Справа №22ц-2203/07                                                      Суддя
першої інстанції Губанова
5                                                    Суддя-доповідач
апеляційного суду Козаченко В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

29
листопада 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляцій­ного
суду Миколаївської області в складі:

Головуючої
Буренкової К.О.,

суддів:
Довжук Т.С. ,  Козаченка В.І.,

при секретарі
судового засідання Гапєєвій Т.В.,

за
участю: позивачки ОСОБА_1,  її представника ОСОБА_2 та третьої особи,  яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3

розглянувши в
відкритому судовому засіданні у місті Миколаєві

апеляційну
скаргу ОСОБА_3

на рішення
Братського районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2004 р. за
позовом ОСОБА_1 до
Братської селищної ради Братського району Миколаївської області про визнання
права власності на самовільну забудову,

ВСТАНОВИЛА:

22
листопада 2004 р. позивачка звернулась до суду з позовом до Братської селищної
ради про визнання за нею права власності на самочинні забудови,  зведені нею в АДРЕСА_1.

Позивачка
зазначала,  що відповідно до нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу від 30 жовтня 1997 p.,
вона є власником указаного будинку. Протягом наступних
років вона,  без отримання відповідних
дозволів,  самочинно,  збудувала біля зазначеного будинку
лазню,  оранжерею,  два гаражі та вбиральню.

Вважаючи,  що самочинно зведені споруди відповідають
встановленим нормам і пра­вилам,
позивачка просила суд визнати за нею право власності на самочинне
будівництво.

Рішенням
Братського районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2004 р. позов
задоволено. За ОСОБА_1 визнано
право власності на самовільні забудови,
зве­дені нею по вул.
Шевченка,  17,  в с. м. т. Братське.

В
апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_3,
яка не заявляла самостійних вимог,
посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм
матеріального права та порушення норм процесуального права,  просила рішення районного суду скасу­вати і
ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Вислухавши
суддю - доповідача та дослідивши надані сторонами докази,  колегія су­ддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до  ст.
213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрун­тованим.  Законним є рішення,  яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом.  Обгрунтованим є рішення,  ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин,  на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і за­перечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи
оскаржене рішення,  місцевий суд виходив
з того,  що за позивачкою може бути
визнано право власності на вказане самовільне будівництво,  оскільки воно від­повідає архітектурним,  будівельним,
санітарним,  екологічним та іншим
нормам і прави­лам,  і зведене на
земельній ділянці наданій їй під уже збудоване нерухоме майно.

Між
тим,  з такими висновками суду першої
інстанції погодитися не можна,  оскільки
він,  всупереч вимогам  ст.
212 ЦПК України,  дійшов до них
без належної оцінки наявних у справі доказів,
що мають значення для справи,  та
неправильно застосував норми матеріа­льного права,  які регулюють спірні правовідносини.

2

Так,
ст.   ст.  375,  376 ЦК України
визначено,  що право власності на самочинно збудо­ване
нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою,  яка здійснила само­чинне будівництво за таких
умов:

· додержання
забудовником архітектурних,
будівельних,  санітарних,  екологічних та інших норм і правил;

· отримання
забудовником у встановленому порядку земельної ділянки під майбутнє будівництво
або вже збудоване нерухоме майно;

· якщо
самочинне будівництво не порушує права інших осіб.

Разом з
тим,  з матеріалів справи
вбачається,  що хоча ОСОБА_4 вказаний
буди­нок придбала ще 30 жовтня 1997 p.,  проте,
на час вирішення справи судом першої інстан­ції,  земельна ділянка,  на якій він розташований,  та на якій зведене спірне самочинне буді­вництво,  Братською селищною радою,  позивачці ні в користування,  ні у власність не пе­редавалась.

Водночас,  указана ч. 3
ст.  376 ЦК України виключає
можливість визнання права вла­сності на самочинну забудову на земельній
ділянці,  яка не надавалась особі у
встановле­ному порядку.

Крім
того,  з акту обстеження вказаного
самочинного будівництва,  проведеного 08
листопада 2004 р. повноважними представниками райдержадміністрації,  архітектури,
са­непідемстанції,  пожежної
інспекції та спеціаліста землевпорядника,
видно,  що зазначене будівництво
проведене з численними порушеннями санітарних і будівельних норм.  А лаз­ня збудована на межі земельної
ділянкиОСОБА_3 (а.с.  28,  30).

Більш
того,  відділ містобудування,  архітектури та житлово-комунального господарс­тва
Братської райдержадміністрації,  а також
головний державний санітарний лікар Брат­ського району категорично заперечували
проти визнання за позивачкою права власності на самочинне будівництво,  оскільки воно було проведено з порушеннями
архітектурних,  будівельних та санітарних
норм і правил (а.с.  14,  17).

Однак,  ухвалюючи оскаржене рішення,  місцевий суд не звернув належної уваги на
відсутність у позивачки права власності чи користування земельною
ділянкою,  а також на докази
неправомірності самочинного будівництва,
а тому зробив висновок,  який не
тільки не відповідає обставинам справи,
а й суперечить вимогам цивільного права.

До того
ж,  в самому рішенні місцевого суду не
зазначено,  на які ж саме самочинні
забудови визнано право власності позивачки,
хоча вона заявляла такі вимоги. Це свідчить про те,  що суд розглянув не всі вимоги і цей недолік
не був і не може бути усунений шля­хом ухвалення додаткового рішення судом
першої інстанції.

У
зв'язку з викладеним та відповідно до вимог п. 5 ч. 1  ст.
311 ЦПК України,  рішен­ня
місцевого суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
309,  313-316 ЦПК України
року,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення
Братського районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2004 р.
скасувати,  а справу направити для нового
розгляду до того ж суду.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,  але може бути оскаржена безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців.