Категорія №
41(4)                                                                  інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2007
року                                                              м.
Кривий Ріг

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі:

головуючого -
судді БАРИЛЬСЬКОЇ А.П.

суддів -
ЛЯХОВСЬКОЇ І.Є., СОКОЛАН Н.О.

при секретарі -
Чубіній А.В.,

за участю -
позивача ОСОБА_1,

представника
відповідача Гриши Кирила Володимировича, розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
Відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний
комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого
2007 року за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат» про перерахунок нарахованих сум при звільненні
та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

19 вересня 2006
року ОСОБА_1. звернувся до суду із позовом до Відкритого акціонерного
товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ВАТ «ЦГЗК») і
просив стягнути на його користь недоплачену при звільненні суму в розмірі
391грн.32коп., посилаючись на те, що відповідач неправильно визначив
компенсацію за невикористану відпустку за 8-м відпрацьованих ним місяців, а
також не оплатив 14 днів серпня 2005 року по середньоденному тарифу. Оскільки
відповідач протягом року перешкоджав йому в отриманні документів з відомостями
про нього, що спричинило йому моральні страждання, позивач просив стягнути на
його користь компенсацію моральної шкоди в сумі 3320грн.

Рішенням
Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2007 року позов
ОСОБА_1. задоволено частково, на його користь стягнено заборгованість по
виплаті сум при звільненні в сумі 391грн.32коп., на відшкодування моральної
шкоди 100грн., та судові витрати в сумі 60грн.

Позивач ОСОБА_1.
в своїй апеляційній скарзі ставить питання про скасування рішення суду в
частині відшкодування моральної шкоди та повністю задовольнити його вимоги,
посилаючись на те, що незаконні дії відповідача, який протягом року не надавав
йому даних про нарахування розрахункових сум при звільненні, коштує більше, ніж
сума моральної шкоди, яку він зазначав у позовній заяві.

ВАТ «ЦГЗК» в
своїй апеляційній скарзі ставить питання про скасування рішення суду в повному
обсязі та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема,
на його думку, суд не звернув уваги на те, що позивач пропустив тримісячний
строк для звернення до суду з позовом про стягнення компенсації за
невикористану відпустку; неправильно визначив суму такої компенсації,
виключивши із розрахунку період з серпня по листопад 2004 року; безпідставно стягнув
доплату до заробітної плати за період з 01 по 18 серпня 2005 року в той час, як
позивач відмовився від переведення його на іншу нижчеоплачувану роботу;
необгрунтовано задовольнив вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та судових
витрат.

Перевіривши законність
та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених
вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ВАТ "ЦГЗК"
підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1. задоволенню не підлягає за
таких підстав.

Судом встановлено
та сторонами не оспорюється, що на підставі наказу № 332-к від 18 серпня 2005
року позивача, який працював електрослюсарем черговим та по ремонту
устаткування 3 розряду ВАТ "ЦГЗК", звільнено з роботи з 18 серпня
2005 року відповідно до ст. 40 п. 2 КЗпП України у зв"язку із виявленою
невідповідністю працівника виконуваній роботі.

Як убачається із
матеріалів справи, при звільненні позивачеві нараховано до виплати: вихідна
допомога в сумі 1136грн.33коп., компенсація за 27 днів календарних
невикористаної відпустки в сумі 814грн.59коп., заробітна плата за період з 01
по 18 серпня 2005 року за 13 робочих днів в сумі 445грн.05коп. Зазначені суми
виплачені ОСОБА_1. 22 серпня 2005 року.

Погоджуючись із
доводами позивача щодо визначення підприємством розміру компенсації за
невикористану відпустку, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що
відповідач неправильно вирахував її розмір, оскільки при визначенні
середньодобового заробітку включив нарахування за серпень, вересень, жовтень,
листопад, грудень 2004 року та січень 2005 року.

Визначаючи
розмір належної позивачеві компенсації за невикористану відпустку, суд
застосував розділ П "Порядку обчислення середньої заробітної плати",
затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995  року №
100 (із наступними змінами), та виходив із середньоденного заробітку за
останні два місяці перед звільненням, який складає 55грн.57коп., у зв"язку
із чим дійшов висновку, що сума компенсації за 27 календарних днів
невикористаної відпустки складає 872грн.98коп.

Проте колегія
суддів не може погодитися із таким висновком та розрахунком, оскільки
зазначений розділ встановлює порядок обчислення середньої заробітної плати для
працівників, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше
року.

Як убачається із
матеріалів справи, позивач пропрацював на підприємстві відповідача більше року,
тому висновки та розрахунки суду суперечать п. 2 вищезгаданого "Порядку
обчислення середньої заробітної плати", згідно якого обчислення середньої
заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться
виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботі, що передують місяцю
виплати компенсації за невикористані відпустки.

За таких
обставин колегія суддів вважає, що відповідач правильно включив, у
розрахунковий період серпень, вересень, жовтень та листопад 2004 року, визначив
середньоденний заробіток для обчислення компенсації за невикористану відпустку
в сумі 30грн. 17коп. і виплатив позивачеві компенсацію за 27 календарних днів
невикористаної відпустки в сумі 814грн.59коп., а у суда першої інстанції
не було підстав для задоволення цієї частини позовних вимог.

Крім того,
звертаючись до суду, ОСОБА_1. просив стягнути з відповідача за 14 робочих днів
серпня 2005 року заробітну плату в сумі 777грн.98коп., посилаючись на гарантії,
встановлені ст. 114 КЗпП України.

Ухвалюючи
рішення, суд погодився із доводами позивача та дійшов висновку про те, що ці
робочі дні мають бути оплачені за середньоденним заробітком за останні два
місяці перед звільненням, який складає 55грн.57коп. При цьому суд, в порушення
ст. 215 ЦПК України, не зазначив підстав та мотивів, із яких він виходив.

На думку колегії
суддів, такий висновок суду також є неправильним.

Як убачається із
інформації, наданої відповідачем, для розрахунку заробітної плати ОСОБА_1. за
серпень 2005 року, проведеному на підставі Положення про оплату праці
робітників цеху по ремонту енергетичного устаткування, де працював позивач,
застосовано базовий коефіцієнт значимості професії (1,89 - згідно штатному
розкладу цеху) та коефіцієнт трудової участі робітника, який встановлений
позивачеві в розмірі 1,0, внаслідок чого ОСОБА_1. за фактично відпрацьований
ним 101,0 час нараховано 445грн.09коп.

Відповідно до
ст. 114 КЗпП України за працівником зберігається його попередній середній
заробіток протягом двох тижнів при переведенні його на іншу постійну
нижчеоплачувану роботу або провадиться доплата до попереднього середнього
заробітку протягом двох місяців у тих випадках, коли в результаті переміщення
працівника (частина друга статті 32) зменшується заробіток з не залежних від
нього причин.

На підставі
пояснень сторін та наданих документів у суді апеляційної інстанції встановлено,
що ОСОБА_1. не було переведено на іншу нижчеоплачувану роботу, його не було
також переміщено на іншу роботу, а він продовжував виконувати свої
обов"язки електрослюсаря чергового та по ремонту устаткування 3 розряду.

За таких
обставин суд не мав підстав для стягнення середнього заробітку за
відпрацьований позивачем у серпні 2005 року час, оскільки на нього не
поширювалися гарантії, передбачені ст. 114 КЗпП України.

Стягнувши на
користь позивача 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд першої
інстанції не зазначив, якими саме діями відповідач завдав позивачеві моральної
шкоди.

Доводи ОСОБА_1.
стосовно тривалого неотримання довідки про розрахунок належних йому до виплати
при звільненні сум не підтверджені доказами.

Оскільки
порушення трудових прав ОСОБА_1. не встановлено, його вимоги про відшкодування
моральної шкоди задоволенню не підлягають, у зв"язку із чим рішення суду в
цій частині також є неправильним..

Крім того, суд
першої інстанції, стягнув з відповідача судові витрати в сумі 60грн., не
звернувши уваги на те, що копія квитанція № 000018 від 05 грудня 2005 року про
оплату приватному підприємству "ІНФОС" юридичних послуг в сумі 40грн.
(а.с.4) не свідчить про правову доромогу по даній справі, а за поясненнями
сторін надавалася по іншій справі. Копія квитанції № 999 від 01 грудня 2005
року про зарахування коштів в сумі 20грн. на платіжну картку позивача (а.с. 5)
не є документом, який дає підстави для відшкодування судових витрат.

На підставі
викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду необхідно скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. та в
задоволенні вимог про стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст.
303, 307, 309 ч. 1 п. З, 4, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити. Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства
«Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити.

Рішення
Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2007 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1
до Відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»
про перерахунок нарахованих сум при звільненні та відшкодування моральної шкоди
відмовити.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
ним законної сили.