешкоди у користуванні жилим будинком
шляхом виселення відповідачів та посилалися на норми ст.168, ст.169, ст.170 ЖК
України. В судовому засіданні позивачі пояснили, що ніякого договору найму
житлового приміщення з відповідачами не було, а тому вони не повинні були
повідомляти їх про виселення та надавати для цього строк. На його думку договір
найму між ними існував, він був укладений усно, юридично оформити цей договір
вони не могли, оскільки на час вселення відповідачів в спірне житлове
приміщення влітку 2004р. позивачі ще не оформили свої права власності.
Враховуючи наявність договору найму, позивачі зобов'язані були попередити
відповідачів про розірвання договору найму та надати їм строк для виселення.

В апеляційній інстанції відповідач ОСОБА_4 та його
представник -адвокат ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідач
ОСОБА_5 доводи
апеляційної скарги також підтримала.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 проти доводів
апеляційної скарги заперечували.

Представник сектору громадянства, іміграції, реєстрації фізичних осіб
Ленінського районного відділу Донецького міського управління УМВС України в
Донецькій області у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду
справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_4, його
представника ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_5,
позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, дослідивши матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_4 підлягає
відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав:

При розгляді справи суд першої інстанції встановив, що позивачі є
співвласниками жилого будинку АДРЕСА_1: ОСОБА_1 належить ХА частка цього
будинку, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - по ¼  частині.

Відповідачі права власності на вказаний будинок не мають, вселилися в
будинок самовільно влітку 2004р. і мешкають в ньому до теперішнього часу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що
проживання відповідачів в будинку, що належить позивачам на праві власності,
перешкоджає позивачам в реалізації їх права власності. Письмової або усної
угоди щодо найму житлового будинку не існувало. В зв'язку із відсутністю
договору найму спірного житла, позивачі не повинні були письмово попереджувати
відповідачів про виселення. Той факт, що відповідачі несли витрати по
обслуговуванню будинку, сплаті комунальних послуг, правового значення для
вирішення спору не має. Оскільки відповідач ОСОБА_4 зареєстрований в будинку, з
якого він підлягає виселенню, він підлягає зняттю з реєстраційного обліку.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та
обставинам справи.

Розглядаючи справу по суті, суд обґрунтовано виходив з того, що на час
ухвалення судового рішення правовідносини, які виникли між сторонами,
регулювалися ст.4, ст.48 Закону України „Про власність". Ці ж
правовідносини регулюються ст.319, ст.391 ЦК України.

Відповідно до ст.4 Закону України „Про власність" та ст.319 ЦК України
власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому
майном.

Стаття 48 Закону України „Про власність" передбачає, що власник може
вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.

Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня
1991р. «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» чинні акти
законодавства Української РСР застосовуються, якщо вони не суперечать цьому
Закону, тому суд першої інстанції правомірно застосував до правовідносин, що
склалися між позивачем та відповідачем Закон України „Про власність".

Відповідно до ст.391 ЦК
України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання своїм майном.

З матеріалів справи встановлено, що позивачі є
співвласниками жилого будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_1 належить ½
частка цього будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого 15 липня 2006р. державним нотаріусом Сьомої Донецької
державної нотаріальної контори (реєстр №2-1237) (а.с.8), яке зареєстровано в КП
„Бюро технічної інвентаризації м.Донецька" 15 вересня 2006р . (а.с.9).
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належить по ¼ частині цього будинку на підставі свідоцтв про право на
спадщину за законом, виданих 15 липня 2006р. державним нотаріусом Сьомої
Донецької державної

нотаріальної контори (реєстри №2-1233, №2-1235) (а.с.10, а.с.12), які
зареєстровані в КП „Бюро технічної інвентаризації м.Донецька" 17 жовтня
2006р. (а.с.11, а.с.13).

Позивачі факт укладення ними з відповідачами договору найму жилого
приміщення не визнають. Відповідачі доказів укладення між ними та позивачами
договору найму жилого приміщення суду не надали.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрований в
спірному будинку з 19 березня 1996р. Він визнає, що не проживав в ньому до
червня 2004р. За цією адресою він був зареєстрований за згодою своєї бабусі
ОСОБА_7, яка була власником будинку та яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її
смерті спадщину прийняли позивачі.

Відповідач
ОСОБА_5 за спірною адресою не зареєстрована.

Відповідач ОСОБА_4 визнає, що ч.1еном сім'ї будь-кого з позивачів він не є.

Виходячи з цього суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те,
що правові підстави користування відповідачами спірним будинком відсутні, своїм
проживанням в спірному будинку вони створюють перешкоди у користуванні будинком
його власниками, а тому підлягають виселенню з будинку без надання їм іншого
жилого приміщення.

Доводи відповідачів про те, що позивачі просили виселити їх з будинку на
підставі ст.168, ст.169, ст.170 ЖК України, а тому були зобов'язані попередити
їх про наступне розірвання договору, не заслуговують на увагу.

Звертаючись до суду, свої позовні вимоги про виселення відповідачів
позивачі пов'язували саме з тим, що всупереч вимогам ст.4 Закону України „Про
власність" відповідачі перешкоджають їм користуватися належним їм
будинком, що будинок їм потрібен для проживання, але відповідачі відмовляються
виїхати з будинку та знятися з реєстрації (а.с.6-7).

Будь-яка письмова заява, що передбачена частиною 2 ст.173 ЦПК України, про
зміну цих вимог в матеріалах справи відсутня.

Суд ухвалив рішення, виходячи з тих фактичних підстав, з якими позивачі
пов'язували виселення відповідачів. Помилкове посилання позивачів, які не мають
юридичної освіти, крім ст.4, ст.19, ст.48 Закону України „Про власність",
ще й на ст.168, ст.169 та ст.170 ЖК України в резолютивній частині позову, не
свідчить про те, що позивачі просили виселити відповідачів в зв'язку із
припиненням договору найму жилого приміщення. Будь-яке посилання на укладення
договору найму жилого приміщення між позивачами та відповідачами в позові
відсутнє.

Оскільки суд дійшов висновку про виселення відповідачів з будинку АДРЕСА_1,
в якому відповідач ОСОБА_4 зареєстрований, його висновок про зняття відповідача
ОСОБА_4 з реєстрації за вказаною адресою відповідає вимогам ст.7 Закону України
від 11 грудня 2003р. №1382-IV
„Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Згідно ст.7 Закону „Про свободу пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється
протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим
місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права
власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Суд першої інстанції ухвалив рішення по суті позовних
вимог з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для
скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи
апеляційної скарги необгрунтовані і не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.307, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України,
апеляційний суд Донецької області, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Донецька від 26 лютого 2007р. залишити
без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
нею законної сили.