Справа
№ 22ц-8375/07
Головуючий в 1 інстанції Сєрікова О.О.
Доповідач Курило В.П.
УХВАЛА

25 грудня 2007
року .     Апеляційний суд Донецької
області в складі:

Головуючого:
судді - Курило В.П. Суддів: Санікової О.С. ,
Шамрило Л.Г. При секретарі: Степаненко В.Б.

розглянув
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Дружківського міського суду Донецької області від 28 вересня 2007 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства
«Кіндратівський вогнетривкий завод » про поновлення на роботі,  стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,  моральної шкоди , -

ВСТАНОВИВ:

28
вересня 2007 Дружківським міським судом Донецької області було ухвалено
рішення,  яким в задоволені позовних
вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування
моральної шкоди   відмовлено.

Не
погодившись з вищевказаним рішенням суду позивачем по справі подано апеляційну
скаргу,  яка разом зі справою надійшла
для розгляду до Апеляційного суду Донецької області.

В скарзі
апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про
задоволення його позовних вимог,
посилаючись на те,  що рішення
Дружківського міського суду є незаконним та безпідставним.  Суд неповно з»ясував обставини,  що мають значення для справи,  зробив висновки,  що не підтверджуються матеріалами справи.

Апелянт
вказує,  що він не за власним бажанням
проходив медичний огляд. 31.08.2006 року йому було видано направлення на
медичний огляд для встановлення його працездатності. Позивач 11.09.2006 року
прийшов до свого керівника ОСОБА_2 з заявою про надання йому щорічної відпустки
з 11.09.2006 року,  на що останній
погодився,  забравши заяву та запевнив
позивача,  що він знаходиться у
відпустці. Не зважаючи на те,  що
керівник позивача дав згоду на відпустку,
він 11.09.2006 року з»явився на роботі після медичного огляду та
перебування в прокуратурі м.
Дружківки,  що підтвердив
співробітник Дружківської прокуратури,  і
щоб ще раз себе підстрахувати,  написав
заяву старшому зміни на відгул тільки щоб у нього не було прогулу. Тільки після
згоди старшого зміни він пішов до дому. Прогулу без поважних причин він не
скоїв і у відповідача не було підстав для його звільнення.

Розглядаючи
справу,  суд першої інстанції
встановив,  що позивач був прийнятий в
службу охорони контролером КПП
ВАТ «Кіндратівський вогнетривкий завод» згідно з наказом за № 516 від 05 жовтня
2005 року. Наказом за № 319 від 16 жовтня 2006 року ОСОБА_1 було звільнено з
займаної посади за прогул здійснений 11 вересня 2006 року. Позивач згідно з
графіком роботи повинен був працювати 11 вересня 2006 року з 17 години до 7
години 12 вересня 2006 року. Згідно з графіком надання щорічних відпусток,  відпустка позивачеві за відпрацьований період
повинна бути надана у вересні місяці 2006 року.    11

вересня
2006 року позивач у вільний від роботи час знаходився в Центральній міській
лікарні міста Дружківка,  де проходив
медичний огляд,  що підтвердили в
судовому засіданні свідки ОСОБА_3,  ОСОБА_4 Після
закінчення проходження медичного огляду він звернувся до прокуратури міста
Дружківка зі скаргою на дії начальника служби охорони ОСОБА_2,  який не підписує йому заяву на відпустку,  що підтверджується реєстраційним вхідним
номером 252 від 11 вересня 2006 року по Дружківський міській прокуратурі. Цей
же факт підтверджено в судовому засіданні свідком ОСОБА_6 11 вересня 2006 року
позивач не приступив до роботи з 17 години,
надавши о 19 годині 10 хвилин заяву на ім»я начальника служби безпеки
про надання йому відгулу за цей день,
оскільки він з 8 години знаходився у лікарні,  де проходив медичний огляд,  а потім був в прокуратурі на прийомі і не
відпочивав. Незважаючи на те,  що питання
про надання відпустки або відгулу не було узгоджене з керівництвом
підприємства,  позивач покинув своє
робоче місце і тому 11 вересня 2006 року скоїв прогул. Причини,  з яких позивач не працював 11 вересня 2006
року не є поважними. Відповідач мав підстави для звільнення позивача з роботи
за п. 4  ст.  40 КЗпП України.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду,
пояснення сторін,  дослідивши
матеріали справи,  апеляційний суд
вважає,  що апеляційна скарга підлягає
відхиленню,  а рішення місцевого суду
залишенню без змін,  виходячи з
наступного.

