РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

Справа №2-149/07

20 вересня 2007
року Київський районний суд м. Донецька в складі: головуючого - судді Андрєєвої
О.М., при секретарі - Дзюба А.Л., Євтушенко В.М., с участю представника
ОСОБА_1- ОСОБА_2представниківОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Донецьку
справу за позовом ОСОБА_1доОСОБА_3 про поділ майна, зустрічним позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_1про визнання
права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом доОСОБА_3 про поділ спільно
нажитого майна квартири АДРЕСА_1 (а.с.13), посилаючись на те, що він вважає
спірну квартиру спільно нажитим майном подружжя, оскільки сторони придбали її
під час шлюбу.

У вересні 2006 року ОСОБА_1подав уточнену позовну заяву доОСОБА_3 про поділ
спільно нажитого майна (а.с.111-114), посилаючись на те, що він перебував з
відповідачкою у шлюбі з З липня 1999 року по 28 жовтня 2004 року, під час
спільного проживання у шлюбі вони на підставі кредитного договору № 103 від 4
вересня 2002 року спільно придбали спірну квартиру, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 2 березня 2004 року. На
час укладення кредитного договору відповідачка не працювала в зв'язку з
доглядом за їх дітьми, не мала власних доходів, погашення кредиту відбувалося
за рахунок коштів, зароблених позивачем в період до офіційного розірвання
шлюбу. Частина коштів на погашення кредиту вносилася позивачем особисто в
інтересах сім'ї. При цьому позивач за вимогою нотаріуса на підставі ст.65 СК
України надавав свою згоду на передання спірної квартири в іпотеку на час
погашення кредиту, що також підтверджує факт придбання квартири у період шлюбу.
Вважає, що реальне право власності на спірну квартиру в їх подружжя виникло ще
до отримання свідоцтва про право власності на квартиру від 2 березня 2004 року,
а саме - в момент фактичного передання їм квартири за актом здавання-приймання,
що підтверджує факт придбання спірного майна під час перебування сторін у
шлюбі. Просив визнати за ним право васності на Ѕ  частину спірної квартири.

ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1про визнання
права власності на квартиру (а.с.30-31, 54-55), посилаючись на те, що з 3 липня
1999 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був
розірваний рішенням Київського районного суду м. Донецька від 28 жовтня 2004
року, але з серпня 2003 року вони вже не вели спільного господарства та не
проживали однією сім'єю. 4 вересня 2002 року позивач уклала кредитний договір з
Донецьким регіональним відділенням Фонду сприяння молодіжному житловому
будівництву, за яким отримала пільговий довготерміновий кредит на будівництво
житла. Згідно умов договору вона вносила відповідні внески, у виплаті яких
відповідач участі не приймав. На виконання зазначеного договору вона отримала у
власність квартиру АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності на яку було видане 2
березня 2004 року, тобто після фактичного припинення шлюбних стосунків з
відповідачем. Тому вважає, що спірна квартира належить лише їй на праві
приватної власності, і просила визнати за нею це право.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1та його представник заявлені позовні
вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві, та заперечували проти
зустрічного позовуОСОБА_3 Пояснили, що просять про поділ спірної квартири із
визнанням за позивачем права васності на Уг її частину на підставі ст.61 СК
України. При цьому наполягали на врахуванні судом того факту,що під час
проживання однією сім'єю вони провели суттєві покращення квартири, зробили в
ній ремонт, для чого позивач уклав договір з приватною фірмою, внаслідок чого
вартість квартири значно підвищилася. Стверджував, що він зОСОБА_3 проживав
однією ім'єю, вів спільне господарство та

мав спільний бюджет до 28 жовтня 2004 року. До зазначеного часу всі платежі
по кредитному договору за квартиру вони вносили за спільні кошти. Після
розірвання шлюбу 28 жовтня 2004 року вони досягли усної домовленості, за
якоюОСОБА_3 здавала спірну квартиру у найом різним особам, а отримані за це
кошти вносила в рахунок погашення кредиту.

ОСОБА_3 та її представники в судовому засіданні, заперечуючи проти
первісного позову, підтримували зустрічний позов.ОСОБА_3 пояснила, що під час
спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_1вони оформили договір кредиту для
придбання спірної квартири та разом внесли спільні кошти в сумі 2936 гривень,
тому вона згодна, що на частку квартири, пропорційну цій сумі, ОСОБА_1може
претендувати. Інших спільних коштів за квартиру вони не вносили, а всі інші
платежі вона внесла за власні кошти. Подружні стосунки та ведення спільного
господарства вони припинили з серпня 2003 року, тому що відповідач пішов з
сім'ї та став проживати з іншою жінкою.

Суд, заслухавши показання сторін, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
ОСОБА_9., ОСОБА_10, ОСОБА_11., ОСОБА_12., ОСОБА_13, дослідивши письмові докази,
що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов
ОСОБА_1доОСОБА_3 про поділ майна задоволенню не підлягає, а позовОСОБА_3 до
ОСОБА_1про визнання права власності на квартиру підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Суд встановив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 3 липня 1999
року по 28 жовтня 2004 року, що крім показань сторін, підтверджується копією
свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.4), копією рішення суду про розірвання
шлюбу (а.с.7).

Судом встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі 4 вересня 2002
року між Донецьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння
молодіжному житловому будівництву (Фондом) та сім'єю в особіОСОБА_3 було
укладено кредитну угоду № 103, за якою згідно з умовами Положення про порядок
надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім'ям на будівництво житла
Фонд від імені держави надав позичальникуОСОБА_3 прямий адресний кредит в сумі
92074 гривні терміном повернення 30 років на будівництво житла загальною площею
72,64 м кв. у мікрорайоні «Шахтарський» в м. Донецьку. Згідно п.1.3 зазначеної
кредитної угоди протягом терміну, встановленого в п.1.1 угоди (30 років),
позичальник зобов'язується внести суму коштів, що визначається у розрахунку
погашення кредиту, до повного виконання зобов'язань на рахунок в банку-агенті
ДФ АКБ «Правекс-банк», з яким
Фонд уклав угоду про надання та обслуговування кредиту. А згідно п.6.1
кредитної угоди збудоване житло передається позичальнику у власність. Свідоцтво
про право власності на збудоване житло та інші документи видаються позичальнику
після укладення ним договору застави збудованого житла. Згідно п.4.4.6 угоди
після повного виконання зобов'язань за кредитною угодою (погашення кредиту,
сплати відсотків) позичальник отримує в установленому законодавством порядку
право розпоряджатися житлом. При цьому відповідно до розрахунку суми повернення
кредиту, що є додатком до кредитної угоди, з врахуванням пільги (через
наявність двох дітей) в розмірі 25 % від суми кредиту (92073 гривні) розмір
зобов'язань боржника за кредитом встановлений в сумі 69056 гривень.

Суд також встановив, що на підставі зазначеної кредитної угоди збудоване
житло у вигляді квартири АДРЕСА_1 було передано у власність позичальникуОСОБА_3
2 березня 2004 року.

Зазначені обставини повністю підтверджуються показаннями сторін, копією
кредитної угоди від 4 вересня 2002 року (а.с.60-62) із розрахунком сум
повернення кредиту (а.с.63), копією договору № 25 від 4 вересня 2002 року про
дольову участь в будівництві житла між Донецьким регіональним відділенням
Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву,
позичальникомОСОБА_3 та ЗАТ «Будіндустрія» про внесення інвестицій в
будівництво житла (а.с.14), копією договору поруки від 12 липня 2004 року між
ОСОБА_6 (поручителем), Донецьким регіональним відділенням Державного фонду
сприяння молодіжному житловому будівництву (кредитором) таОСОБА_3 (боржником)
про відповідальність поручителя за виконання боржником зобов'язань за кредитним
договором від 4 вересня 2002 року № 103 (а.с.64-65), копією договору іпотеки
квартири, збудованої за рахунок коштів пільгового кредиту, укладеного 26
березня 2004 року міжОСОБА_3 та Донецьким регіональним відділенням Державного
фонду сприяння молодіжному житловому будівництву щодо передання в іпотеку
спірної квартири (а.с.66-67), копією свідоцтва про право власності на спірну
квартиру, виданого 2 березня 2004 року Управлінням комунального господарства
Донецької міської радиОСОБА_3 (а.с.56), копією витягу про реєстрацію права
власності на спірну квартиру 12 березня 2004 року на ім'я власникаОСОБА_3
(а.с.57), копією технічного паспорту на спірну квартиру (а.с.58-59).

Судом також
встановлено, що згідно акту № 4 від 23 травня 2006 року про виконання зобов'язань
за кредитною угодою та акту звірки взаємних розрахунків по погашенню
наданих-отриманих державних кредитів від 23 травня 2006 року, складених
Донецьким регіональним управлінням Державного фонду сприяння молодіжному
житловому будівництву та позичальникомОСОБА_3 (а.с.84, 85) на виконання
зобов'язань за кредитною угодою № 103 від 4 вересня 2002 року
позичальникомОСОБА_3 достроково погашено суму наданого кредиту в повному
обсязі, що складає 69055,50 гривень. В зв'язку з цим Донецьке регіональне
відділення Фонду претензій стосовно виконання зобов'язань за кредитною угодою
від 4 вересня 2002 року № 103 до позичальникаОСОБА_3 не має, внаслідок чого
зазначене відділення звернулося до нотаріуса з проханням зняти заборону
відчуждення квартири, що належитьОСОБА_3 на праві власності на підставі
свідоцтва від 3 березня 2004 року, та повідомило, що договір іпотеки від 26
березня 2004 року припиняє свою дію (а.с.83).

Таким чином, з показань сторін та матеріалів справи (кредитної угоди та
розрахунку сум повернення кредиту, акту про виконання зобов'язань та звірки
взаємних розрахунків) суд встановив, що вартість квартири, за яку її було
передано у власністьОСОБА_3, складає 71994,50 гривень (2939 гривень
попереднього внеску + 69055,50 сум повернення кредиту).

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з тим, відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №
16 від 12 червня 1998 року, що діє на цей час, вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на
час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час
придбання зазначеного майна.

А відповідно до ч.ч.б, 7 ст.57 СК України суд може визнати особистою
приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього
окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у
придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з
подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його
особистою приватною власністю.

В судовому засіданні обидві сторони підтвердили факт внесення ними
первісного внеску за кредитною угодою від 4 вересня 2002 року в сумі 2939
гривень за спільні кошти подружжя, в зв'язку з чим суд виходячи з положень ч.1
ст.61 ЦПК України суд вважає зазначену обставину встановленою.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням
у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судовим рішенням Київського районного суду м. Донецька від 28 жовтня 2004
року, яким розірвано шлюб міжОСОБА_3 та ОСОБА_1., встановлено, що шлюбні
стосунки між сторонами припинені з 2003 року (а.с.7). При цьому ОСОБА_1був
присутнім в судовому засіданні по справі про розірвання шлюбу 28 жовтня 2004
року, зазначене рішення суду від 28 жовтня 2004 року не оспорював, і це рішення
набрало законної чинності.

За таких обставин в теперішній справі суд на підставі рішення від 28 жовтня
2004 року, що набрало чинності, повинен визнати доказаним факт, що шлюбні
стосунки між сторонами припинені з

2003       року.

А за таких обставин є обгрунтованими і не підлягають спростуванню
доводиОСОБА_3 про те, що з 2003 року вона не підтримувала шлюбних стосунків з
ОСОБА_1., в тому числі не вела з ним спільного господарства та не мала спільного
бюджету, а надані ОСОБА_1відеозаписи, зроблені в

2004       році, які
підтверджують факт спілкування позивача ОСОБА_1з їхніми двома дітьми, в тому

числі у домашньому оточенні та з виїздом на відпочинок, а
також показання свідків щодо часу

припинення між сторонами шлюбних стосунків не можуть бути
прийнятими судом до уваги.

З показань сторін, копій та оригіналів квітанцій про сплату внесків
(а.с.73-79, 81-82, 207-216), з акту про виконання зобов'язань за кредитною
угодою та акту звірки розрахунків (а.с.84, 85) суд встановив, що всі платежі за
спірну квартиру за кредитною угодою, окрім первісного внеску, було

внесено починаючи
з 31 березня 2004 року по 19 травня 2006 року, тобто після припинення шлюбних
стосунків між сторонами.

При цьому позивач ОСОБА_1., визнаючи факт внесення відповідачкоюОСОБА_3 за
власні кошти платежів за період з 11 листопада 2004 року по 19 травня 2006 року
включно в сумі 67852,81 гривні, стверджував, що платежі за період з 31 березня
2004 року по 4 жовтня 2004 року в загальній сумі 1202 гривні 69 коп. вносилися
в період їх перебування в шлюбних стосунках за спільні кошти подружжя, а платіж
за 23 березня 2006 року в сумі 606 гривень був внесений ним особисто за власні
кошти.

У той же час відповідачкаОСОБА_3 категорично заперечувала зазначені обставини,
наполягаючи на тому, що після припинення шлюбних стосунків з 2003 року вона
особисто без участі позивача вносила всі кошти на погашення кредиту, а надані
позивачем оригінали квітанцій він забрав зі спірної квартири після розірвання
шлюбу в листопаді 2004 року, коли забирав свої речі.

Суд, проаналізувавши надані докази, встановив, що позивач ОСОБА_1не надав
суду достатніх доказів на підтвердження доводів про внесення ним зазначених
платежів.

Відповідно до ч.3 ст.10, чч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків, встановлений цим Кодексом. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього
кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших
осіб, як беруть участь у справі.

Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для
всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, в тому числі
позивачу та його представнику, під час розгляду справи було роз'яснено їх права
та обов'язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності
надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам, в тому числі позивачу
та його представнику, було надано всі можливості для заявления необхідних
клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та
протоколом судового засідання.

Разом з тим, позивач та його представник в судовому засіданні заявили, що
ніяких інших клопотань та доказів позовних вимог вони не мають, та не
заперечували проти закінчення дослідження доказів.

За таких обставин, враховуючи встановлені судом обставини справи щодо
припинення шлюбних стосунків між сторонами з 2003 року, приймаючи до уваги, що
в усіх наданих позивачем квітанціях платником зазначається самеОСОБА_3 (за
відсутності в квітанціях підписів ОСОБА_1., що підтвердили всі сторони),
доводиОСОБА_3 щодо обставин, за яких спірні квітанції опинилися в позивача
ОСОБА_1., не спростовані, а сам позивач ОСОБА_1не надав суду достовірних та
достатніх доказів на обгрунтування своїх доводів про те, що платежі за період з
31 березня 2003 року по 4 жовтня 2004 року в сумі 1202 гривні 69 коп. вносилися
за спільні кошти подружжя, а платіж за 23 березня 2006 року був внесений ним
особисто за власні кошти.

Крім того, позивач ОСОБА_1незважаючи на надану можливість не надав суду
жодних доказів своїх стверджень, що після розірвання шлюбу з жовтня 2004 року
внески за кредитною угодою вносилися за рахунок коштів, якіОСОБА_3 отримувала
внаслідок здавання спірної квартири в найом. А внесення таких значних платежів,
як 54000 гривні 4 травня 2006 року та 9405,55 гривень 19 травня 2006 року за
рахунок коштів від здавання квартири взагалі є неможливим.

Таким чином, суд встановив, що первісний внесок за спірну квартиру по
кредитній угоді в сумі 2939 гривень був внесений за спільні кошти подружжя
ОСОБА_3, а всі наступні кошти за цю квартиру в сумі 69055,50 гривень було
внесеноОСОБА_3 за власні кошти, в зв'язку з чим відповідно до положень ч.ч.б, 7
ст.57 СК України позивач ОСОБА_1має право на визнання за ним права власності на
частину в спірному майні, пропорційну 14 від внесених спільно коштів - від 2939
гривень, тобто пропорційну 1469 гривням 50 коп. (2939 : 2). Оскільки спірну
квартиру було передано у власністьОСОБА_3 в цілому за 71994 гривні 50 коп.,
частка, пропорціійна у цій вартості 1469 гривням 50 коп., складає 2/100.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1про визнання за ним права власності
на Уі частини спірної квартири є безпідставними.

Доводи позивача ОСОБА_1про суттєве збільшення вартості спірної квартири
внаслідок ремонту, проведеного з січня по квітень 2004 року за спільні кошти
подружжя на суму 23530 гривень 20 коп. не можуть бути прийнятими судом до уваги
з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з

подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом
права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1та його представник в судовому засіданні
категорично стверджували, що не обґрунтовують свої вимоги положеннями ч. 1
ст.62 СК України та не бажають засновувати свої доводи на цій нормі права, а
просять про поділ квартири як спільно нажитого майна подружжя з підстав тільки
ст.61 СК України.

Проте враховуючи обставини справи: встановлення судом часу припинення
шлюбних стосунків з 2003 року, внаслідок чого збільшення вартості квартири за
спільні кошти подружжя в 2004 році є неможливим, суд відповідно вважає
неможливим й затосування в цій частині ст.61 СК України. Що стосується наданих
позивачем ОСОБА_1доказів факту проведення ремонту та його вартості, суд приймає
до уваги, що наданий суду договір підряду на виконання ремонтних робіт від 5
січня 2004 року укладений між ОСОБА_1та фізичною особою ОСОБА_14(а.с.175-182),
який перебуває у дружніх стосунках з братом позивача, а під час допиту у якості
свідка сам ОСОБА_14не згадував існування зазначеного договору, пояснивши, що
лише в якості приятельської допомоги приймав участь у проведенні ремонту, який
робили ОСОБА_3, а тому заслуговують на увагу доводи відповідачкиОСОБА_3 про те,
що зазначений договір був складений лише під час судового спору з метою його
надання до суду.

Відповідно до ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку
та лікування.

Суд встановив, що після розірвання шлюбу неповнолітні діти сторін - дочка
ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_16,
ІНФОРМАЦІЯ_2, залишилися проживати з матір'юОСОБА_3 Зазначені обставини
повністю підтверджуються показаннями сторін, в зв'язку з чим суд вважає ці
обставини встановленими відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України. Крім того, ці
обставини підтверджуються копією рішення Київського районного суду м. Донецька
про стягнення аліментів з ОСОБА_1на користьОСОБА_3 на утримання двох
неповнолітніх дітей (а.с.119), матеріалами виконавчого провадження про
стягнення аліментів з ОСОБА_1на користьОСОБА_3 на утримання цих двох
неповнолітніх дітей (а.с.217-219), згідно яких заборгованість
ОСОБА_1передОСОБА_3 по сплаті аліментів станом на 1 грудня 2005 року складала
2840 гривень 40 коп., а станом на 1 грудня 2006 року - 3037 гривень 65 коп.

За таких обставин, враховуючи, що встановлена судом частка ОСОБА_1в праві
власності на спірну квартиру складає 2/100 частини, а крім того, враховуючи, що
спірна квартира надавалася сторонам за державною програмою з врахуванням
інтересів двох неповнолітніх дітей сторін, суд вважає можливим в інтересах цих
неповнолітніх дітей збільшити часткуОСОБА_3 в спірному майні, визнавши за нею
повністю право власності на спірну квартиру.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення,
суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Згідно з квітанціями про сплату судового збору,ОСОБА_3 сплатила судові
витрати в сумі 675 гривень (а.с.52, 53), а також витрати на проведення
будівельно-технічної експертизи в сумі 348 гривень 67 коп. (а.с.) а всього 1023
гривні 67 коп., в зв'язку
з чим суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1на користьОСОБА_3 зазначені
судові витрати.

На підставі викладеного, чч.1, 4 ст.41 Конституції України, ст.ст.57, 60,
61, 69, 70 СК України, ст.88 ЦПК України, керуючись ст.ст.Ю, 11, 60, 212, 213,
214, 215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в позові
доОСОБА_3 про поділ майна і визнання права власності на 14 частину
квартириАДРЕСА_1відмовити.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1про
визнання права власності на квартиру задовольнити.

Визнати право власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1023 (одна
тисяча двадцять три) гривні 67 коп.

Заяву про апеляційне оскарження рішення може бути подано до Апеляційного суду
Донецької області через Київський районний суд м. Донецька протягом десяти днів
з дня проголошення рішення. Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до
Апеляційного суду Донецької області через Київський районний суд м. Донецька
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.
Апеляційну скаргу може бути подано без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення.