Справа
№ 2-47/2007 p.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

27
квітня 2007 року Великобурлуцький районний суд Харківської області в складі
головуючого - судді Нестайка
Ю.В. з участю:

секретаря
судового засідання - Капленко А.В. представників позивача - Лещенка Ю.В.,
Година О.С. відповідачів - ОСОБА_1.,
ОСОБА_2.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
смт. Великий Бурлук справу за позовом головного управління МНС України в
Харківській області (далі-ГУ МНС) до ОСОБА_1і ОСОБА_2 про визнання неправомірним вселення та проживання в
службовому приміщенні і виселення без надання іншого жилого приміщення,

встановив:

ГУ МНС
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1. про
визнання неправомірним його вселення та проживання в службовому приміщенні за
адресою: АДРЕСА_1і виселення без надання іншого жилого приміщення зі всіма
особами, що мешкають разом з ним, а саме: ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4. До попереднього судового засідання
позивач уточнив позовні
вимоги та вказав у якості другого відповідача також ОСОБА_2.

На обґрунтування позову ГУ МНС послалось на те, що ОСОБА_1. разом
з членами своєї сім'ї - дружиною ОСОБА_2.,
дітьми ОСОБА_3. і ОСОБА_4. без оформлення
документів з найму жилого приміщення у 1994 році вселилися в розташоване за
адресою -АДРЕСА_1службове приміщення пожежної частини, яке на той час
перебувало у віданні управління державної пожежної охорони (УДПО), на сьогодні
є власністю ГУ МНС. Вказане
приміщення є нежитловим і призначене для службових потреб. Підставою позову
позивач вказав ст. 116 ЖК України, ст.ст. 216, 229, 326 ЦК України.

Відповідачі ОСОБА_1. і ОСОБА_2. позов не
визнали, вказавши, що ОСОБА_1. з
1991р. по 1998 р. проходив службу у Великобурлуцькому РВ УМВС України в
Харківській області (далі-РВ УМВС) на посаді командира патрульно-постової служби.
Він не мав житла, з 1991 року перебуває на квартирному обліку і в 1993 році з
дозволу ОСОБА_5- на той час начальника РВ УМВС, до вирішення питання про
отримання житла вселився у службове приміщення пожежної частини, яке фактично
було обладнане для використання як житлове приміщення. Він уклав договори на
оплату за користування водою, електричною енергією, оплачує ці послуги.
Приміщення, в якому вони проживають-квартира № 1, як і суміжне
приміщення-квартира № 2, раніше також використовувалося для проживання різних
осіб, зокрема і працівників міліції. Оскільки до цього часу питання про надання
їм постійного житлового приміщення не вирішено, вони вимушені проживати в цьому
приміщенні.

Судом досліджені надані сторонами докави, встановлені
дійсні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

З 1991 року по
1998 року ОСОБА_1.
проходив службу у РВ УМВС на посаді міліціонера. Ця обставина визнана сторонами
і підтверджується також трудовою книжкою відповідача (а.с. 133).

У 1993 році ОСОБА_1. з дружиною ОСОБА_2. і дітьми ОСОБА_3. та ОСОБА_4. вселилися у
приміщення пожежної частини, розташоване за адресою:АДРЕСА_1,- яке фактично
було обладнане для використання як житлове приміщення - квартира 1(а.с.а.с 97,
129, 142). Ця обставина також визнана сторонами.

ОСОБА_1. стверджував, що
вселився з дозволу начальника РВ УМВС. Представники позивача вказали, що
відносно дозволу на вселення вони відомостей не мають, однак визнали, що до
1999 року ніяких претензій до відповідачів щодо незаконності вселення та
проживання ніхто не висловлював.

Сторони визнали
той факт, що на час вселення відповідачів пожежна охорона Великобурлуцького
району (на той час - професійна пожежна частина) підпорядковувалася УМВС
України в Харківській області.

Згідно довідки
Великобурлуцької селищної ради ордер на житло поАДРЕСА_1ОСОБА_1. не видавався
(а.с. 14).

Відповідно до
свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому
Великобурлуцької селищної ради від 18.04.2001 року об'єкт нерухомості,
розташований вАДРЕСА_1, в цілому належить управлінню державної пожежної охорони
управління МВС України в Харківській області на праві державної власності (а.с.
9).

Свідок ОСОБА_6.
- директор комунального підприємства технічної інвентаризації, пояснила, що
об'єкт нерухомості, розташований по АДРЕСА_1, зареєстрований як державна
власність і перебуває у віданні ГУ
МНС. Згідно технічної документації у складі вказаного об'єкту під літерою А-2
зазначено дві квартири.

Згідно
технічного паспорта вказаний об'єкт нерухомості має загальну площу 536, 3
м", з яких 112, 3 м2 - житлова площа, 424 м2 - не житлова. Житлову площу
складають дві квартири (а.с. 11-1, а.с. 140-142).

ОСОБА_1. після вселення
уклав договір на користування електричною енергією (а.с. а.с. 24, 91-94,), а
також договір на водопостачання (а.с. 95).

На час розгляду
справи у спірному приміщенні проживають ОСОБА_1.
та ОСОБА_2. їхні
діти - ОСОБА_3. і ОСОБА_4. у вказаному
приміщенні не проживать. Цей факт визнаний сторонами.

Відповідно до
ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем
вимог і напідставі доказів сторін.

Поняття
,.заявлені вимоги" включає в себе предмет і підстави позову. Предметом
розглядуваного позову є право володіння та користування нерухомим майном
-приміщенням, що належить ГУ
МНС на праві державної власності.

Як на підставу
позову позивач у первісному тексті позовної заяви послався на ст. 124 ЖК
України та на ст.ст. 190, 316, 317, 319, 321, 373, 375, 386, 387 ЦК України. У
останньому варіанті позовної заяви позивач послався на ст. 116 ЖК України та на
ст.ст. 216, 229. 326 ЦК України
і заявив вимогу про визнання неправомірним вселення та проживання в службовому
приміщенні відповідачів та виселення їх з цього приміщення разом з дітьми, які
фактично в ньому і не проживають.

Відповідно до
ч.1 ст. 4 ЖК України житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі
приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України.

На підставі
технічного паспорта, в якому частина иежитловою приміщення (літера А -2)
зазначена як житлова площа розміром 112,3 м2, що складається з двох квартир,
кожна з яких має складові житлового приміщення (дві кімнати, санвузол, кухня,
тамбур, коридор), суд дійшов висновку, що приміщення, у якому проживають
відповідачі, за своїм призначенням є житловим і відповідно до ст. 5 ЖК України
відноситься до відомчого житлового фонду.

Відповідачі у 1993 році вселилися у вказане житлове
приміщення з дозволу начальника РВ УМВС, не отримавши при цьому ордер, як це
передбачено ст. 58 ЖК

України
та не уклавши в письмовій формі договору найму жилого приміщення, як це
передбачено ст. 61 ЖК України.

Письмове повідомлення з вимогою про виселення із
займаного приміщення відповідачам було надіслано 09.10.1999 року (а.с. 16).

Відповідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України
від 12 квітня 1985 року № 2 ..Про деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу України" при розгляді спорів, що не
урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного
законодавства. Наприклад, правила ЦК
про строки давності застосовуються в позовах про визнання недійсним договору
найму жилого приміщення і • виселення у зв'язку з цим.

Позивач як на підставу своїх вимог посилається на норми ЦК України, що
регулюють правові наслідки недійсності правочину, вчиненого під впливом помилки
(ст.ст. 216, 229 ЦК 2003
року).

Згідно з ч.б Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003
року правила Цивільного кодексу про позовну давність застосовуються до позовів,
строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив
до набрання чинності-цим Кодексом.

Відповідно до ст. 71 ЦК України 1963 р. загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три
роки.

Керівник ППЧ-21 09.10.1999 року повторно (як вказано у повідомленні)
звертався до ОСОБА_1. з
вимогою про виселення з службового приміщення пожежної частини, що свідчить про
закінчення на час набрання чинності ЦК
України 2003 року трирічного строку позовної давності.

Згідно з ч.1 ст. 80 ЦК
України 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в позові.

Керуючись
ст.ст. 71, 80 ЦК України
1963 року, ст.ст.10, 11, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

У позові
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської
області шляхом подання через Великобурлуцький районний суд протягом десяти днів
з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження та подання
апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження або в порядку, передбаченому ч.4 ст. 295 ЦПК України.