Справа № 22ц-1227/2007                                       Головуючий у 1
ін ст.  - Гордійко Ю.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14
серпня 2007 року                                                                                                   м.  Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі

головуючого-
судді              ЛИТВИНЕНКО І.В.

суддів:                                    СМАГЛЮК
Р.І.,  БОБРОВОЇ І.О.

при
секретарі                        Вареник
О.М.

з участю                                позивача-відповідача
ОСОБА_1. та його

представника  ОСОБА_2.,
відповідача-позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського
районного суду м.  Чернігова від 13
червня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
нерухомого майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1.
звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання квартириАДРЕСА_1його особистою
приватною власністю. Обґрунтовував позивач свої вимоги тим,  що хоча квартира і куплена в період
перебування його в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою,  але гроші на придбання цієї квартири
подарувала йому мати,  що підтверджено
договором дарування грошей,  посвідченого
нотаріально 14.02.1996 року.

ОСОБА_3.3аперечувала
проти задоволення задоволення позову ОСОБА_1. і заявила зустрічний позов до
нього про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю посилаючись на
те,  що ця квартира куплена під час
перебування їх у шлюбі за спільні кошти і за кошти,  які давали її батьки.

Рішенням
суду від 13 червня 2007 року у позові ОСОБА_1. відмовлено,  а позов ОСОБА_33адоволено. Суд виходив з
того,  що ОСОБА_1. не довів того,  що квартира купувалась ним за подаровані
гроші,  а ОСОБА_3. навпаки довела те,  що квартира придбана за їх спільні кошти та
кошти її матері.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення суду як таке,  що ухвалене з порушенням норм матеріального і
процесуального права через невірну оцінку доказів,  та ухвалити нове рішення яким задовольнити
його вимоги,  а у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3 відмовити. Апелянт вказує на те,
що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги його письмові
докази на підтвердження того,  що
квартира є його особистою приватною власністю,
і в порушення ч.2  ст.  59 ЦПК України ухвалив рішення про
задоволення позову відповідачки-позивачки на доказах які не є належними. Крім
того,  ОСОБА_1. зазначає,  що суд першої інстанції повинен був
керуватися нормами СК України,  а не
нормами КпШС України ,  який втратив
чинність.

Заслухавши
доповідача,  пояснення сторін та їх
представників,  дослідивши матеріали
справи,  апеляційний суд приходить до
висновку,  що апеляційна скарга підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судом
першої інстанції встановлено,  що
09.02.1996 року мати позивача-відповідача ОСОБА_5. продала свою квартиру за 99 млн. крб. і це підтверджено
договором купівлі-продажу квартири (а.с. 59-60).

14.02.1996
року вона подарувала 1 млрд.
330 млн. крб. ОСОБА_1.
для купівлі квартири і він зобов'язувався витратити ці гроші за
призначенням,  що підтверджується
нотаріально посвідченим договором дарування грошей (а.с. 41).

03.04.1996
року,  ОСОБА_1.,  який перебував в цей час у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_3.,  купив за 100 млн.
крб. квартиру АДРЕСА_1,  що підтверджено
договором купівлі-продажу (а.с. 8-9).

Ці
обставини підтверджені також поясненнями свідків ОСОБА_5.,  ОСОБА_6.

Відповідно
до  ст.
22 КпШС України,  що діяла на той
час,  майно,  набуте подружжям під час шлюбу є їх спільною
сумісною власністю.

Проте,  згідно до
ст.  24 КпШС України,  якщо майно одержане одним з подружжя в дар
під час шлюбу,  є його власністю.

Зважаючи
на наведене,  апеляційний суд приходить
до висновку,  що ОСОБА_1. довів те,  що він виконав обов'язки,  покладені договором дарування грошей ,  і купив квартиру за подаровані гроші,  яка за таких обставин стала роздільним майном
подружжя.

Суд
першої інстанції безпідставно не взяв до уваги надані позивачем-відповідачем
докази і відмовив йому у задоволенні позову. Посилання суду першої інстанції на
те,  що надані суду докази не доводять
того,  що квартира є роздільним майном подружжя
так як дарувались карбованці,  а не
долари США,  які були фактично предметом договорів і тому не має
підстав вважати,  що квартира куплена
саме за подаровані карбованці,
апеляційний суд знаходить надуманими,
оскільки,  як пояснив
позивач-відповідач та свідок ОСОБА_5.,
через законодавчу заборону відносно валютних операцій,  в договорах вказувався еквівалент доларів США до карбованців.
Крім того,  належність подарованої суми
грошей ОСОБА_5. перевірена нотаріусом,
про що є відмітка у договорі дарування грошей,  та дарувальниця ОСОБА_5. не заявляла
претензій до

обдарованого
ОСОБА_1. про те,  що подаровані гроші
витрачені не за призначенням.  До того
ж,   ст.
10 ЦПК України вимагає від сторони довести ці обставини,  на які вона посилається ,  а відповідачка-позивачка не довела того,  що ОСОБА_1. витратив подаровані гроші не за
призначенням.

Доводи
ОСОБА_3 та пояснення свідка ОСОБА_7  про
те,  що на придбання спірної квартири
ОСОБА_7  давала гроші у сумі 50 млн.
крб.,  наявність яких у неї підтверджено
розрахунковими листками (а.с. 50,  51) та
довідкою домобудівника (а.с. 52),
апеляційний суд не може прийняти за належні докази тому що передача
грошей на таку суму вимагає письмової форми і відсутні докази того,  що передані гроші призначались на купівлю
спірної квартири.

За таких
обставин,  позов ОСОБА_1. підлягає
задовленню,  а позов ОСОБА_33адоволенню
не підлягає.

Апеляційний
суд вважає,  що,  оскільки правовідносини між сторонами виникли
до набрання чинності СК України,
існували на час початку його дії і продовжуються,  то виходячи зі змісту  ст. 8 СК України,  розділу УП Прикінцеві положення СК
України,  дані правовідносини повинні
регулюватися Сімейним Кодексом України і зокрема  ст.  57
СК України,  відповідно до якої спірна
квартира належитьОСОБА_1на праві особистої приватної власності.

Таким
чином,  рішення суду першої інстанції
ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права,  висновки суду не відповідають обставинам
справи,  а тому воно підлягає скасуванню.

Відповідно
до  ст.
88 ЦПК України,  судові витрати
підлягають стягненню з відповідача-позивача ОСОБА_3

Керуючись  ст. 57 СК України,   ст.
ст.  303,  307,
309 ч.1 п. п.3,  4,   ст.
ст.  314,  316,
319,  325 ЦПК України,  апеляційний суд , -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати
належність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1на праві особистої приватної власності.

У позові
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 352 грн 88 коп судових витрат.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання ним законної сили.