Справа №22-ц-981/07                 Головуючий у 1 інстанції Толкачова Л.А.
Категорія 11,13                                   Доповідачу   11 інстанції Оношко Г.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

04 квітня 2007
року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в  складі: головуючого
Воробйової Н.С., суддів Олійника В.І., Оношко Г.М., при секретарі  Данчук Т.В.

розглянула
у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1на
рішення Вишгородського районного суду від 13 листопада 2006 року у справі за
позовом ОСОБА_1до
ОСОБА_5, Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області,
треті особи: Садове товариство „Ветеран", приватний нотаріус
Вишгородського районного нотаріального округу ОСОБА_2- про визнання недійсними
договорів дарування садового будинку та земельної ділянки .

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

встановила:

У лютому 2004 року ОСОБА_3
та ОСОБА_4 звернулися з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору
дарування садового будинку та земельної ділянки недійсними.

У. позові зазначали, що в період шлюбу ними була придбана земельна ділянка
в садівницькому товаристві „Ветеран". До 1994 року членом садівницького
товариства був ОСОБА_4, аз
1994року- ОСОБА_3.
Рішенням Солом"янського районного суду м. Києва від 04 листопада 2002 року
садовий будинок був поділений , за кожним з них було визнано право
власності  на його половину.

Позивачка ОСОБА_3
була тяжко хвора, вкрай потребувала стороннього догляду та допомоги .
Відповідачка взяла на себе зобов"язання здійснювати за нею догляд. Маючи
на увазі укладення договору довічного утримання , позивачка помилково уклала
договори дарування всього садового будинку та земельної ділянки з відповідачкою
ОСОБА_5 Після укладення договорів відповідачка перестала навідувати позивачку .
З огляду на наведене позивачі просили визнати недійсним договір дарування
земельної ділянки та х/і частини садового будинку, визнати за ОСОБА_4 право
власності на 1 / 2 частину земельної ділянки
в садовому товаристві
„Ветеран".

Після смерті 21 березня 2004 року ОСОБА_3 у квітні 2004
року ОСОБА_4 уточнив
позовні вимоги, просив визнати частково недійсним договір дарування будинку ,
визнати недійсним договір дарування земельної ділянки в СТ „Ветеран",
визнати недійсним рішення Хотянівської сільської ради про приватизацію
земельної ділянки на ім"я ОСОБА_3
від 21 липня 1999 року та Державний акт про право приватної власності на
земельну ділянку на її ім"я.

У грудні 2004 року ОСОБА_4додатково уточнив позовні вимоги.

Посилався на те , що земельна ділянка та садовий будинок були

нажиті ним з дружиною в період шлюбу та є їх спільним майном, за ним

визнано право власності на 1/2 частину будинку. Проте нотаріус цих

обставин не перевірила , згоди другого подружжя на відчуження

спільного   майна не   витребувала ,                          тому просив   визнати
договори

дарування
будинку та земельної ділянки недійсними в повному обсязі. 2 квітня 2005 року ОСОБА_4 помер. В якості
правонаступника позивача до у часті у справі була допущена його дружина ОСОБА_1, яка уточнила
позовні вимоги та доповнила їх , просила визнати недійсним договір дарування
будинку, земельної ділянки, визнати за нею право власності на садовий будинок з
надвірними будівлями та на земельну ділянку в АДРЕСА_1

Рішенням Вишгородського районного суду від 13 листопада 2006 року позов
задоволено частково. Постановлено визнати частково недійсним договір дарування
жилого будинку в садовому товаристві „Ветеран„ що знаходиться в с Осещина
Вишгородського району Київської області - в частині дарування 1 / 2 частини
будинку; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1 / 2 частину вказаного садового
будинку з надвірними будівлями .

В іншій частині
позову відмовлено.

В "апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду з

підстав              невідповідності    висновків в суду    обставинам    справи
,

неправильного
застосування судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове
рішення про задоволення її позовних вимог в повному об"ємі.

Перевіривши
матеріали справив в порядку ст.   303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких
підстав.

Постановляючи рішення , суд правильно виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, перебуваючи в
шлюбі , придбали садовий будинок в
садовому   товаристві   „Ветеран"   що розташований     в   с
Осещина

Вишгородського району Київської
області . З 1994 року членом садівницького товариства була ОСОБА_3

На підстав рішення виконавчого комітету Хотянівської сільської ради №55 від
21 липня 1999 року земельна ділянка площею 0, 037 га в садівницькому
товаристві була передана у власність ОСОБА_3 , їй був виданий Державний акт на
право власності на земельну ділянку.

У липні 2000 року шлюб між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 був розірваний. Рішенням Солом"янського районного суду м.
Києва від 04 листопада 2002 року за ОСОБА_4 визнано право власності на 1   /2 частину будинку в садівницькому
товаристві.

17 вересня 2003 року ОСОБА_3
подарувала , а ОСОБА_5 прийняла в дар зазначену земельну ділянку , а 10
листопада 2003 року -садовий будинок з надвірними будівлями .

З огляду на та , що дарувальнику ОСОБА_3. на праві
власності належала тільки 1/2 частина будинку , а власником другої його
половини був ОСОБА_4 , суд
ухвалив законне та обґрунтоване рішення про визнання договору дарування;
укладеного між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 10 листопада в 1/2 частині будинку недійсним та визнав право власності
на зазначену частину будинку за позивачкою ОСОБА_1. в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4.

Відмовляючи в позові про визнання недійсним рішення
Хотянівської

сільської ради від №55 від 21 липня 1999 року ,
Державного акту на

право власності на земельну ділянку в садівницькому
товаристві

„Ветеран", визнання договору дарування земельної
ділянки недійсним та

визнання права власності на земельну ділянку за
позивачкою, суд

правильно виходив з того, що земельна ділянка в
садівницькому

товаристві не являлася спільним майном подружжя , була
особистою

власністю                ОСОБА_3
. Передбачених законом   підстав   для

визнання
рішення виконкому сільської ради про передачу земельної ділянки у приватну
власність члену садівницького товариства ОСОБА_3 та Державного акту на земельну
ділянку  на її ім"я  немає.

Як власник земельної ділянки дарувальник ОСОБА_3 вправі була нею
розпорядитися на свій розсуд. Договір дарування посвідчений нотаріально,
відповідає вимогам закону . З огляду на наведене суд ухвалив законне та
обґрунтоване рішення про відмову в позові у вказаній частині.

Доводи апеляційної скарги про те , що спірна земельна
ділянка була спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4. не приймаються до уваги, оскільки земельна ділянка не є
майном , нажитим подружжям   у
шлюбі,   а була одержана ОСОБА_3 в

порядку приватизації як
частка з земельного фонду. Передбачених законом підстав для визнання рішення
Хотянівської сільської ради №55 від 21 липня 1999 року та Державного акту на
право приватної власності на землю на ім"я члена садівницького товариства
ОСОБА_3 немає.

Договір дарування земельної ділянки від 17 вересня 2003 року укладений у
відповідності з вимогами закону , підстави для визнання його недійсним
відсутні.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє
законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог , заявлених у суді першої інстанції.

Порушень норм матеріального та процесуального права , які
призвели до неправильного вирішення справи, не встановлено.

Інші   доводи   апеляційної скарги не   спростовують   висновків
суду   , викладених у рішенні.

Суд     першої
інстанції     ухвалив  рішення
з     додержанням     норм матеріального  та
процесуального права   ,
підстав  для    його
скасування немає. Керуючись ст. ст.
308, 315 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити. Рішення Вишгородського районного суду від 13 листопада
2006 року залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили  з  моменту
проголошення і  може  бути оскаржене до Верховного   Суду України протягом  двох місяців.