АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
22ц - 2628 / 2007                        Головуючий
в 1 інстанції - Чебикін В.П.
-11/12                                         Доповідач   - Глущенко Н.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

28
серпня 2007 року                   Колегія
суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного
суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого     - Глущенко Н.Г.

суддів      - Григорченка Е.І., Максюта Ж.І.

при
секретарі   - Білоконь Н.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 на
рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2006
року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2     про визнання недійсним договору
купівлі-продажу автомобіля, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні
2003 року позивачка ОСОБА_3. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1. та
ОСОБА_2. про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.

В
обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що вона
знаходилась з відповідачемОСОБА_2. в зареєстрованому шлюбі з 04.06.1988р. Від
шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження.

В період
шлюбу, в березні 2000 року, на сумісні кошти вони з чоловіком придбали
автомобіль ВАЗ-21099,1999 року випуску, двигун НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, який
було зареєстровано в МРЕВ № 2 ДАІ м. Дніпропетровська на ім'я її чоловіка -
ОСОБА_1., який керував автомобілем, але користувалась автомобілем вся сім'я.

В 2001 році
сім'я розпалась, чоловік пішов з сім'ї і забрав з собою автомобіль.

Пізніше
їй - позивачці стало відомо, що зазначений автомобіль 12.07.2000 року, без її
відома та згоди, чоловік продав автомобіль через комісійний магазин своїй
матері -відповідачці ОСОБА_1 і з цього часу управляв автомобілем не як його
власник, а на підставі довіреності виданої йому матір'ю.

Автомобіль,
з моменту його придбання, весь час знаходився та знаходиться в користуванні
сімї, намірів продати автомобіль у них не було і таке питання ніколи не

обговорювалось у
сім'ї, гроші від проданого автомобіля в сім'ю не надходили, про відчуження
автомобіля ш нічого відомо не було, згоди на продаж автомобіля вона -позивачка
не давала, а тому вважає, що договір купівлі продажу автомобіля від 12.07.2000
року укладений між її чоловіком та свекрухою повинен бути визнаний незаконним,
так як без її згоди чоловік не вправі був укласти зазначену угоду.

За таких
обставин позивачка просила суд визнати незаконним договір купівлі-продажу
автомобіля ВАЗ-21099 укладений 12.07.2000 року міжОСОБА_2. та ОСОБА_1. / а. с.
2 /.

Позовні
вимоги позивачки підтримав її представник у судовому засіданні, а відповідачі -
заперечували проти позову.

Рішенням
Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 121.07.2006 року позовні
вимогиОСОБА_3. - задоволено. Суд визнав недійсним договір купівлі-продажу
автомобіля ВАЗ-21099 укладений міжОСОБА_2. та ОСОБА_1. / а. с. 98-100/.

Додатковим
рішенням цього ж суду від 24.10.2006 року з позивачки стягнено на користь
держави судовий збір у розмірі 42,50 грн. / а. с. 129 /.

В
апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3. ставлять питання про скасування
рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову позивачці в її позовних
вимогах, оскільки рішення суду першої інстанції є незаконним та
необгрунтованим, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи /а.
с. 137-138/.

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги
та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення на
підставі п.п.3,4 ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав.

Оскільки
підлягає скасуванню рішення суду від 21.07.2006 року, то підлягає скасуванню і
додаткове рішення від 24.10.2006 року, щодо стягнення з позивачки судового
збору.

Задовольняючи
позовні вимогиОСОБА_3. суд виходив з того, що спірний автомобіль, згідно ст. 22
КпШС України, є спільною власністю подружжяОСОБА_3. та ОСОБА_2, а згоди на
відчуження автомобіля позивачка не давала, як того вимагала ст. 23 КпШС
України.

Оскільки
угода укладена з порушенням вимог закону, як вважає суд першої інстанції, то в
силу ст. 48 ЦК України
(1963 року), вона є недійсною.

Однак, з
такими висновками суду погодитись не можна оскільки вони не відповідають
дійсним обставинам справи та діючому матеріальному закону. Крім того, суд
першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

З
матеріалів справи вбачається, що дійсно під час шлюбу, в березні 2000 року,
ОСОБА_3. та ОСОБА_2 придбали спірний автомобіль ВАЗ-21099. Автомобіль в органах
ДАІ було зареєстровано 04.03.2000 року на ім'я ОСОБА_1., а 16.05.2000 року
видано свідоцтво про реєстрацію на його ж ім'я / а. с. 3 /.

Затим,
12.07.2000 року ОСОБА_2 зняв автомобіль з обліку в органах ДАІ і 13.07.2000
року продав автомобіль через комісійний магазин своїй матері - відповідачці
ОСОБА_1, що
підтверджується довідкою-рахунком НОМЕР_1від 13.07.2000 року / а. с.5/.

Згідно
чинного законодавства, яке діяло на момент продажі відповідачемОСОБА_2.
спірного автомобіля, зокрема п.27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних
дій нотаріусами України (затверджена наказом Мшюсту України від 18.06.1994 року
№ 18/5 з послідуючими змінами та доповненнями), - продаж автомобіля не було
віднесено до угод, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну
форму. Угоди щодо купівлі-продажу автомобіля можливо було укласти, як в

нотаріальній
конторі, тобто з додержанням нотаріальної форми, так і безпосередньо через
магазини, які здійснювали продаж автомобілів, чим і скористалися відповідачі.

Вирішуючи
ж спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції не прийняв до уваги вище
зазначені обставини, як не прийняв до уваги і ч. 2 ст.23 КпШС України, згідно з
якою для укладення угод про відчуження спільного майна подружжя потрібна
письмова згода іншого з подружжя в разі, коли така угода потребує обов'язкового
нотаріального посвідчення. Договір же купівлі-продажу спірного автомобіля від
13.07.2000 року, який було укладено відповідачами через комісійний магазин / а.
с. 5 /, не потребував обов'язкового нотаріального посвідчення, а тому у суду
першої інстанції не було і підстав для визнання недійсним цього договору з тих
підстав, що позивачка не давала згоди на його продаж. Зазначена угода була
укладена у відповідності з вимогами чинного законодавства.

За таких
обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимогиОСОБА_3., щодо
визнання незаконним договору купівлі-продажу спірного автомобіля від 13.07.2000
року, задоволенню не підлягають і позивачці слід відмовити в її позовних
вимогах.

Відповідно
до вимог ст.ст. 79,80,88 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню судовий
збір у розмірі 173,50 грн. на користь держави, виходячи з того, що позивачкою
ставиться питання щодо визнання незаконним договору купівлі-продажу автомобіля
від 13.07.2000 року, який було продано за 18150,49 грн. / а. с. 5 /, і нею при
зверненні до суду було сплачено держмито лише в розмірі 8,50 грн. замість 182
грн. / а. с. 7/.

Таким
чином, апеляційна скарга відповідачів підлягає задоволенню, а рішення суду від
21.07.2006 року та додаткове рішення від 24.10.2006 року - скасуванню з
ухваленням нового рішення по справі.

Керуючись ст.ст.
303, 307,309 ЦПК України, колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -

задовольнити.

Рішення
Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2006 року та додаткове
рішення цього ж суду від 24 жовтня 2006 року - скасувати.

Відмовити
ОСОБА_2 в її позовних вимогах до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу автомобіля.

Стягнути
з ОСОБА_3 судовий збір на користь держави у розмірі 173,50 грн.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з цього
часу.