Справа №2-743/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

2 квітня 2007 року   Красноармійський міськрайонний суд Донецької
області

у
складі:        головуючого судді -
Савкевич К.М.

при
секретарі              Челядник Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Красноармійську справу за позовом

ОСОБА_1до       В А Т «Вугільна компанія шахта
«Красноармійська-Західна №J »
про    поновлення на попередньому місці
роботи,

стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу

та моральної
шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1звернувся
до суду з позовом до відповідача ВАТ «Вугільна компанія шахта
«Красноармійська-Західна №1» про поновлення на попередньому місці роботи,
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в
якому вказує, що з відповідачем він перебував у трудових відносинах з
22.08.2002 року, працюючи гірничим робітником підземним на дільниці УПР-3, де
працював до 28 вересня 2006 року.

28 вересня 2006 року він захворів та знаходився на амбулаторному лікуванні
по 17 жовтня 2006 року включно.

18 жовтня 2006 року
позивач вийшов на роботу, одночасно пред'явивши лікарняні листи. Вийшовши на
роботу 18 жовтня 2006 року йому стало відомо, що за час знаходження на
лікуванні, згідно наказу він був переведений на роботу по своїй спеціальності
на дільницю МРД-3 також в якості ГРП 2-го розряду.

Позивач
виконав розпорядження згідно наказу та звернувся до начальника цієї дільниці,
але в контрольному табелі йому повідомили, що його робочий номер закрито, до
роботи він не був допущений.

19 жовтня 2006 року
він звернувся до адміністрації шахти для вияснення причин не

допуску до роботи до начальника дільниці УПР-3, який
запропонував написати йому заяву

про надання йому безоплатної відпустки задні хвороби з 28
вересня по 17 жовтня 2006 року,

тобто за дні знаходження на амбулаторному лікуванні.

В той же день позивач написав таку заяву, на якій свій
підпис поставив начальник дільниці УПР-3, але керівництво шахти відмовило йому,
хоча він неодноразово звертався з цією заявою до головного інженера шахти та
інших керівників. З 19.10.2006 року він не працював.

В кінці грудня 2006 року йому стало відомо, що він
звільнений з роботи з 26.09.2006 року за прогули без поважних причин. Він
звернувся до відділу кадрів в грудні 2006 року з вимогою надати йому наказ про
його звільнення, але одержав відмову.

У січні 2007 року за захистом своїх прав він звернувся до
Красноармійської міжрайонної прокуратури. Відповідь з прокуратури одержав
06.02.2007 року, в якій йому було роз'яснено, що за захистом своїх прав у
зв'язку з звільненням він повинен звернутись до суду.

15.02.2007 року
він звернувся до Красноармійського міськрайсуду, Донецької області

3 позовом
про поновлення на попередньому місці роботи, стягнення середнього заробітку за

час вимушеного прогулу, стягнення
моральної шкоди.

Своє звільнення позивач вважає незаконним, просить суд
поновити його на попередньому місці роботи, стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9866 гр.29 коп., моральну шкоду в
сумі 5000 гривень.

Відповідач - ВАТ «Вугільна компанія шахта «Красноармійська-Західна №1»
позовні вимоги позивача не визнала, вважає, що позивач без поважних причин не
виходив на роботу, за що був звільнений.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, вважає, що
позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1перебував
з відповідачем у трудових відносинах з 22.08.2002 року, працюючи гірничим
робітником 2-го розряду на дільниці УПР-3.

28 вересня 2006 року він захворів, у зв'язку з чим йому було видано дві
довідки непрацездатності з 28.09.2006 року по 08.10.2006 року та з 09.10. по
18.10.2006 року, які не підлягають оплаті.

З 19.10.2006 року позивач не приступив до роботи. Наказом № 5627 К від 07.12.2006
року позивача ОСОБА_1 було звільнено
з роботи згідно п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Згідно п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений
на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його
чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у
випадку прогулу без поважних причин.

Згідно ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав,
передбачених п.2-5,7 ст.40 КЗпП України може бути проведено лише за згодою
виборного органу первиної профспілкової організації, членом якої є представник.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що позивач не надав суду доказів того, що він не був допущений
до роботи 19.10.2006 року у зв'язку з переводом на дільницю МРД-3.

Згідно довідки, наданої відповідачем суду (а/с              ) наказ про переведення позивача

ОСОБА_1з дільниці УПР-3
на дільницю МРД-3 у 2006 році не видавався.

Згідно довідки (а/с 36) факту не допуску до роботи гірничого робітника ОСОБА_1 сектором по
табельному обліку у 2006 році не встановлено.

Суд не приймає до уваги пояснення позивача, що він не був допущений до
роботи 19.10.2006 року, тому, що начальник дільниці, на якій він працював,
запропонував йому написати заяву про надання йому відпустки з 28.09. по
17.10.2006 року в рахунок чергової відпустки у зв'язку з сімейними обставинами.

На заяві позивача немає дати складення цієї заяви, вона не зареєстрована на
шахті, її підписали працівники, які не мають права підписувати заяви про
відпустки та надавати такі відпустки.

З 19 жовтня 2006 року позивач не працював на шахті, про причину неявки на
роботу відповідача не повідомляв.

Відповідач приймав заходи до виявлення місця знаходження позивача та причин
його відсутності на робочому місці.

24.10. та 26.10.2006 року начальник сектора по табельному
обліку шахти ОСОБА_2 та член профкому дільниці ОСОБА_3 виїжджали за місцем
проживання позивача, яке вказане в його особистій карточці, але дома - за
адресою АДРЕСА_1 позивач був відсутній. Цей факт підтвердили суду свідки
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, допитані у судовому засіданні.

27.12.2006 року позивач прийшов до відділу кадрів шахти,
де йому запропонували ознайомитись з наказом про його звільнення за прогули, та
одержати трудову книжку, але позивач відмовився одержувати наказ про його
звільненні, про що працівниками відділу кадрів шахти ОСОБА_4 та ОСОБА_5
27.12.2006 року склали акт (а/с 35).

Допитані у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили
суду, що позивач відмовився ознайомитись з наказом про його звільнення,
мотивуючи це тим, що він буде скаржитись до прокуратури.

Позивач ОСОБА_1двічі
21.11. та 29.11.2006 року (а/с 28,30) запрошувався на засідання профкому у
зв'язку з його звільненням, але він на засідання профкому не з'явився.

Згідно протоколу № 19 засідання профсоюзного комітету шахти
від 06.12.2006 року (а/с 33) профком дав згоду на звільнення позивача з роботи
за ч.4 ст.40 КЗпП України.

Згідно заяви (а/с 21) позивач ОСОБА_1написав заяву
голові правління ВК «шахта «Красноармійська-Західна №1», в якій визнав, що він
не виходив на роботу без поважних причин, про що жаліє, на засідання профкому
він не з'явився, хоча знав про те, що його викликають на його засідання, після
звільнення з шахти трудову книжку не забрав, бо хотів поновитися на роботі.

Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи
міськрайонного суду в тримісячний строк: з дня, коли він дізнався або повинен
був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в
місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видання
йому трудової книжки.

Про те, що право його порушено та його звільнено з роботи позивач взнав 27.12.2006
року, коли прийшов до відділу кадрів шахти, та відмовився одержати наказ про
його звільнення, але звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі
тільки 15 лютого 2007 року, пропустивши місячний строк для звернення до суду з
позовом про поновлення на роботі.

Позивач вважає, що він звернувся в суд в установлений законом строк, не
звертався до суду з позовом про поновлення пропущеного строку. Суд вважає, що
підстав для поновлення строку для подачі позову про поновлення на попередньому
місці роботи, стягнення матеріальної та моральної шкоди немає.

Суд вважає, що порушень Кодексу Законів про працю України при звільненні
позивача судом не встановлено, тому підстав для задоволення позовних вимог
позивача немає, тому йому в позові про поновлення на попередньому місці роботи,
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення
матеріальної та моральної шкоди треба відмовити.

Керуючись ст.40
п.4, ст.233 КЗпП України, ст.213, 214 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1у позові
до ВАТ «Вугільна компанія шахта «Красноармійська-Західна №1» про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення
матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої
інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення
суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження.