Справа №22ц 753-2007 року.                         Головуючий 1 інстанції
Категорія -18.                                                  Доповідач
касаційної інстанції Лисенко П.П.
УХВАЛА

іменем України

7 травня
2007року                                                                  м.
Миколаїв.

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в
складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів:
Колосовського С.Ю. та Кутової Т.З.,

із секретарем
судового засідання Швейновою І.В.,

за участі:

відповідача
ОСОБА_1,

у відкритому
судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 переглянула рішення місцевого
Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 січня 2007
року, ухваленого по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення суми позики та три проценти річних за прострочку виконання грошового
зобов'язання.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення відповідача, перевіривши у межах оскарження обставини
та докази, якими сторони їх стверджували ,-

УСТАНОВИЛА:

15 листопада
2006 року ОСОБА_2 пред'явив зазначений позов.

Його
обґрунтовував тим, що 9 червня 2004 року в усній формі уклав з відповідачем
договір позики, за умовами якого передав тому 4 320 гривень.

Відповідач
зобов'язувався повернути борг до 1 липня 2004 року, але свого слова не
дотримав.

Посилаючись на
вказані вище обставини, просив суд стягнути з відповідача 4 320 гривень
неповернутої відповідачем суми позики, 280 гривень 80 копійок грошового
еквіваленту трьох процентів річних від простроченої суми та 311 гривень
компенсації його судових витрат.

У подальшому він
збільшив розмір штрафної санкції за прострочку зобов'язання до 324 гривень

Відповідач позов
заперечував, пояснивши, що позику віддав ще у 2005 році.

Рішенням
місцевого Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 січня
2007 року позов задоволено частково.

Постановлено
стягнути з відповідача на користь позивача 4 320 гривень заборгованої позики,
324 гривні за прострочку грошового зобов'язання та 150 гривень компенсації
судових витрат.

Не згодившись із
таким рішенням, відповідач його оскаржив й просив скасувати з мотивів
невідповідності вимогам чинного законодавства та необґрунтованості, а саме,
ігнорування судом його пояснень щодо повернення ним позивачеві боргу.

2

Апеляційну
скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без зміни,
оскільки той постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального
права.

Вирішуючи спір
таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, місцевий суд вважав
установленим, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що випливають
із дійсного договору позики. Умови зазначеного договору порушені відповідачем,
а тому він, відповідно до статей 218, 545, 625, 1049-1050 ЦК України, ст. 88
ЦПК України повинен виконати зобов'язання в натурі, сплатити кредиторові 3 %
річних за весь час прострочки виконання зобов'язання і компенсувати доведені
судові витрати.

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області
погоджується з такими обставинами та правовідносинами, висновки суду 1
інстанції щодо них і результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими
й законними.

Так за ст. 59,
60 ЦПК України, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому кожна
із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

За ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян.

На підтвердження
укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Недодержання
письмової форми договору позики, згідно із ст. 218 ЦК України, не
тягне за собою його недійсності. Сторони можуть його заперечувати або
оспорювати окремі його частини, посилаючись при цьому - лише на письмові
докази, засоби аудіо -, відеозапису та інші докази. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до
ст. 545 ЦК України,
прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати
йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник
видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення
боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність
боргового документа у боржника підтверджує виконання ним обов'язку.

Відмова
кредитора повернути борговий документ або видати розписку дає боржникові право
затримати виконання зобов'язання.

Як вбачається із
розписки від 9 червня 2004 року ( а.с. - 6), свідчень ОСОБА_3 й ОСОБА_4 ( а.с.
- 24-26), пояснень сторін ( а.с. - 22-23) у судовому засіданні, сторони в усній
формі уклали договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачеві 4
320 гривень, а той - зобов'язувався повернути таку ж суму грошей до 1 липня
2004 року, однак слова не дотримав. Іншого відповідач допустимими засобами
доказування не довів.

За такого, з 2
липня 2004 року позивач мав право вимагати від відповідача повернення позики, а
той зобов'язаний був її повернути.

2

Оскільки ОСОБА_1
позику не повернув, прострочивши виконання грошового зобов'язання, то
відповідно до ст. 625 ЦК
України, він зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних
від простроченої суми, бо інший розмір процентів не встановлений договором або
законом.

За таких же
мотивів, такого ж висновку дійшов і місцевий суд, а тому підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до
твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про повернення ним частини
боргу, то воно не може бути взяте до уваги, оскільки не доведено допустимими
засобами доказування, як того вимагає ст. 545 ЦК України.

Керуючись ст.ст.
15, 15-1, 301-302, 305, 311-313 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
місцевого Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 січня
2007 року залишити без зміни.

Ухвала набирає
чинності з моменту проголошення і з цього протягом двох місяців може бути
оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.