У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

5 грудня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Левченка Є.Ф., Лихути Л.М., Охрімчук
Л.І., Романюка Я.М., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про поділ квартири та за зустрічним позовом
ОСОБА_2до ОСОБА_1, треті особи: відділ опіки та піклування Кіровської районної
в                       м. Донецьку ради,
ОСОБА_3про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2006 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про
поділ квартири.

Зазначав, що з 26 червня 2004 року він перебував з відповідачкою у
зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину - ОСОБА_4, 1990 року народження.

2 листопада 2006 року шлюб між ними розірвано, але вони продовжують
проживати у АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ½ частина зазначеної
квартири належить йому на праві власності, але він не може в повній мірі, як
власник, користуватися належною йому частиною квартири, просив провести поділ
квартири, виділивши йому жилу кімнату площею 12,6 кв.м., а відповідачці - жилу
кімнату площею 16,9 кв.м.

ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до               ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
дарування.

Зазначала, що відповідно до договору дарування від 17 червня 2003 року вона
подарувала відповідачу ½ частинуАДРЕСА_1

Посилаючись на те, що зазначений договір дарування укладений з порушеннями
норм законодавства, просила визнати його недійсним.

Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 3 квітня 2007 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 8 червня 2007 року рішення
Кіровського районного суду м. Донецька від 3 квітня 2007 року скасовано в
частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору
дарування недійсним та ухвалено в цій частині нове, яким визнано недійсним
договір дарування ½ частини АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 17
червня 2003 року, в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду в
частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору дарування
недійсним, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на
неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про
задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що позивачка довідалася про порушене право свого
неповнолітнього сина лише в листопаді 2006 року, коли звернулася до органу
опіки та піклування з приводу відчуження частини спірної квартири, а тому
відповідно до ст. 261 ЦК України не пропустила строк для звернення до суду та
крім того, договір дарування частини спірної квартири не міг бути укладеним,
оскільки квартира належала на праві сумісної власності ОСОБА_2 та її сину -
ОСОБА_4, питання про виділ часток у квартирі не вирішувалося, а тому згідно ст.
48 ЦК УРСР її позовні вимоги підлягають задоволенню.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_2, яка діяла в своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, відповідно до договору купівлі-продажу від 23 липня
1996 року придбали АДРЕСА_1

Згідно договору дарування від 17 червня 2003 року, укладеного між ОСОБА_2
та ОСОБА_1, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 ½ частини
зазначеної квартири.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс
застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що
виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Крім того, п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено,
що до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про
застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення
якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність,
встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Згідно із ст. 71 ЦК УРСР (1963 року) загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три
роки.

Відповідно до ст. 76. ЦК УРСР (1963 року) перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли
особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Встановивши, що право на позов у ОСОБА_2 виникло з моменту укладення
договору дарування ½ частини спірної квартири, тобто з 17 червня 2003 року,
суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні її позовних вимог, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено
норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права
та встановленим обставинам справи і скасовано апеляційним судом помилково.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних
вимог ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним підлягає скасуванню із
залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 8 червня 2007 року в
частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2про визнання недійсним договору
дарування скасувати, а рішення Кіровського районного суду м. Донецька від 3
квітня 2007 року в цій частині залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ю.Л. Сенін

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк