РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13
квітня 2007 року                          Луцький
міськрайонний суд

у складі:

головуючого судді Веремчук Л.М. при
секретарі Ілюшик Л.М. за участю:

позивача   ОСОБА_1. представника позивача ОСОБА_5

представника відповідача та третьої
особи на стороні відповідача ОСОБА_4., ОСОБА_3. третьої особи на стороні
відповідача ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до
виконкому Боголюбської сільської ради , ОСОБА_2про скасування рішень
Боголюбської сільської ради та виданий на підставі цього рішення державний акт
на право приватної власності на землю,

встановив:

ОСОБА_1звернулась в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним та
скасування рішення виконкому Боголюбської сільської ради від 16.03.1994 року №
21-9, від 29 квітня 1996 року № 10-7, від 23.04.1998 року № 1-2 та визнання
незаконним та скасування виданий на підставі цього рішення державний акт на
право приватної власності на землю (серії ПІ-ВЛ № 034303) від 11 січня 2000
року за № 408 у селі АДРЕСА_1на ім'я відповідача по справі ОСОБА_2.

Покликається на те, що в січні 2006 року їй стало відомо, що відповідачем
було видано Державний акт на право приватної власності на землю на ім'я її
сина. Підставою для видачі такого документу було рішення Боголюбської сільської
ради від 29 квітня 1996 року. В ході розгляду даної справи їй стало відомо про
прийняті сільською радою аналогічні рішення у 1994 та у 1998 році, які
підтверджували право приватної власності на спірну земельну ділянку за її
сином, відповідачем по справі ОСОБА_2.

Вважає рішення
незаконним з наступних підстав:

- вона являється власником житлового будинку , що розміщений на цій
земельній ділянці. її син до власності не має ніякого відношення;

- питання про надання земельної ділянки вирішено без врахування інтересів
власника будинку та користувача земельної ділянки, яким на момент приватизації
земельної ділянки ОСОБА_2. була вона.

В судовому засіданні позивачка вимоги позовної заяви підтримала з підстав,
зазначених у заяві .

Представник виконкому Боголюбської сільської ради
Луцького району в судове засідання не з'явився , подав суду заяву про слухання
справи у його відсутності. Вказав у заяві, що позов сільська рада визнає
частково в частині неправомірності безкоштовного

надання
земельної ділянки відповідачеві ОСОБА_2. у 1996 році та у 1998 році. Оскільки в
1994 році ОСОБА_2в будинку був прописаний один, подав заяву на приватизацію
земельної ділянки, сільська рада не володіла ситуацією про те, хто є власником
даного будинку, а тому прийняла рішення про право власності на земельну ділянку
за ОСОБА_2.

Відповідач ОСОБА_2. в судове засідання не з'явився. Його
інтереси представляли довірителі ОСОБА_3. та ОСОБА_4.

Представник відповідача ОСОБА_3., вона ж третя сторона по справі на стороні
відповідача судовому засіданні позов не визнала. Пояснила суду, що вона
являється дружиною відповідача ОСОБА_2. Батьки її чоловіка ( мати з часу
народження, а батько з часу їх одруження у 1960 році) проживали у селі
АДРЕСА_1. З метою отримання квартири у місті Луцьку вони виписались із власного
будинку і прописались у місті Луцьку. Після отримання квартири № АДРЕСА_2, вони
ній не поселялись, а продовжували проживати у селі Боголюби, прописали туди її
із сином. Усі разом вони приватизували цю квартиру. У2 частину приватизованої
на них квартири вони подарували своєму синову, відповідачеві по справі. З того
часу її сім'я стала повним власником цієї квартири.

За домовленістю з батьками, вони за власні кошти звели незавершений
будівництвом будинок на спірній присадибній земельній ділянці у селі АДРЕСА_1.
Те, що присадибна ділянка рішенням виконкому Боголюбської сільської ради була
передана її чоловікові батьки повинні були знати. Новозбудований будинок було
побудовано так, що в разі введення його в експлуатацію , слід буде знести
будинок батьків. Компенсувати батькам кошти за їх будинок вони наміру не мають.
Вважає, що батьки повинні будуть проживати з ними. Просили у позові відмовити.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_4. позов не
визнала. Просила до спірних правовідносин застосувати строк позовної давності.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку,
що позов підставний і підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.393 ЦК
України правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові
і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним
та скасовується.

В судовому засіданні встановлено, що рішеннями від 16.03.1994 року №
21-9,від 29 квітня 1996 року № 10-7, від 23.04.1998 року № 1-2, Боголюбської
сільської ради 29.04.1996 року ОСОБА_2. була передана у приватну власність
земельна ділянка 0.35 га для обслуговування житлового будинку і господарських
будівель та ведення особистого підсобного господарства. На підставі рішення
сільської ради від 29.04.1996 року ОСОБА_2. було видано державний акт на право
приватної власності на землю( а.с.5).

Будинок № АДРЕСА_1належить на праві приватної власності
позивачу ОСОБА_1., що стверджується свідоцтвом про право власності на житловий
будинок ( а.с.6). В даному будинку позивачка безвиїзно проживає з 1954 року,
тобто з моменту його побудови по даний час, що ствердили в судовому засіданні
свідки ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8., та допитана за її згодою як свідок
позивачка по справі ОСОБА_1. Дану обставину не заперечили в судовому засіданні
і представники відповідачів. З архівної довідки від 3.05.2006 року Державного
архіву Волинської області ( а.с.16) вбачається, що в погосподарських книгах за
1964-1966 роки Першотравневої (вона ж Боголюбська) сільської ради Луцького
району значиться господарство матері позивачки _ ОСОБА_13. з якою жили зять
ОСОБА_8., дочка ОСОБА_9., онуки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, користувались
земельною ділянкою площею 0,5 га, станом на 1.01.1966 року , мали хату,
побудовану у 1956 році, хлів , побудований у 1963 році. Оскільки єдиним
спадкоємцем після смерті ОСОБА_13. являється позивачка, яка разом із
спадкодавцем користувалась спірною присадибною

земельною ділянкою , на думку суду слід вважати, що
вона перейшла у користування позивачки після смерті її батьків.

Відповідно до ст.1 Декрету KM України "Про приватизацію земельних ділянок"
громадянам України у приватну власність передаються земельні ділянки надані їм
для обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Земельна ділянка по вул.АДРЕСА_1ОСОБА_2. ніколи не надавалась. Станом на 26
квітня 1996 року - день постановления рішення Боголюбською сільською радою,
право ОСОБА_8., ОСОБА_9. на користування земельною ділянкою чи її частиною за
цією адвресою не було припинено , відповідно до ст.27 Земельного Кодексу в
редакції 1991 року. Право власності на будинок до відповідача ОСОБА_2. не
переходило.

Відповідно до ст. 3 ЗК 1991 року Ради народних депутатів розпоряджались
землею і у межах своєї компетенції передавали землю у власність або надавали у
користування та вилучали її.

Відповідно до ст.19 цього ж Кодексу сільська рада надає земельні ділянки
для будь-яких потреб у межах села. Надання у користування земельної ділянки, що
перебуває у користуванні іншому громадянину, провадиться лише після вилучення
цієї ділянки в порядку ст.31 і 32 ЗК.

Відповідно до ст.30 ЗК при переході права власності на будівлю і споруду
разом з цими об'єктами переходить право користування земельною ділянкою без
зміни її цільового призначення.

В судовому засіданні встановлено, що спірна земельна ділянка відповідно до
погосподарських книг була закріплена в постійне користування за будинком №
АДРЕСА_1. Одним із користувачів ділянки була мати позивачки ОСОБА_13.

ІНФОРМАЦІЯ_1року мати позивачки померла. Новим власником будинку стала позивачка
ОСОБА_1. , яка від земельної ділянки не відмовилась , рішення з цього питання
сільська рада не приймала. Право користування землею позивачка не втрачала,
оскільки земельна ділянка у неї не вилучалась у встановленому законом порядку.
А тому передавати земельну ділянку відповідачеві виконком сільської ради
підстав не мав.

Тому суд прийшов до висновку, що рішення Боголюбської сільської ради від
29.04.1996 року та виданий на підставі цього рішення державний акт на право
приватної власності на землю від 11.01.2000 року № 408 є неправомірними і
підлягають скасуванню . З цих же причин підлягають скасуванню рішення
Боголюбської сільської ради від 16.03.1994 року № 21-9, від 29 квітня 1996 року
№ 10-7, від 23.04.1998 року № 1-2 в частині надання ОСОБА_11 у приватну
власність земельної ділянки.

Та обставина, що позивачка деякий період часу була зареєстрована у місті
Луцьку, хоча безвиїздно проживала у селі Боголюби, не може бути підставою для
визнання її такою , що втратила право на користування присадибною земельною
ділянкою біля будинку, який належав і належить їй на праві приватної власності.

Вимоги відповідача та представника відповідача про застосування позовної
давності не підлягають до задоволення. Оскільки позивач дізналась про порушене
своє право лише в 2006 році , їй слід поновити строк позовної давності для
звернення до суду з даним позовом.

Керуючись ст.ст.6,10,11,58,60,213,215,224,338п.4 ЦПК
України, ч.2 ст.77 Закону України " про місцеве самоврядування в
Україні", ст.3,19, 30, 31,32 ЗК 1991 року , ч.1 Декрету KM
України "Про приватизацію земельних ділянок" , п.1-4 Порядку
передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України,
затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від
15.03.1993 року № 10 , п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від
16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства
при розгляді цивільних справ"  суд

вирішив:

Позов
задовольнити.

Поновити строк
позовної давності для пред'явлення даного позову.

Рішення Боголюбської сільської ради від 16.03.1994 року №
21-9,від 29 квітня 1996 року № 10-7, від 23.04.1998 року № 1-2 в частині
безкоштовного надання земельної ділянки ОСОБА_11 визнати недійсним та
скасувати.

Визнати незаконним та скасувати виданий Боголюбською сільською радою
державний акт на право приватної власності на землю (серії Ш-ВЛ № 034303) від
11 січня 2000 року за № 408 у селі АДРЕСА_1на ім'я відповідача по справі
ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_151 грн.(п'ятдесят одну) державного мита
та 30(тридцять) грн. коштів за інформаційно-технічне забезпечення справи.

На рішення може бути подано заяву про апеляційне оскарження протягом десяти
днів з дня отримання повного рішення. Апеляційна скарга на дане рішення суду
може бути подана протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження рішення суду. Крім цього, апеляційна скарга на дане рішення може
бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо
скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне
оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження ,
але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 294 ЦПК,
рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним судом.