Відповідно
до вимог ч. 1  ст.  308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає,  що суд першої
інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права.

Апеляційний
суд вважає,  що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи,
висновки суду не суперечать вимогам закону,  судове рішення ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи
у задоволені позовних вимог про поновлення на роботі,  суд першої інстанції виходив з того,  що позивач скоїв прогул 11 вересня 2006 року
і тому у відповідача були передбачені ч. 4
ст.  40 КЗпП України підстави для
розірвання з ним трудового договору з ініціативи адміністрації

Вказаний
висновок суду першої інстанції грунтується на законі і доказах,  що надані сторонами.

Судом
встановлено,  що наказом №319к від 16
жовтня 2006 року Відкритого акціонерного товариства „Кондратьєвський
вогнетривкий завод" ОСОБА_1 звільнений з роботи на підставі п. 4  ст.  40
КЗпП України за прогул,  скоєний 11
вересня 2006 року.

Звертаючись
в суд з позовом про поновлення на роботі,
позивач стверджував,  що він не
вийшов на роботу з поважних причин оскільки 11 вересня 2006 року проходив у
лікарні медичне обстеження,  потім
знаходився в прокуратурі зі скаргою на ненадання йому відпустки,  втомився і не зміг працювати свою зміну. Крім
того,  його безпосередній керівник
ОСОБА_2 дав йому згоду на відпустку з 11 вересня 2006 року.

Перевіряючи
такі доводи позивача,  суд дійшов
висновку про їх безпідставність. Судом встановлено,  що позивач згідно з графіком роботи повинен
був працювати 11 вересня 2006 року з 17 години до 7 години 12 вересня 2006
року.

До цього
- 1 вересня 2006 року дійсно адміністрацією підприємства позивач був
направлений на позачерговий медичний огляд у міську лікарню. Але професія
позивача не відноситься до переліку професій,
що зазначений у  ст.  169 КЗпП України для яких медичний огляд є
обов"язковим.  У зв"язку з цим
суд першої інстанції зробив правильний висновок про те,  що такий медичний огляд позивач мав пройти у
вільний від роботи час.  Більш того,  відповідно до довідки Дружківської
центральної міської лікарні,  а також
медичної карти,  яку суд першої інстанції
досліджував в судовому засіданні,
встановлено,  що 11 вересня 2006 року
позивач фактично медичного огляду не проходив. В зазначений день він відвідував
міський військомат,  де отримав підпис
лікаря на обхідному листі. Вказані факти підтверджені в суді поясненнями
свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4,  які
підтвердили в . що 11 вересня 2006 року позивач з"являвся у військоматі
біля 13 години дня для підписання обхідного листа. Ніяких інших дій щодо нього
медичною комісією не провадилось.

Тому доводи позивача про
те,  що він 11 вересня 2006 року цілий
день присвятив проходженню медичного огляду спростовані наданими сторонами
доказами.

Судом
також встановлено,  що у цей день о 16
годині він відвідав прокуратуру міста Дружківки,  був прийнятий місцевим прокурором,  де скаржився на бездіяльність керівництва
заводу,  яке не надає йому відпустку у
вересні 2006 року. У зв"язку з зазначеним позивач з'явився на роботу 11
вересня 2006 року о 19 годині 10 хвилин,
замість 17 годин за графіком.

Доводи
позивача про те,  що він не міг працювати
у цей день через те,  що втомився від
відвідувань лікарні та прокуратури,  а
тому відповідач мав надати йому відгул,
або звільнити його від роботи у інший спосіб,  не грунтуються на законі.

Суд
перевірив доводи позивача про те,  що з
11 вересня 2006 року адміністрацією підприємства була оформлена його відпустка
,  тому він обгрунтованно не працював у
зазначений день і зробив правильний висновок про їх безпідставність.

Вказані
доводи позивача спростовані наданими доказами і встановленими фактами. На
а.с.  186 є оригінал скарги ОСОБА_1 на
ім"я прокурора міста Дружківки від 11 вересня 2006 року,  з якої видно,
що на час звернення до прокурора питання про надання відпустки позивачу
не вирішено . Більш того,  в скарзі
зазначено,  що позивач просив надати йому
відпустку з 6 вересня 2006 року а адміністрація підприємства його заяву не
задовольнила. Про те,  що він просив
адміністрацію підприємства надати йому відпустку з 11 вересня 2006 року,  він в цій скарзі взагалі не зазначає.

На
а.с.  174 є пояснювальна записка позивача
на їм. "я генерального директора підприємства,  де позивач пояснює свою відсутність на роботі
11 вересня 2006 року своєю втомою від відвідування лікарні і прокуратури. Але
про наявність розпорядження адміністрації підприємства про надання йому
відпустки з 11 вересня 2006 року він не посилається. В апеляційній скарзі він
вказує на те,  що вранці 11 вересня 2006
року оформив відпуску з вказаного дня,
обговоривши це питання з безпосереднім керівником ОСОБА_2 А в
пояснювальній записці він вказує на те,
що з 8 години ранку відвідував лікарню для медичного обстеження. Про
його перебування на підприємстві і вирішення питання про надання відпустки не
вказує.

На
а.с.  173 є заява позивача на ім. "я
начальника служби безпеки підприємства ОСОБА_2 з проханням надати йому відгул у
зв"язку з його втомою. Про наявність наданої йому відпустки він також не
зазначає. Як видно з вказаної заяви вона була написана позивачем о 19.10
годині,  коли він з"явився на
підприємстві. Запис про годину складання цієї заяви зроблений власноручно
позивачем.

З
пояснень позивача в судовому засіданні видно,
що вказану заяву він залишив старшому по зміні ОСОБА_5,  до компетенції якого не відносяться питання
надання та оформлення відгулів або відпусток. Представник адміністрації,  яким на той час був начальник служби безпеки
ОСОБА_2,  вказану заяву 11 вересня 2006
року не отримував. Як пояснив позивач в суді,
у зазначений час ОСОБА_2 на роботі присутнім не був,  тому заяву про надання позивачу відгул або
відпуску отримати 11 вересня 2006 року не міг. У зв"язку з чим суд першої
інстанції зробив правильний висновок про те,
що позивач самовільно без дозволу адміністрації підприємства покинув
робоче місце і у зазначений день скоїв прогул. Суд першої інстанції у межах
своїх повноважень,  що надані йому  ст.
212 ЦПК України,  дав належну оцінку
і іншим доказам по справі і зробив правильний висновок про те,  що ОСОБА_2 разом з позивачем намагались
приховати факт прогулу позивача 11 вересня 2006 року шляхом оформлення 12
вересня 2006 року відпустки позивача з 11 вересня 2006 року. Але такі дії
ОСОБА_2 були незаконними,  що було
підставою для його притягнення до дисциплінарної відповідальності ( а.с.  164). В своїй пояснювальній записці ОСОБА_2
підтвердив той факт,  що позивач 11
вересня 2006 року прийшов на роботу о 19.10,
відмовився приступати до роботи,
залишив заяву і покинув робоче місце. Відпустку йому оформили 12 вересня
2006 року,  для чого саме 12 вересня 2006
року ОСОБА_1 прийшов на підприємство о 15.50 годині (а.с.  165).

Як
роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 своєї постанови від 6
листопада 1991 року №9 зі змінами,
внесеними

постановами
від 1 квітня 1994 року №4,  від 26 жовтня
1995 року №18 та від 25 травня 1998 року №15 „Про практику розгляду судами
трудових спорів" прогулом визнається відсутність працівника на роботі як
протягом усього

робочого
дня так і більше трьох годин безперервно,
або сумарно протягом робочого дня без поважних причин ( наприклад,  у зв"язку з самовільним використанням
без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів,  чергової відпустки ...)•

Оскільки
позивач 11 вересня 2006 року самовільно покинув робоче місце без погодження з
власником або уповноваженим ним органом без поважних причин,  то у відповідача були передбачені п. 4  ст.  40
КЗпП України підстави для його звільнення з роботи з ініціативи адміністрації.
Законних прав і інтересів позивача при цьому порушено не було.

У
зв"язку з цим у суду першої інстанції не було підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі,  стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.

Доводи
апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального законів,  що призвело або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Тому рішення
суду є законним і підстав для його скасування не має.

Керуючись  ст. 304,
307,  308,  313,
314 ЦПК України,  апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу відхилити. Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 28
вересня 200 7 року залишити без змін.

Ухвала
суду апеляційної інстанції набирає законної сили хз часу її проголошення і може
бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня проголошення ухвали суду апеляційної інстанції.