Справа
№ 22ц-2560/2007                             Головуючий
Категорія-21                                                   суддя
Доповідач: суддя -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2007 року                                                      м
Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у складі головуючого:
Стельмах Н.С., суддів: Стратіло В.І., Резникової Л.В., при секретарі Писаревій
Ю.Г., з участю
позивача ОСОБА_1, представника
відповідача Степанова
О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
апеляційного суду в м.Донецьку справу за апеляційною скаргою відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві і професійних захворювань України у Центрально-Міському районі м.
Горлівки на рішення Центрально-Міського районного суду м. Горлівки від 18 грудня 2006 року у справі за
позовом ОСОБА_1до
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві і професійних захворювань України у Центрально-Міському
районі м. Горлівки про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Відповідач - відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві і професійних захворювань України у Центрально-Міському районі м.
Горлівки подав апеляційну скаргу на рішення Центрально-Міського районного суду
м. Горлівки від 18 грудня 2006 року, яким
частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1
про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я на
виробництві. Суд стягнув з відповідача на користь позивача в рахунок
відшкодування моральної шкоди 15
000 грн., тоді як позивач просив стягнути 70
000 грн.

Задовольняючи
позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач працював на
підприємствах вугільної промисловості на різних підземних роботах і під час
виконання трудових обов'язків отримав хронічні професійні захворювання.
Висновками МСЕК від 20.10.2003
року йому вперше встановлено 50%
втрати професійної працездатності за сукупністю професійних захворювань.
Суд, приймаючи до уваги вказані обставини, зробив правовий висновок, що
позивачу заподіяно моральну шкоду умовами виробництва і, посилаючись на Закон
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві і професійного захворювання, які потягли втрату
працездатності", постановив рішення про стягнення вказаної суми в рахунок
відшкодування моральної шкоди.

Відповідач, не
погодившись з таким рішенням, подав апеляційну скаргу, вважає рішення
необгрунтованим і таким, що підлягає скасуванню. При цьому апелянт вказував,
що, з 01.01.2006 р.
набрав чинності Закон України „Про Державний бюджет України на 2006 рік",
згідно з ч.27 ст.77 якого   зупинена дія
статей Закону України

2

„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності" в частині відшкодування моральної шкоди
застрахованим особам.

Крім того,
апелянт вважає недоведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди умовами
виробництва, а також судом необгрунтовано визначено розмір відшкодування цієї
шкоди. Посилався відповідач і на ст.ст. 233,
237-1 КЗпП України, вказуючи, що позивач пропустив тримісячний строк,
встановлений трудовим законодавством для звернення за захистом порушеного
права, а також вважає, що моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала,
тобто цю шкоду повинно відшкодувати підприємство, де позивач отримав ушкодження
здоров'я.

У апеляційній
скарзі висловлене прохання про скасування рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Від позивача письмових заперечень на скаргу не надійшло.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню
без змін з таких підстав.

Відповідно до
ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального права.

Не може бути
скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_1. тривалий
час, а саме з 1985 року по 2003 рік працював на
підприємстві вугільної промисловості на „Шахті ім.В.І. Леніна" прохідником
підземним, що підтверджується копією його трудової книжки ( а.с.31-32). Під
час виконання трудових обов'язків на вказаному підприємстві він отримав
хронічні професійні захворювання -
вібраційну хворобу та хронічний бронхіт. Це підтверджується актом про
розслідування професійного захворювання за формою П-4 від 08 жовтня 2003 року (а. с. 5-6).

Згідно з
висновками МСЕК від 20.10.2003
року позивачу вперше встановлено 50%
втрати професійної працездатності у зв'язку з вказаними професійними
захворюваннями за сукупністю:

· 30% у зв'язку з
вібраційною хворобою;

· 20% у зв'язку з
хронічним бронхітом, визнано інвалідом третьої групи (а.с.29) Крім того,
повторним висновком МСЕК від 10.11.2004
року йому встановлено

60% стійкої
втрати професійної працездатності за сукупністю захворювань:

· 30% у зв'язку з
вібраційною хворобою;

· 30% у зв'язку х
хронічним бронхітом, підтверджено третю групу інвалідності;

(а.с.25-26)

Проти цих обставин не заперечував і відповідач.

Відповідно до
статей 1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч.І та ч.2
Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої
визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на
належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності,
втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових
внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом
загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом
п'ятим частини першої статті 4
Основ законодавства України про

3

загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі
Основи), є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Основами
передбачено відшкодування збитків, заподіяних працівникові каліцтвом чи іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним своїх трудових обов'язків
(п.4 ч.І ст.25).

Відповідно до
ч.2 ст.4 Закону України „Про охорону праці" в редакції від 21 листопада 2002 року державна
політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету
життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення
належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників,
повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.І ст.9 цього Закону
відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я
або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі Закон).

Преамбулою
Закону передбачено, що він визначає правову основу, економічний механізм та
організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального
страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих
на виробництві.

Зазначені закони
України, по-перше спрямовані на соціальний захист працівників, які внаслідок
нещасного випадку чи професійного захворювання отримали ушкодження, що призвели
до втрати професійної працездатності, і по-друге, передбачають відшкодування
Фондом соціального страхування від нещасних випадків шкоди шляхом надання
потерпілим соціальних послуг та виплат, у тому числі відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

З урахуванням
конституційної значущості здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що
належить людині від народження і охороняється державою, законодавець урегулював
обсяг та характер відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я нещасним випадком чи професійним захворюванням, і
передбачив комплекс заходів, спрямованих на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

Враховуючи
особливості захисту здоров'я потерпілого, поряд із відшкодуванням матеріальної
шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Відшкодування
моральної шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди
передбачено статтею 1 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" і є одним із способів захисту особистих немайнових прав
працівника.

Укладаючи з
роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик
( Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати
застрахованим особам передбачені Законом (стаття 21) соціальні послуги та виплати. Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту
громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності.

4

До страхових
виплат належать, зокрема, грошова сума, яка виплачується застрахованому за
моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт
„є" пункту 1 частини
першої статті 21, частина
третя статті 28 Закону).

Відповідно до
статей 23, 1167 Цивільного
кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві
чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та
душевних стражданнях, яких він зазнає. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна
умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як
право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження
здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому
моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає
працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна
працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Встановлення
Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків
відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого
державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від
нещасного випадку та професійного захворювання (стаття 3 )

Таким чином, суд
першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність заподіяння позивачу
моральної шкоди умовами виробництва, що покладає на відповідача обов'язок
відшкодувати цю шкоду незалежно він інших страхових виплат.

При встановленні
розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував характер та
обсяг фізичних, душевних страждань, яких зазнав позивач. Судом встановлено, що
професійні захворювання викликало негативні явища, оскільки йому встановлено
обмеження, що виключають можливість продовження роботи за попереднім фахом,
йому заборонена важка фізична праця. У зв'язку з отриманими хронічними
професійними захворюваннями позивача було звільнено з роботи на підставі п.2
ст.40 КЗпП України за станом здоров'я, він суттєво обмежений у повсякденному
житті, вимушений застосовувати додаткові зусилля для організації свого життя.

Апеляційний суд
вважає, що суд першої інстанції також врахував характер немайнових втрат
позивача, їх тривалість, стан здоров'я, тяжкість вимушених змін у його життєвих
і виробничих стосунках, неможливість відновлення попереднього стану і обґрунтовано
встановив суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 15000 грн., що
повністю відповідає вимогам чинного законодавства, а також засадам розумності,
виваженості та справедливості.

Що стосується
доводів відповідача в тій частині, що положення Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" які передбачають відшкодування моральної шкоди призупинено
ч.27 ст.77. Закону України „Про Державний бюджет України на 2006 рік", вони
не можуть бути прийняті до уваги і бути підставою для відмови у задоволенні
позову.

Відповідно до
ст.5 ЦК України
акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у часі, кім випадків, коли він пом'якшує
цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні
відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який
втратив в чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав
та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

5

У даному випадку
правовідносини виникли до введення в дію Закону України „Про Державний Бюджет
України на 2006 рік"
і тому положення цього закону не мають зворотної сили щодо вказаних
правовідносин.

Доводи апелянта
проте, що у даному випадку суд першої інстанції не врахував положення ст.237-1
КЗпП України, відповідно до якої відповідальність по відшкодуванню моральної
шкоди повинна бути покладена на підприємство, на якому позивач отримав
ушкодження здоров'я та щодо пропуску позивачем строку позовної давності,
передбаченого ст.233 КЗпП України, є безпідставними, оскільки спірні
правовідносини врегульовано нормами не трудового, а цивільного законодавства, у
даному випадку спеціальною нормою, а саме Законом України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", який не передбачає вказаних положень.

Крім того,
відповідно до п.З ч.І ст.268 ЦК
України позовна давність не розповсюджується на вимоги про відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я.

Перевіривши
доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд дійшов висновку
про те, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права, воно не спростовано доводами апеляційної
скарги і тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись
ст.304, п.1 ст.307, 308,
313, п.1 ст.314, 315,
317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у
Центрально-Міському районі м. Горлівки відхилити.

Рішення
Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 04 грудня 2006 року у справі за
позовом ОСОБА_1до
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві і професійних захворювань України у Центрально-Міському
районі м. Горлівки Донецької області про стягнення моральної шкоди залишити без
змін.

Ухвала набирає
чинності з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена протягом двох
місяців з моменту набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: