Справа № 22-1032 2007
року             Головуючий суддя у І
інстанції - Сидоренко З.С.
Суддя-доповідач в Апеляційному суді - Буцяк З.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

1
листопада 2007 року

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області
у складі:     головуючого Буцяка З.І.

суддів Демянчук С.В., Григоренка М.П.

з участю
секретаря судового засідання Колесової Л.В.,

представників
сторін

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду в м. Рівному
цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Дубровицького
районного суду від 10 липня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1про
стягнення боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції, трьох
процентів річних від простро­ченої суми та відшкодування моральної шкоди і
зустрічним позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про відшкодування моральної шкоди,

встановила:

Рішенням
Дубровицького районного суду від 10 липня 2007 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення боргу за договором позики з урахуванням ін­дексу інфляції, трьох
процентів річних від простроченої суми та відшкодування мораль­ної шкоди
задоволено і з відповідачки на користь позивачки стягнено 11110 грн. основ­ного
боргу, 4555 грн. проіндексованих коштів, 1166,76 грн. річних від простроченої су­ми
- разом 16831,76 грн. та 5000 грн. відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_1
у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_2 про від­шкодування 20000 грн. моральної шкоди відмовлено за
недоведеністю позовних вимог.

В
поданій на це рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і процесуального права, просить апеляційний суд його
скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_2 та задоволення
її позовних вимог. Свої доводи обґрунтовує тим, що суд діяв упереджено, коли
відхилив її пояснення та прийняв за основу докази ОСОБА_2, не­вірно вирахував
суму боргу. Доводить, що написана нею розписка насправді була без­грошовою, без
встановлення терміну повернення грошей. Стягнення моральної шкоди рахує
безпідставним. Свої ж вимоги про відшкодування 20000 грн. моральної шкоди з
ОСОБА_2, яка була причетна до її продажу у закордонне рабство та пред'явила до
неї необгрунтований позов, вважає таким, що підлягають задоволенню.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в
судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія су­ддів
приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а
ухвалене місцевим судом рішення частковому скасуванню з ухваленням у справі
апеля­ційним судом нового рішення з таких підстав.

З
матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що 6 листопада 2000 ро­ку
ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2(тоді ОСОБА_3) суму гривень, еквіва­лентну на той час
2200 доларам США, про що
свідчить власноручно написана нею роз­писка (а. с. 4). її оригінал суд оглянув
у судовому засіданні. ОСОБА_1 визнала факт написання такої розписки.

Тому
відповідно до цього та на підставі ст.
ст. 161, 203, 214, 374 ЦК
України 1963 р. та ст. ст. 625, 1046, 1049, 1050 чинного ЦК України місцевий
суд прийшов до ці­лком правильного висновку про те, що боржник, який,
незважаючи на вимогу позикода­вця, прострочив виконання грошового зобов'язання,
на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь час простро­чення, а також три проценти
річних від простроченої суми та стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_216831,76
грн.

Відповідно
до правил ч. 1 ст. 1050 ЦК
України, якщо договором позики (як це має місце у даній справі) не
встановлений строк повернення позики, то позика має бути по­вернена
позичальником протягом тридцяти днів від дня пред"явлення позикодавцем ви­моги
про це, якщо інше не встановлено договором.

З
урахуванням викладеного покликання апелянта із зазначеного приводу в апеля­ційній
скарзі, а також його твердження про упередженість суду при вирішенні спору, на
увагу не заслуговують.

Доводи
апеляційної скарги про те, що в листопаді 2000 року 100 доларів США коштували 200
гривень, є безпідставними і спростовуються документами, які є в справі.

Заперечення
апелянта договору позики за його безгрошовістю не стверджені до­пустимими
законом доказами, як того вимагають правила ст. 1051 ЦК України, а тому
обгрунтовано місцевим судом відхилені.

Твердження
ОСОБА_1 про те, що дана нею розписка не є належним до­казом у справі, не
відповідає ст. 216 ЦК України
1963 р. та ст. 1047 ч. 2 чинного ЦК
України.

Судова
колегія погоджується також з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1
в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не доведено своїх по­зовних вимог щодо
заподіяння їй ОСОБА_2моральної шкоди.

Разом з
тим, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду в частині, що стосується
відшкодування ОСОБА_2моральної шкоди, є незаконним.

Як
слідує зі змісту ст. 611 ЦК
України у разі порушення зобов"язання відшкоду­вання моральної шкоди
настає у випадку, якщо такий наслідок встановлений договором або законом.

Між тим,
статтями 549-552, 625, 1048 та 1050 ЦК
України, які регламентують наслідки порушення договору позичальником,
відшкодування моральної шкоди не пе­редбачено. Допустимих законом доказів про
встановлення сторонами такого наслідку у договорі ОСОБА_2суду також не подано.

Тому за
таких обставин, колегія суддів рахує, що рішення місцевого суду в час­тині
відшкодування моральної шкоди на користь позикодавця є незаконним і підлягає
скасуванню.

На
підставі викладеного та керуючись ст.ст. 549-552, 625, 1048 та 1050 ЦК Украї­ни, ст.ст.
10, 60, 303, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення
Дубровицького районного суду від 10 липня 2007 року в частині відшко­дування
ОСОБА_2за рахунок ОСОБА_15000 грн. моральної шкоди скасувати.

ОСОБА_2у
задоволенні цих позовних вимог до ОСОБА_1відмовити за їх безпідставністю.

В решті
рішення місцевого суду залишити без зміни, а подану апеляційну скаргу
відхилити.

Рішення
Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання ним законної сили.