________________ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ______________________
Справа № 22-1045                                                      Головуючий
2007р.                                                                                Гончаренко
Суддя-доповідач Савченко О.В.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2007р.                                                                        м.
Запоріжжя

Колегія судців
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у
складі:

головуючого: Савченко
О.В.

суддів: Гончара
О.С, Мануйлова Ю.С.

при секретарі: Тахтаул О.М.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 4 грудня 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2006 року ОСОБА_2
звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, стягнутих з
нього за рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 19 грудня 2005 року на користь
ОСОБА_1 у загальному розмірі 1/4 частини заробітку, з яких 1/4
частка - на
утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а 1/4
частка - на
утримання у зв"язку з опікуванням дитиною - інвалідом.

Посилаючись на
те, що з моменту ухвалення рішення донька ОСОБА_3 обходитися без сторонньої
допомоги, самостійно навчається у школі, а її мати ОСОБА_1 працює, отже дитиною
постійно не опікується, крім того, отримує заробітну плату у розмірі 1200 гр., що
перевищує заробіток позивача, просив знизити розмір стягнутих з нього аліментів
з 1/4 до 1/2 частки заробітку, оскільки за таких обставин підстав для стягнення
з нього додаткових коштів у розмірі 1/4 частки заробітку у зв"язку з      опікуванням    дитини - інваліда на теперішній час немає.

Рішенням
Запорізького районного суду Запорізької області від 4 грудня 2006 року позов
ОСОБА_2 задоволено.

Суд постановив
скасувати стягнення додаткових аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання
дитини-інваліда ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
розмірі 1/4 частини
з усіх видів заробітку ОСОБА_2.

2

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у
засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу,
перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до
ст. 1 Закону України
„Про охорону дитинства", дитиною-інвалідом є дитина зі стійким розладом
функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими видами
розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної
життєдіяльності та необхідність додаткової суспільної допомоги та захисту.

Як вбачається з
матеріалів справи та встановлено судом, неповнолітня дочка сторін ОСОБА_3, 1995 року народження,
з 20 березня 2001 року на строк до
досягнення 16-річного віку визнана інвалідом дитинства за зором(а.с.28-29).

Згідно ст. 88 СК України, якщо
один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом,
яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею,
він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати
матеріальну допомогу.

Право на
утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною -інвалідом та
опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким
вона проживає.

Розмір аліментів
тому з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід, визначається за рішенням суду
відповідно до ч.І ст. 80
СК, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків,
повнолітніх дочки або сина.

Задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 про зменшення розміру стягнутих з нього за рішенням суду
аліментів шляхом припинення виплати аліментів на користь відповідачки ОСОБА_1,
з якою проживає дитина-інвалід, суд мотивував тим, що право на таке утримання
виникає у відповідача за умови, що дитина-інвалід потребує постійного
стороннього догляду і не тільки проживає з матір"ю, але остання нею і
опікується. Між тим висновок МСЕК про потребу ОСОБА_3, 1995 року народження,
у постійному сторонньому догляді, ОСОБА_1 не надала і постійний догляд за
дитиною не здійснює, оскільки працює. Запис в її трудовій книжці про те, що
вона не працює у зв"язку із здійсненням догляду за дитиною-інвалідом, не
вносився.

З вказаним висновком суду не можна погодитися з наступних
підстав.

Як вбачається з
матеріалів справи, аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку з
передбачених ст. 88 СК
України підстав були стягнуті з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 рішенням
Запорізького районного суду Запорізької області від 19 грудня 2005 року(а.с.46-47).
Вказаним рішенням були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1, заявлені нею як на
підставі ст. 88, так і
ст. 180 СК
України. Відповідно до ч.І ст. 61
ЦПК України обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Цей
позов, заявлений ОСОБА_1, отже і наявність обставин, які надавали їй право на
отримання передбачених ст. 88
СК України аліментів, ОСОБА_2 визнавав у повному обсязі. Зазначене рішення
від 19.12.2005 року
набрало законної сили 29.12.2005
року, в апеляційному порядку ніким із сторін не оскаржувалось.

Відповідно ж до
вимог ч.З ст. 61 ЦПК
України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді
інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої
встановлені ці обставини.

Таким чином,
позірні вимоги ОСОБА_2, про припинення виплати

аліментів у
розмірі 1/ 4 частини
заробітку via користь ОСОБА_1 з передбачених

3

ст. 88
СК України підстав мали бути підтверджені доказами, що вказані підстави
після набрання законної сили рішенням від 19.12.2005
року зникли, враховуючи, що відповідно до змісту ч.І ст. 60 ЦПК України ці
обставини повинна доводити і та сторона, яка посилається на них, як на підставу
своїх вимог.

Між тим,
медичних документів із зазначенням того, що з часу ухвалення рішення від 19.12.2005 року дитина-інвалід
ОСОБА_3 не потребує стороннього догляду, а ОСОБА_1, яка у 2006 році продовжує
працювати на тому ж місці роботи, що і у 2005
році(а.с.16), перестала опікуватися дитиною порівнянно із станом на 19.12.2005 року, як і
доказів погіршення за цей час свого матеріального стану, ОСОБА_2 не надав. Про
відсутність на час розгляду даної справи зазначених доказів свідчить і зміст
його заяви від 4.12.2006
року(а.с.43), з якої вбачається, що наведені у позові ОСОБА_2 доводи
фактично є запереченнями проти заявлених ще у 2005 році позовних вимог ОСОБА_1, задоволених рішенням від 19.12.2005 року, яке
набрало законної сили.

Колегія вважає,
що за таких обставин, враховуючи надані докази, достатніх підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції не мав, тому
постановлене по справі рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким у
задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 307,
309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - задовольнити,
рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 4 грудня 2006 року по даній
справі, - скасувати
та ухвалити нове наступного змісту: „У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів до 1/4
частини з усіх видів заробітку, -
відмовити".

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: