Справа №33ц-3137 кс 07
Головуючий у першій інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ

17 грудня 2007 року                                    м.  Донецьк

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду

Донецької області в складі: Рибалко Л.І.,
Новосядлої В.М. ,  Осипчук О.В.,

розглянувши
у попередньому судовому засіданні цивільну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Апеляційного суду м.  Києва
від 19 квітня 2006 року в справі за позовом ОСОБА_2,  ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5,  треті особи:
ОСОБА_6,  Київське міське управління
юстиції,  ОСОБА_7,  про визнання недійсним,  в частині покупця,  договору купівлі-продажу квартири,  про визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИЛА:

В липні
2002 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу квартири,  у частині
покупця,  недійсним.

В
обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те,  що у 1995 році,  на кошти його батьків,  ним була куплена чотирьохкімнатна квартира
АДРЕСА_1.

Покупцем
квартири,  попри людське око,  був указаний відповідач - батько його дружини
ОСОБА_6.

Оформлення
квартири на батька дружини було викликане тим,
що за дружиною позивача слідкували кримінальні елементи,  загрожували і шантажували її і позивача.

До лютого
2002 року між позивачем і відповідачем не було непорозумінь. У лютому 2002 року
відповідач зобов'язався перевести права покупця за договором купівлі-продажу за
позивачем,  але замість цього вигнав його
з квартири і позбавив його усього.

На
підставі статті 58 ЦК України
в редакції 1963 року позивач просив визнати договір купівлі-продажу квартири
недійсним,  в частині покупця,  і визнати його покупцем квартири.

В квітні
2003 року ОСОБА_2 і
ОСОБА_8 звернулись до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 та ОСОБА_1,  треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_6,  про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири і визнання права власності за ними на спірну квартиру.

В
обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2  і ОСОБА_8 посилались на те,  що у 1993 році ними та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 була
приватизована квартира АДРЕСА_2,  яка 8
лютого 1995 року ними була продана.

За
отримані від реалізації квартири кошти,
10 жовтня 1995 року була придбана квартира АДРЕСА_1,  яка була оформлена на батька дружини їх сина
- ОСОБА_5,  оскільки їх син і його
дружина переслідувались кримінальними елементами через завезені із-за кордону
автомобілі.

Позивачі
зазначають,  що всі сторони
розуміли,  що ця квартирна угода є
тимчасовою,  зробленою попри людське око,  за безвихідністю обставин,  і в майбутньому ОСОБА_5 зобов'язався
переоформити право власності на квартиру на реальних власників - на позивачів.

12
лютого 2002 року,  замість обіцяного
переоформлення права власності на квартиру,
їх сина ОСОБА_3  вигнали із
спірної квартири.

ОСОБА_2  та ОСОБА_8 просили на підставі статей 57 і 58 ЦК України в
редакції 1963 року визнати недійсним договір купівлі-продажу,  як укладений при збігу тяжких обставин,  попри людське око і визнати за ними право
власності на спірну квартиру.

Ухвалою
Дарницького районного суду м.  Києва від
24 квітня 2003 року вказані справи були об'єднані в одне провадження.

ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_8 помер і до участі у справі був притягнутий син - ОСОБА_4.

25
червня 2004 року позивачі по другому позову уточнили свої позовні вимоги і
просили визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири і визнати за
кожним з них право власності на 13 частини квартири,  на підставі статті 58 ЦК України в
редакції 1963 року,  оскільки вказана
угода,  на їх думку є удаваною угодою.

Рішенням
Дарницького районного суду м.  Києва від
28 березня 2005 року у задоволенні позову ОСОБА_2,  ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5,  ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору купівлі-продажу,
в частині покупця,  і визнання за
ними права власності на 14 та на 112 частини квартири було відмовлено.

Рішенням
Апеляційного суду м.  Києва від 28
березня 2005 року в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову було скасовано
і ухвалено нове рішення: визнано недійсним договір купівлі-продажу 13 частини
квартири,  укладений між ОСОБА_7 та
ОСОБА_5 10 жовтня 1995 року. ОСОБА_3 було
визнано належним покупцем 13 частини спірної квартири і визнано за ним право
власності на 13 частину цієї квартири. В решті частині рішення суду залишено
без зміни.

В
касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду м.  Києва і залишити в силі рішення суду першої
інстанції,  посилаючись на порушення
апеляційною інстанцією норм процесуального права і неправильне застосування
норм матеріального права.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного

оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи
порушення

норм процесуального права.

Згідно
із вимогами частини 1 статті 335 ЦПК України,
суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними
обставини,  що не були встановлені в
рішенні суду чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого
доказу,  про перевагу одних доказів над
іншими.

Оскаржувані
рішення ухвалені із додержанням норм процесуального права,  доводи скарги не спростовують висновків
судів.

Відсутні і передбачені статтею 338 ЦПК України підстави для обов'язкового

скасування судового рішення.

Виходячи
з наведеного,  колегія суддів вважає за
необхідне відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Керуючись статтями 332,
336,  337 ЦПК України,  Законом України "Про внесення змін до
Закону України "Про судоустрій України" щодо забезпечення касаційного
розгляду цивільних справ" від 22 лютого 2007 року №697-У та главою 2
розділу У ЦПК

України,  колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Донецької області,

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Апеляційного суду м.  Києва від 19 квітня
2006 року в справі за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  ОСОБА_4 до ОСОБА_5,  треті особи: ОСОБА_6,  Київське міське управління юстиції,  ОСОБА_7,
про визнання недійсним,  в частині
покупця,  договору купівлі-продажу
квартири,  про визнання права власності
на квартиру,  залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та
оскарженню не підлягає.