РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» березня 2007р.                                                                                         м.Одеса

Колегія
суддів судової палати у  цивільних  справах
апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого
- Каранфілової В.М.

суддів -
Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі - Басовій Н.М. розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного
суду м.Одеси від 21 грудня 2006р. по справі за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, 3-тя
особа Управління архітектури та містобудування, про усунення перешкод в користуванні
будинком та земельною ділянкою, демонтування стіни домобудівлі, відновлення
паркану, що раніше існував; за зустрічною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1про
неперешкоджання у користуванні будинком, скасування приватизації земельної
ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1. звернулась до суду з позовом
до ОСОБА_2. з вимогами про усунення перешкод в користуванні будинком та
земельною ділянкою. При цьому посилалась на те, що вона на підставі свідоцтва
про право власності на спадщину за законом від 17.03.1989р. є власником житлового
будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а також земельної ділянки за цією
ж адресою, площею 0,0455га, на підставі державного акту на право приватної
власності на землю №296075 від 20.03.2001р.

Поряд з її будинком та земельною
ділянкою розташований будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1, 2150 частин
якого належить відповідачу.

Останній своїми діями, а саме: шляхом
знесення паркану, що поділяє земельні ділянки, та розташування свого будинку на
межі, яка поділяє вказані земельні ділянки, перешкоджає їй у користуванні своєю
власністю.

На підставі викладеного та доповнивши
вимоги, позивач просила суд зобов'язати відповідача демонтувати стіну
самовільно зведеного будинку, який примикає до її земельної ділянки, відновити
паркан, що раніше знаходився на межі цих двох будівель, перенести демонтовану
стіну двоповерхового будинку відповідача від спільного паркану з дотриманням
технічних норм та правил, що регулюють відстань між будівлями, а також стягнути
з відповідача суму сплаченого судового збору в розмірі 8,50грн. (а.с.3-4,27)

ОСОБА_2не погоджуючись з вимогами
ОСОБА_1., звернувся до суду з зустрічним позовом про неперешкоджання у
користуванні будинком, дотримання тиші після 19.00 годин, здійснення відводу
дощових та зливних вод від стіни його будинку зі сторони ділянки ОСОБА_1., про
зобов'язання останньої відновити в первісному стані межі його земельної
ділянки, про відновлення дерев'яного паркану, що поділяє зазначені ділянки, а
також про скасування приватизації земельної ділянки ОСОБА_1., визнання

Справа №22ц -1587/2007р.                                                                                 Категорія ЦП:44

Головуючий
у першій інстанції- Погрібний С.О. Доповідач - Троїцька Л.Л.

2

державного акту на право приватної
власності на землю №296075 від 20.03.2001р. недійсним (а.с.31).

16.11.2006р. під час розгляду справи
за клопотанням представника позивачки, суд залучив до участі у справі в якості
3-ої особи Управління архітектури та містобудування.

Рішенням Малиновського районного суду
м.Одеси від 21 грудня 2006р. позовні вимоги ОСОБА_1. задоволені частково.

Суд зобов'язав ОСОБА_2. усунути
перешкоди в користуванні будинком та земельною ділянкою ОСОБА_1. шляхом
демонтування стіни самовільно зведеного будинку, який примикає до земельної
ділянки, площею 0,0455га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2; відновлення
паркану, що раніше знаходився на межі цієї земельної ділянки та земельної
ділянки, яка знаходиться за адресою: м.АДРЕСА_1, відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи №14480263264 від 31.05.2006р.; перенесення
демонтованої стіни двоповерхового будинку ОСОБА_2. від спільного паркану з
дотриманням технічних норм та правил, що регулюють відстань між будівлями.

Суд також зобов'язав ОСОБА_2.
відновити у первісному стані межі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1,
площею 0,0455га, у відповідності із державним актом на право приватної
власності на землю №296075 від 20.03.2001р.

У
задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2. відмовлено в повному обсязі.

Стягнув з ОСОБА_2. на користь
ОСОБА_1. суму судового збору в розмірі 8,50грн. та в дохід держави витрати на
ІТЗ розгляду справи - 30грн.

В апеляційній скарзі апелянт просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1. у задоволенні
позовних вимог, його позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що
рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухав
суддю-доповідача, який виклав доводи апеляційної скарги, зміст рішення,
пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, а також технічну
документацію, надану сторонами в апеляційну інстанцію, вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1., суд
першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір з приводу
суміжного землекористування. Причиною виникнення цього спору є проведення
ОСОБА_2самовільного будівництва та реконструкції будинку по вул.АДРЕСА_1.
Висновком експертизи №14480263264 від 31.05.2006р., складеного ОНДІСЕ,
встановлено, що площа земельної ділянки ОСОБА_1. зменшено на 5 кв.м, за рахунок
порушення ОСОБА_2 при будівництві будинку будівельних норм та правил.

Відмовляючи ОСОБА_2. у задоволенні
зустрічного позову, суд першої інстанції в рішенні зазначив, що в судовому
засіданні не знайшло свого підтвердження те, що приватизація земельної ділянки
ОСОБА_1. проведена з порушенням чинного законодавства, а також не надано
доказів порушення ОСОБА_1. земельних прав ОСОБА_2.

Крім того, суд прийшов до висновку,
що зустрічна позовна заява ОСОБА_2. через його неодноразові неявки та
невикористання своїх процесуальних прав не була доведена та обґрунтована
належним чином.

Між тим, з такими висновками колегія
погодитись не може, оскільки суд постановив рішення, яке в частині демонтажу і
переносу стіни двоповерхового будинку фактично не може бути виконано. Крім
того, рішення постановлено при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають
значення для справи та при недоведеності обставин, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими, а також з порушенням норм матеріального і
процесуального права (ст.309 ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції
встановлено і це не оскаржується учасниками процесу, що сторони у справі є
суміжними землекористувачами.

Згідно
договору купівлі-продажу №2-29 від 25.10.1985р. ОСОБА_2. належить 2150 частини
житлового будинку по вул.АДРЕСА_1.

3

ОСОБА_1. належить житловий будинок по
АДРЕСА_2на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від
17.03.1989р. Вона також є власником земельної ділянки, площею 0,0455га, на
підставі державного акту на право приватної власності на землю №296075 від
20.03.2001р.

Між сторонами виник спір з приводу
суміжного землекористування і реалізації права власності на збудовані споруди.

Заявляючи вимоги до ОСОБА_2. у липні
2004р., ОСОБА_1. стверджувала, що відповідач 2 роки потому зніс паркан, що розділяв
їх земельні ділянки, і на межі почав будівництво свого будинку, використавши
стіну її будинку як основу для будівництва другого поверху, тим самим зменшив
площу, належної їй земельної ділянки. За іншими підставами позов не заявлявся
(а.с.3-4, 27).

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія вважає, що позивачка не
надала достовірних доказів, що підтверджують її вимоги.

Так, згідно договору купівлі-продажу
№2-29 від 25.10.1985р. ОСОБА_2придбав 2150 частину житлового будинку по
вул.АДРЕСА_1, що складалась з кам'яного жилого будинку, загальною площею
38,2кв.м., з надвірними будівлями: „В"-літня кухня, „Д"- сарай,
„Г" - погріб, „Е" - вбиральня, №1-3 - ограждєніє, 1- мощеніє,
розташовану на земельній ділянці розміром 456кв.м. (а.с.37-38).

Відповідно до технічних паспортів
1985р., 1991р.,2006р., площа земельної ділянки, яка знаходилась у володінні
ОСОБА_2., її розміри, як за шириною, так і за довжиною, не змінювались
(а.с.154-158, 45-49, 159-161).

Нормативні параметри земельної
ділянки ОСОБА_2. по вказаній адресі встановлювались КП „Земельно-кадастровим
бюро при УЗР" і при встановленні порядку користування ділянкою між
співвласниками домобудівлі №11.

Згідно вимірам межі земельної ділянки
не змінювались, а її площа складала 0,0456га, що також відповідає планам БТІ
(а.с.111).

У власності ОСОБА_1. знаходиться
житловий будинок під літ „А", площею 65,1кв.м., з господарськими та
побутовими спорудами: сарай під літ. „Б", огорожа №1-2, мощенія - 1.
Згідно Свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 17.03.1989р. та
технічного паспорту 1989р. дані споруди були розташовані на земельній ділянці,
площею 464кв.м. (а.с. 6-9, 14). В 1990р. позивачка узаконила самовільні споруди
(а.с.11).

В 2001р. ОСОБА_1. приватизувала
земельну ділянку і отримала Державний акт на ділянку, площею 0,455кв.м.
(а.с.5,10).

Із пояснень сторін та технічної
документації вбачається, що реконструкцію будинку ОСОБА_2розпочав в 1986р. і закінчив
в 1994р.

З зазначеного часу вона до ОСОБА_2.
ніяких претензій не мала, не мала їх і при приватизації своєї земельної
ділянки, а також у встановленому ст.107 ЗК України в редакції 1991р., діючого
на час виникнення між сторонами правовідносин, питання з приводу суміжного
землекористування не вирішувала.

Згідно пояснень ОСОБА_2., і
наданих ним додаткової технічної документації вбачається, що в даний час у
нього все готово для здачі будинку в експлуатацію і приватизації земельної
ділянки. Демонтаж стіни двоповерхового будинку технічно неможливо, оскільки
приведе до руйнування всього будинку і примикаючих до нього житлових споруд
інших осіб.

Твердження позивачки про те, що відповідач збудував
бокову стіну будинку на стіні її будинку, а також зменшив площу земельної
ділянки на 5кв.м., не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і
спростовується вищевказаною документацією та висновком будівельної
судово-технічної експертизи від 31.05.2006р.

4

Згідно вказаної
експертизи, при проведенні реконструкції пристройка
до будинку ОСОБА_2. літ."а1" виконана в розмірах і в плані раніше
існуючого сараю літ „Б" із збільшенням висоти споруди в результаті возведения другого поверху.

Розміщення
споруд на суміжних земельних ділянках №9 та №11 спочатку взаємно не відповідало
вимогам ДБН (а.с.68-зворот).

Дані обставини
підтверджуються копією договору купівлі-продажу і технічною документацією. З
документів вбачається, що вказаний сарай знаходився у власності ОСОБА_2. з
1985р. і примикає до сараю ОСОБА_1. (літ „Б"), який також розташований на
межі земельних ділянок.

Що стосується
висновків про зменшення ширини ділянки АДРЕСА_2 на 0,18м., то вони носять
припускний характер, які колегія не може прийняти як достовірні докази
самозахоплення земельної ділянки з боку ОСОБА_2.

Вимоги позивачки
про відновлення межі у вигляді паркану, задоволенню не підлягають, оскільки
межа між спірними ділянками фактично не змінювалась з моменту отримання
сторонами право власності на свої будівлі і на сьогоднішній час на ній
знаходяться сарай позивачки і будівлі відповідача.

При наявності
спору про їх обслуговування, сторони не позбавлені можливості вирішити питання
шляхом встановлення земельного сервітуту.

При розгляді
спору по суті суд керувався нормами цивільного кодексу в редакції 2003р. без
урахування того, що правовідносини між сторонами виникли до введення його в
дію.

При цьому
колегія вважає необхідним застосувати норми матеріального права діючі на час
виникнення правовідносин, а саме: ст.ст.2, 4, 48 Закону України "Про
власність", а також ЗК України в редакції 1991р. з послідуючими змінами.

При викладених
обставинах, колегія приходить до висновку про те, що права ОСОБА_1. як власника
будинку та земельної ділянки відповідачем не порушувались і тому у задоволенні
її вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Відмовляючи у
задоволенні вимог ОСОБА_2., колегія вважає, що суд порушив вимоги ч.3 ст.169
ЦПК України.

Згідно вказаної
норми права, у разі повторної неявки позивача, повідомленого належним чином,
без поважної причини або не повідомлення ним про причину повторної неявки, якщо
від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає
заяву без розгляду.

З матеріалів
справи вбачається, що 22.11.2006р. на підставі заяви ОСОБА_2. про погіршення
стану здоров'я і продовження курсу лікування до 20.12.2006р. в судовому
засіданні оголошено перерву до 21.12.2006р. (а.с.88,89,117-зворот).

Згідно протоколу
судового засідання 21.12.2006р. ОСОБА_2в судове засідання не з'явився, надав
заяву, в якій просив відкласти справу у зв'язку з хворобою (заява у справі
відсутня) (а.с.118).

Проте, суд у
встановленому законом порядку не вирішив питання, пов'язане з неявкою позивача
за зустрічним позовом і розглянув вимоги по суті, порушив при цьому його права,
передбачені законом (особисто приймати участь у справі, давати пояснення,
докази по заявленим до нього вимогам і по пред'явленим ним вимогам, та
заперечення).

При таких
обставинах, колегія вважає, що вимоги ОСОБА_2. згідно ч.3 ст.169 ЦПК України
підлягають залишенню без розгляду.

З урахуванням викладеного,
рішення суду підлягає скасуванню в повному обсязі з ухваленням нового про
відмову ОСОБА_1. у задоволенні позовних вимог і залишенням зустрічних вимог
ОСОБА_2. без розгляду.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст.317 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення
Малиновського районного суду м.Одеси
від 21 грудня 2006р. скасувати.

5

Ухвалити нове.

У задоволенні
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком та
земельною ділянкою, демонтування стіни домобудівлі, відновлення паркану, що
раніше існував, - відмовити.

Позовні вимоги
ОСОБА_2 до ОСОБА_1про неперешкоджання у користуванні будинком, скасуванні
приватизації земельної ділянки - залишити без розгляду.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно,
однак, може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного
Суду України на протязі 2-ох місяців з дня його проголошення.