Справа № 22ц-3345/2007 р.                                        Головуючий
у 1 інстанції Володько І.С.
Категорія                                                                           Доповідач
у 2 інстанції Даценко Л.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22   жовтня
2007   року   колегія
суддів   судової  палати
в   цивільних   справах Апеляційного суду Київської області
в складі: головуючого судді Приходька К.П. суддів Даценко Л.М., Суханової Є.М.
при секретарі Бобку
О.В.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03
серпня 2007 року в справі за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1про визнання договору
позики і третейської угоди недійсними, скасування рішення третейського суду,
визнання права власності на нежитлові приміщення, -

встановила:

У червні 2006 р. позивачка ОСОБА_2 звернулася в суд з
позовом до відповідачки ОСОБА_1,
в якому просила визнати недійсними договір позики та третейську угоду від 24
січня 2005 року, скасувати рішення третейського суду м. Біла , Церква по справі
№ -1-05 від 2 вересня 2005 року, яким третейський суд прийняв рішення про
визнання права власності за ОСОБА_1 на об"єкти нерухомого майна магазин
„Ілона" та кафе „Міраж", що належали на праві приватної власності
ОСОБА_2 і знаходяться за адресою АДРЕСА_1

Посилалася на те, що фактично між сторонами ніколи не укладалися будь-які
договори позики, в тому числі і договір позики від 24.01.2005 р. на суму 500000
грн. Відповідно не укладалась і третейська угода від 24.01.2005 р. Умови даних
правочинів між ними не обумовлювались, між ними не існує ніяких зобов'язань.
Вказані договір позики та третейську угоду вона не бачила, не була ознайомлена
з ними і не підписувала, так як не було в цьому потреби.

В оскаржуваних договорі позики та третейській угоді відсутні як її
волевиявлення так і фактична передача грошових коштів в сумі 500000 грн., що є
обов"яковою умовою договору позики відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, тобто
відсутність самого наміру створення правових наслідків свідчить про фіктивність
самого правочину та про безгрошовість договору позики.

Оскільки
позикове зобов'язання та третейська угода нею не підписувались, коштів . у
ОСОБА_1 вона не отримувала, тому у відповідності зі статтями 234, 1051 ЦК України   ці
правочини   повинні   бути
визнані   недійсними.   Відповідно
на  підставі недійсності
зазначених угод рішення третейського суду від 2 вересня 2005 р. повинно бути
скасоване.

В листопаді 2006 р. ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом,
в якому просила визнати за нею право власності на нежитлові приміщення № 46
загальною площею 199,9 кв. м та № 45 загальною площею 88,41 кв. м в житловому
АДРЕСА_1з підстав, передбачених ст. 392 ЦК України.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської
області від 27 червня 2007 р. зазначені позовні вимоги об"єднані в одне
провадження (а. с. 83)

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської
області від 03 серпня 2007 року позов задоволено повністю, визнано недійсними
договір позики та третейську

угоду від 24.01.2005 р., скасовано
рішення третейського суду від 02.09.2005 p., визнано за
ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення № 46 загальною площею 199,9 кв.
м та № 45 загальною площею 88,41 кв.
м в житловому АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просила скасувати зазначене рішення і
ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові, посилаючись на неповне
з"ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення
позивачки та її представника, перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не
надали суду належних та допустимих доказів тим обставинам, що між сторонами
24.01.2005 р. був укладений договір позики на 500000 грн. та третейська угода.
Скасовуючи рішення третейського суду від 02.09.2005 р. та визнаючи за
позивачкою право власності на нежилі приміщення, суд обґрунтовував свої
висновки тим, що дане рішення було прийнято з порушенням вимог Закону України
„Про третейські суди".

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам
справи та вимогам закону.

Згідно ч.1 ст. 2 Закону України „Про третейські суди" від 11.05.2004 р. у цьому Законі
наведені нижче терміни вживаються у такому значенні: третейська угода - угода
сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 січня 2005 року між сторонами
було укладено третейську угоду, згідно п. 1.1 якої сторони підтвердили, що між
ними укладено договір позики від 24.01.2005 р. на суму 500000 грн.

Згідно п. 1.2 даної третейської угоди сторони підтверджують, що договором позики
від 24.01.2005 р. передбачено право сторін передати спірні питання на розгляд
третейського суду.

Згідно п. 3.1 даної третейської угоди третейський суд утворюється сторонами
для вирішення спірного питання, яке може виникнути під час виконання договору
позики від 24.01.2005 р. відповідно до вимог ч.1 ст. 2 Закону України „Про
третейські суди", (а. с. 3-4,14-15)

Згідно ч. ч. 5 та 6 ст. 12 Закону України „Про третейські суди"
посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський
розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій
формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

Уразі недодержання правил, передбачених цією статтею,
третейська угода є недійсною.

Згідно оригіналу рішення третейського суду м. Біла Церква по справі № -1-05
від 2 вересня 2005 року третейський суд визнав за ОСОБА_1 право власності на
об"єкти нерухомого майна, що належать на праві приватної власності ОСОБА_2
і знаходяться за адресою АДРЕСА_1

Зобов"язано ОСОБА_2 впродовж десяти днів з часу винесення цього
рішення звільнити зазначені нежитлові приміщення і передати їх ОСОБА_1 ( справа
№ 2-259/07, а. с. 45)

Згідно ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як
правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за
клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання
оригіналу.

Згідно ст. 1046 ЦК
України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність
другій стороні  (позичальникові) грошові
кошти  або інші речі,

визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість
речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно
від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Встановлено, що в матеріалах справи відсутній укладений між сторонами в
письмовій формі договір позики на суму 500000 грн. відповідно до вимог ст. ст.
1046, 1047 ЦК України,
а третейська угода від 24.01.2005 р. не містить відомостей щодо фактичної
передачі позикодавцем ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 500000
грн. та зобов'язань останньої щодо повернення позикодавцеві такої ж суми
грошових коштів.

Крім того, судом встановлено, що сторони всупереч вимогам ст. 64 ЦПК України
не надали суду оригіналу третейської угоди та договору позики від 24 січня 2005
р.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України „Про третейські суди" третейські
судді не є представниками сторін.

Згідно ст. 19 зазначеного Закону третейський суддя не може брати участі у
розгляді справи, а після його призначення чи обрання підлягає відводу чи
самовідводу у разі виявлення невідповідності третейського судді вимогам,
встановленим статтею 18 цього Закону.

Судом встановлено, що третейський суддя ОСОБА_3 тривалий час представляв
інтереси як ОСОБА_2 так і ОСОБА_1 в судах та інших державних і недержавних
установах та організаціях.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 як адвокат представляв інтереси ОСОБА_2
у Верховному Суді України на підставі ордеру від 21.06.2005 p., 12.08.2004 p. ОСОБА_2 видала
ОСОБА_3. довіреність представляти її інтереси в усіх державних та недержавних
установах та організаціях в тому числі в судових установах.

Довіреністю від 01.06.2006 р. та від 07.11.2006 р. ОСОБА_1. уповноважила
ОСОБА_3 бути її представником в усіх державних та недержавних установах та
організаціях в тому числі у всіх судах (справа № 2-259/07 а. с. 90-93, 95)

При цьому ОСОБА_3 за довіреністю від ОСОБА_1 від 01.06.2006 p., маючи
довіреність від 12.08.2004 р. та ордер від 21.06.2005 р. від ОСОБА_2 на ведення
справи у Верховному Суді України, представляв інтереси останньої вже при подачі
і розгляду касаційної скарги у Верховному Суді України на його ж оскаржуване
рішення третейського судді від 02.09.2005 р. по даній справі.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до правильного висновку про те, що
ОСОБА_3, як представник в свій час обох сторін по даній справі, є особою
заінтересованою в результаті вирішення спору і не мав права брати участь у
розгляді справи між сторонами по даній справі як третейський суддя відповідно
до вимог ст. ст. 18 і 19 Закону України „Про третейські суди".

Крім того, судом встановлено, що засідання третейського
суду проводилось всупереч вимогам ст. ст. 33 та 39 зазначеного Закону, оскільки
відсутня відповідна ухвала про розгляд справи та дані про направлення її
сторонам.

Встановлено, що всупереч вимогам ст. 35 даного Закону копія позовної заяви
не направлялась ОСОБА_2 з описом вкладення про відправлення цінного листа,
виписки з реєстру поштових повідомлень.

Також судом встановлено, що всупереч вимогам ст. ст. 15 та 39 зазначеного
Закону в судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що
ОСОБА_2повідомлялась про день, час і місце проведення засідання третейського
суду не пізніше ніж за 10 днів до такого засідання.

Всупереч вимогам ст. 26 зазначеного Закону в оскаржуваному рішенні
третейського суду відсутні будь-які посилання на сплату витрат, пов'язаних з
вирішенням спору третейським судом.

Крім того, судом встановлено, що всупереч вимогам ст. 54
Закону України „Про третейські суди" у третейського судді ОСОБА_3, який
ухвалив оскаржуване рішення третейського суду від 02.09.2005 p., взагалі відсутня
справа, яка ніби-то ним розглянута, а також не надано будь-яких доказів того,
що така справа передана на зберігання і зберігається у компетентному суді.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції
зробив правильний висновок про задоволення позову, оскільки рішення
третейського суду від 02.09.2005 р. було ухвалене з грубим порушенням норм
Закону України „Про третейські суди", по неіснуючому договору позики та
третейській угоді і дане рішення було спрямоване на позбавлення ОСОБА_2 права
власності на нежилі приміщення, яке підлягало судовому захисту відповідно до
вимог ст. 392 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків, викладених в рішенні суду, яке ухвалено з дотриманням
норм матеріального і процесуального права, і підстав для його скасування не
вбачає.

Керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 312 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

Ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03
серпня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня набрання нею законної сили.