АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №
- 22 ц - 127/2007 року
по 1-й інстанції Панченко О.О.
Суддя-доповідач:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007
року лютого місяця 13 дня м. Полтава Колегія судців судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого:
судді - Бондаревської С.М.

Суддів:
Омельченко Л.М., Триголова В.М.

при
секретарі: Буряк С.М.,

з участю
адвоката ОСОБА_1

позивача
ОСОБА_2

представника
відповідача ОСОБА_3

розглянула
у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною
скаргою товариства з обмеженою відповідальністю „Новосанжарський комбікормовий
завод" на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від
25 жовтня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою
відповідальністю „Новосанжарський комбікормовий завод" про визнання
незаконними наказів про зміну умов оплати праці, стягнення заробітної плати та
відшкодування моральної шкоди

Колегія суддів,
заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні
2005 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ТОВ „Новосанжарський
комбікормовий завод" про визнання незаконними наказів про зміну умов
оплати праці, компенсації за невикористану додаткову відпустку.

У червні
2006 року ОСОБА_2 надала до суду додаткову позовну заяву в якій просила
стягнути з відповідача ТОВ „Новосанжарський комбікормовий завод" на її
користь, визнавши незаконними накази № 97"б" від 28 жовтня 2003 року
та № 3 від 8 січня 2004 року, різницю між заробітною платою, яку вона одержала
і яку повинна була одержати за період з 1 січня 2004 року по 5 квітня 2004 року
в розмірі 750,78 грн., а також за вимушений прогул з 1 лютого 2005 року по 1
липня 2006 року в сумі 4411 грн. 85 коп. та моральну шкоду в розмірі 2000 грн.,
витрати за послуги адвоката. Крім того, позивач відмовилась від позовних вимог
в частині стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку,
посилаючись на те, що відповідач зазначені кошти їй виплатив у добровільному
порядку.

Ухвалою
Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2006 року
провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення компенсації за
невикористану відпустку - закрито.

В
судовому засіданні 25 жовтня 2006 року ОСОБА_2 підтримала решту раніше
заявлених позовних вимог, збільшивши вимоги в частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, та просила стягнути із відповідача на свою
користь 5433 грн. 41 коп.

Рішення
Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2006 року
позов ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалено
стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю „Новосанжарський
комбікормовий завод" на користь ОСОБА_2 750 грн. 78 коп. в рахунок
заборгованості по оплаті праці, 4682 грн. 63 коп. в рахунок середнього заробітку за час затримки поновлення
на роботі, 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди і 375 грн. витрат
на правову допомогу, а всього 7808 грн. 41 коп.

Стягнути
з товариства з обмеженою відповідальністю „Новосанжарський комбікормовий
завод" на користь держави мито 78 грн. 08 коп. і 30 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Визнати
незаконними накази ТОВ „Новосанжарський комбікормовий завод" № 976 від
28.10.2003 року і № 3 від 08.01.2004 року про зміну умов оплати праці
працівників указаного підприємства.

З даним
судовим рішенням не погодився відповідач - ТОВ „Новосанжарський комбікормовий
завод", оскарживши його в апеляційному порядку.

В
апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права, не повне з'ясування всіх обставин
справи, просили оскаржуване рішення - скасувати, в позовних вимогах ОСОБА_2 -
відмовити.

На
апеляційну скаргу ТОВ „Новосанжарський комбікормовий завод" своє заперечення
подала ОСОБА_2, в якому прохала рішення місцевого суду залишити без змін, як
законне та обгрунтоване, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

В
судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - ОСОБА_3
апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на викладені в ній обставини.

Позивач
ОСОБА_2 та її адвокат ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнали, просили її
відхилити, а рішення Новосанжарського районного суду - залишити без змін.

Колегія
суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, мотиви апеляційної
скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно
до п.п. 3, 4 ч.1
ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального
або процесуального права.

Судом
першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 з 11.11.1994 року перебувала у
трудових відносинах з відповідачем, працюючи спочатку прибиральницею, а потім
апаратницею 3 розряду та 05 квітня 2004 року була звільнена із займаної посади
на підставі ст. 40 п.1 КЗпП України.

Також
судом першої інстанції встановлено, що рішенням Новосанжарського районного суду
Полтавської області від 31 січня 2005 року ОСОБА_2 була поновлена на посаді
апаратника комбікормового цеху ТОВ „Новосанжарський комбікормовий завод",
однак відповідачем це рішення не було виконане.

Встановивши
такі обставини, суд, відповідно до ст. 236 КЗпП України, вірно дійшов до
необхідності стягнення на користь позивача середнього заробітку за час
вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання рішення про поновлення її на
роботі.

Разом з
тим, визначаючи розмір середнього заробітку ОСОБА_2, суд першої інстанції не
дотримався п.3 ст. 61 ЦПК України, згідно положень якого обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо

якої встановлено
ці обставини, та помилково не взяв до уваги при підрахунку оплати вимушеного
прогулу позивача її середній заробіток у розмірі 224 грн. 25 коп., встановлений
згідно вищезазначеного рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області
від 31 січня 2005 року, яке набрало законної сили та є чинним на час розгляду
справи.

Крім
того, обраховуючи заборгованість по оплаті вимушеного прогулу при затримці
виконання рішення про поновлення позивача на роботі, місцевий суд вірно,
відповідно до ч.3 ст.117 КЗпП України, зменшив розмір середнього заробітку на
суму заробітної плати, одержаної позивачем за новим місцем роботи протягом 2005
року, проте залишив поза увагою той факт, що згідно Закону України „Про
внесення змін до КЗпП України" від 20 грудня 2005 року № 3248-1V, який набрав
чинності з 05 січня 2006 року, ч.3 ст.117 КЗпП України виключена.

Оскільки
згідно ч.3 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права, або порушення процесуального права,
колегія суддів, на підставі вищевикладеного, вважає за необхідне змінити
рішення місцевого суду в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2
середнього заробітку за час затримки поновлення її на роботі, зменшивши розмір
зазначеного стягнення до 2582 грн. 31 коп., виходячи із наступного розрахунку:
224,25 х 11 (місяців 2005 року) = 2466 грн. 75 коп. - 601 грн. 62 коп.
(допомога по безробіттю) - 1525 грн. 32 коп. (заробітна плата, отримана
позивачем у Новосанжарському вузлі зв'язку) = 339 грн. 81 коп. та 224,25 х 10
(місяців 2006 року) = 2242 грн. 50 коп.;
339,81 + 2242,50 = 2582 грн. 31 коп.

З
урахуванням ступеню понесених позивачем, у зв'язку з порушенням її прав,
передбачених трудовим законодавством, моральних страждань, місцевий суд дійшов
вірного висновку, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України щодо задоволення позову
ОСОБА_2 про відшкодування на її користь моральної шкоди у повному розмірі.

Разом з
тим, встановивши, що ОСОБА_2 під час роботи у відповідача, не була персонально
ознайомлена із наказом № 97"б" від 28 жовтня 2003 року про можливий
перехід із січня 2004 року на мінімальну оплату праці, яка була впроваджена на
підприємстві відповідно наказу № 3 від 08 січня 2004 року, суд першої інстанції
дійшов висновку, що наказ № 97"б" від 28 жовтня 2003 року був виданий
не своєчасно. З цих підстав відповідно до положень ст.ст. 32, 103 КЗпП України,
суд визнав, що перехід підприємства до іншого порядку оплати праці працівників
та відповідно і накази: № 97"б" від 28 жовтня 2003 року та № 3 від 08
січня 2004 року про зменшення розміру оплати праці є незаконними, а тому з 08
січня 2004 року по день звільнення ОСОБА_2 з роботи, тобто по 05 квітня 2004
року стягнув на користь останньої різницю в заробітку: між фактично отриманою
заробітною платою і заробітною платою, яку вона мала б отримати виходячи із
свого середнього заробітку до 08 січня 2004 року, а саме - в розмірі 750 грн.
78 коп.

Однак зазначений
висновок суду не відповідає вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно
до ст.ст. 32, 103 КЗпП України, про нові, або зміну діючих умов оплати праці в
бік погіршення, власник або уповноважений ним орган повинен повідомити
працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Виходячи
із даної норми закону, якщо працівник не був своєчасно повідомлений про зміни
умов оплати праці в бік погіршення, то до закінчення зазначеного двомісячного
строку діють попередні умови праці.

Таким
чином, оскільки ОСОБА_2 не була повідомлена персонально про інший порядок
оплати праці та про наказ № 97"б" від 28 жовтня 2003 року, як було
встановлено місцевим судом, дізналася лише 09.01.2004 року, відносно неї мали
діяти попередні умови оплати праці лише до закінчення двомісячного строку.
Враховуючи, що ОСОБА_2 звернулася за вирішенням даного трудового спору поза
межами строку, визначеного ч.1 ст. 233 КЗпП, вона пропустила строк звернення до
суду. Виходячи з наведеного, висновок суду щодо обгрунтованості її позовних
вимог в частині визнання незаконними вищезазначених наказів відповідача про
зміну умов оплати праці та стягнення на користь ОСОБА_2 750 грн. 78 коп. - не
відповідає обставинам справи, а тому рішення суду в

цій частині
підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_2 в цій частині - у зв'язку з пропуском нею строку звернення до суду.

Крім
цього, враховуючи розмір суми стягнень, присуджених з відповідача на користь
позивача, підлягає зміні також і розмір судового збору, стягнений місцевим
судом із відповідача на користь держави, який згідно пп. „а" та „ж"
п.1 ст. 3 Декрету
Кабінету Міністрів України „Про державне мито" має становити 59 грн. 50
коп.

В іншій
частині рішення суду, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.
303, 307, 309 ч.1 п.п. 3, 4, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу товариства з обмеженою відповідальністю „Новосанжарський комбікормовий
завод" - задовольнити частково.

Рішення
Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2006 року в
частині визнання незаконними наказів ТОВ „Новосанжарський комбікормовий
завод" № 97"б" від 28 жовтня 2003 року і № 3 від 08 січня 2004
року про зміну умов оплати праці працівників даного підприємства, а також в
частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю „Новосанжарський
комбікормовий завод" на користь ОСОБА_2 750 грн. 78 коп. в рахунок
заборгованості по оплаті праці - скасувати.

У
задоволенні позову ОСОБА_2 в цій частині - відмовити в зв'язку з пропуском
строку звернення до суду.

Рішення
Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2006 року в
частині стягнення з ТОВ „Новосанжарський комбікормовий завод" на користь
ОСОБА_2 4682 грн. 63 коп.
в рахунок середнього заробітку за час затримки поновлення на роботі та в
частині стягнення з ТОВ „Новосанжарський комбікормовий завод" на користь
держави мита в сумі 78 грн. 08 коп. - змінити.

Стягнути
товариства з обмеженою відповідальністю „Новосанжарський комбікормовий
завод" на користь ОСОБА_2 2582 грн. 31 коп. середнього заробітку за час
затримки поновлення на роботі.

Стягнути
з ТОВ „Новосанжарський комбікормовий завод" на користь держави судовий
збір у розмірі 59 грн. 50 коп.

В іншій частині
рішення суду залишити без змін.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено
протягом двох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до
Верховного Суду України.