апеляційний суд одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

З квітня 2007 року                                                                     м.Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Короткова В.Д.

суддів
Комаровської Н.В., Драгомерецького М.М.

при
секретарі Таратіної О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1до ОСОБА_2про визнання договору дарування недійсним за апеляційною
скаргою ОСОБА_1на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від
1 вересня 2006 року, -

встановила:

В жовтні 2004 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що 21 січня 1997 року вона уклала з відповідачем договір
дарування належного їй на праві власності жилого будинку АДРЕСА_1. При укладенні
договору вона домовилася з відповідачем, що він буде матеріально допомагати їй
та доглядати її довічно, оскільки вона непрацездатна за віком та не має
родичів. Однак з 2002 року відповідач залишив її без догляду та без будь-якої
допомоги. Оскільки при укладенні договору вона помилялася відносно його
правової природи та істотних умов, її волевиявлення не відповідало внутрішній
волі, позивачка після уточнення позову, просила визнати угоду недійсною, як
укладену внаслідок помилки, з підстав передбачених ст.56 ЦК УРСР.

Відповідач
позов не визнав.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської
області від 1 вересня 2006 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду в зв'язку з
невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм
матеріального та процесуального права та задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, рішення скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних
підстав.

Справа № 22ц-1369/07                                                   Категорія
13

Головуючий
у першій інстанції Добров П.В.              Доповідач Коротков В.Д.

2

Відмовляючи в
позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела свої
позовні вимоги.

Колегія суддів
не погоджується з таким висновком, оскільки суд першої інстанції прийшов до нього
без ретельної перевірки обставин справи, а також не сприяв всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, незважаючи на те, що такий обов'язок суду
передбачений ч.4 ст.10 ЦПК України. При цьому суд посилався на норми ЦК
України, в той час, як спірні відносини між сторонами виникли відносно договору
дарування, який був укладений до набуття чинності ЦК України. Тому спірні
відносини регулюються нормами ЦК УРСР.

Так, звертаючись
з позовом про визнання договору дарування недійсним, позивачка стверджувала, що
вона являючись хворою людиною похилого віку, маючи потребу в сторонньому
догляді та допомозі домовилася з відповідачем, що він буде надавати їй таку
допомогу довічно і будинок залишиться йому після її смерті. Передавати будинок
у власність відповідача вона не мала наміру, тому помилялася відносно істотних
умов договору.

Такі ствердження
позивачки підтверджуються копіями її паспорта та трудової книжки, з яких
вбачається, що вона 1925 року народження, має начальну освіту, не має
фаху(а.с.15, 23). З медичної документації вбачається, що вона має поганий слух,
гіпертонічну хворобу та за станом здоров*я потребує постійного медичного
догляду за місцем проживання (а.с.22,24,25).

З показів
свідків ОСОБА_3., ОСОБА_4.,ОСОБА_5., ОСОБА_6. вбачається, що позивачка постійно
проживала одна в будинку та вважала себе його власницею. З 2002 року вона
скаржилася, що відповідач, з яким вона уклала договір, не здійснює за нею
догляд та не надає матеріальної допомоги.

Ствердження
позивачки про те, що вона дізналася про зміст спірного договору та порушення її
права власності в 2003 році після того, як отримала в нотаріальній конторі
дублікат договору дарування, підтверджується текстом договору дарування, який
було складено в двох примірниках, з яких переший примірник залишився в справах
нотаріальної контори, а другий переданий відповідачу (а.с.14). Дублікат цього
договору був отриманий позивачкою в нотаріальній конторі лише 26 березня 2003
року(а.с.14 об), після чого вона дізналася про його зміст та в межах строку
позовної давності звернулася с позовом до суду.

За висновком -
завідуючої психологічною лабораторією Одеської обласної клінічної психіатричної
лікарні №1 позивачка внаслідок її особистих здібностей не могла в повній мірі
правильно розуміти правову нюансивність юридичних угод „договір
дарування", „заповіт", договір довічного утримання" (а.с.
108-110).

Пленум
Верховного Суду України у п.11 Постанови №3 від 28 квітня 1978 року „Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що під
помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета
чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутністю
якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Колегія судців
вважає, що спірний договір був укладений позивачкою внаслідок помилки відносно
істотних умов та правової природи договору дарування, і тому він підлягає
визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.56 ЦК УРСР. За вимогами частини 2
вказаної статті відповідач забов*язаний повернути позивачці прийнятий за
договором дарування будинок.

Колегія
суддів відхиляє доводи відповідача про те, що за медичною довідкою від 18
вересня 1996 року позивачка на час укладення спірного договору не мала
психічних захворювань та звернулася с заявою до нотаріальної контори про
укладення договору (а.с.45, 104), оскільки відсутність такого захворювання не
виключає наявність помилки відповідачки при укладенні договору.

3

Посилання відповідача на те, що при укладенні договору в
нотаріальній конторі були дотримані всі вимоги закону, що підтверджується
показами свідків ОСОБА_7. та ОСОБА_8., не мають правового значення, оскільки
позов ґрунтувався тільки на ч.1 ст.56 ЦК УРСР і позивачка не посилалась на будь-які
порушення, допущені нотаріусом при укладені договору.

Приймаючи до уваги те, що висновки суду першої інстанції
не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми
матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового
рішення про задоволення позову.

Витрати, які понесені позивачкою по сплаті судового збору
в сумі 142,05 грн.(51 + 91,05 - а.с.2, 161) та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн.(а.с.162), а всього 172,05 грн.
підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на підставі ч.1 ст.88 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст.218, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3,4, 314
ч.2, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області
від 1 вересня 2006 року скасувати.

Позов
ОСОБА_1задовольнити.

Визнати договір дарування жилого будинку АДРЕСА_1, укладеного 21 січня 1997
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, недійсним.

Забов*язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 прийнятий за договором дарування
вказаний жилий будинок.

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1судові витрати в сумі 172 (сто сімдесят
дві) гривні 05 копійок.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено у
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.