Справа № 22ц - 974 /2007 рік                                    Головуючий у
І інстанції Кір'якова Н.П.
Категорія  18                                                                                 Суддя-доповідач
УХВАЛА

іменем України

18  грудня
2007  року  колегія
суддів  Судової  палати
у  цивільних  справах Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого:
Ігнатоля Т.Г.,

суддів:
Кочегарової Л.М. ,  Козлова О.М. ,

при секретарі
Фік К.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до
закритого акціонерного товариства „Комерційний банк „Приватбанк" про
відшкодування збитків,  завданих
невиконанням договорів про спеціальні строкові депозитні внески за апеляційною
скаргою представника ЗАТ КБ
«Приватбанк» ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя
від 17 вересня 2007 року

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 17 вересня 2007 року позов
ОСОБА_1 до закритого акціонерного товариства „Комерційний банк
„Приватбанк" задоволено частково.

Стягнуто
з Закритого акціонерного товариства „Комерційний банк „Приватбанк" на
користь ОСОБА_1 депозитний внесок за договором №5050 від 17.03.2001 року в сумі
150000 доларів США,  відсотки за даним договором в сумі 25483, 5 доларів США,
а всього за вказаним договором стягнуто 175483,  50 долари США.

Стягнуто
з закритого акціонерного товариства „Комерційний банк „Приватбанк" на
користь ОСОБА_1 депозитний внесок за договором №1993 від 29.10.2001 року в сумі
89230 доларів США,  відсотки за даним договором в сумі 10899, 51 доларів США,
а всього за вказаним договором стягнуто 100129, 51 доларів США.

Стягнуто
з Закритого акціонерного товариства „Комерційний банк „Приватбанк " на
користь ОСОБА_1 депозитний внесок за договором №1977 від 5.11.2001 року в сумі
200000 доларів США,  відсотки за даним договором в сумі 25483, 56 долари США,
а всього за вказаним договором стягнуто 225483, 56 долари США.

Стягнуто
з закритого акціонерного товариства „Комерційний банк „Приватбанк" на
користь ОСОБА_1 три відсотка річних за вказаними договорами в сумі 51099, 60
доларів США.

У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Не
погоджуючись з цим рішенням і посилаючись в апеляційній скарзі на неповне
з'ясування судом обставин,  що мають
значення для справи; порушення норм матеріального і процесуального права,  представник відповідача в скарзі просить апеляційний
суд скасувати рішення суду першої інстанції,
і постановити нове рішення,  яким
в задоволенні позовної заяви відмовити.

Зокрема,  вказує на те,
що ОСОБА_1 по кримінальній справі по звинуваченню директора
Маріупольської філії відповідача ОСОБА_4
та головного

2

бухгалтера філії ОСОБА_3 в
скоєні злочинів,  передбачених  ст.
ст. 191ч.5,  365ч.3 КК України(в
редакції 2001 року) і  ст. 166 ч.3 КК
України (в редакції 1960 року),  яка
знаходиться на розгляді в суді,  визнано
потерпілим від злочинних дій вказаних посадових осіб при укладенні депозитних
договорів,  по яким заявлено позов в
даній цивільній справі. При таких обставинах апелянт вважає,  що права та обов'язки по цим договорам
виникли між ОСОБА_4  і позивачем,  а не між ЗАТ „Комерційний банк „Приватбанк
" та позивачем,  а тому в даному
випадку повинні застосовуватись положення
ст. 440 ЦК Української
РСР,  а не положення  ст. 441 ЦК
Української РСР. Оскільки вказані особи звинувачуються у зловживанні
службовим становищем і перевищенні наданих їм повноважень то,  згідно зі
ст. 63 ЦК Української РСР (1963 року),
угода,  укладена від імені другої
особи особою з перевищенням повноважень,
створює,  змінює і припиняє
цивільні права і обов'язки для особи,
яку представляють,  лише в разі
подальшого схвалення угоди цією особою і наступне схвалення угоди особою,  яку представляють,  робить угоду дійсною з моменту її укладення.
У зв'язку з тим,  що відповідачем не були
схвалені договори,  укладені позивачем з
цими особами з перевищенням останніми своїх повноважень,  то цивільні права і обов'язки виникають лише
між цими особами,  що виключає
відповідальність відповідача за вказаними договорами.

При
вирішенні спору суд першої інстанції неповно з'ясував і не прийняв до уваги
положення  ст.  ст.  5,
44 Закону України „Про банки і банківську діяльність",  наказу голови Правління відповідача №1278 від
30 листопада 2000 року,  п.3 „Положення
про Маріупольську філію комерційного банку „ПриватБанк",  наказу самої ОСОБА_4  №36 від 01 червня 2001 року і повноважень
останньої за дорученням №3878,  згідно
яких відсоткові ставки за депозитами були встановлені значно меншими ніж ті
відсотки,  які вказані у договорах з
позивачем.

Крім
того,  апелянт вважає,  що факт внесення позивачем депозитних внесків
відповідачу належними доказами не доведений,
оскільки не ґрунтується на допустимих,
тобто письмових доказах,  а тільки
на поясненнях свідків,  а належним чином
оформлені і підписані касиром прибуткові валютні ордери на ці суми у справі
відсутні.

З огляду
на наведене,  а також вважаючи,  що ніякі кошти позивачем відповідачу за
зазначеними договорами не вносилися,
апелянт вважає безпідставним і висновок суду першої інстанції про
нарахування відсотків на вклад та 3% річних.

Заслухавши
суддю-доповідача,  представника відповідача
ОСОБА_2,  яка підтримала доводи
апеляційної скарги,  представника
позивача ОСОБА_1 -ОСОБА_5,  який заперечував проти скарги,  перевіривши матеріали справи у межах
апеляційного оскарження і доводи апеляційної скарги,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню,  а рішення суду першої
інстанції підлягає залишенню без змін,  з
таких підстав :

Відповідно
до  ст. 308 ЦПК України,  апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни,  якщо визнає,  що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване
по суті правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом
встановлено і це підтверджується матеріалами справи,  що 17.03.2001 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір №5050 про спеціальний строковий депозитний
внесок,  за умовами якого позивач передав
останньому 150000 доларів США
терміном на один рік з виплатою 30% річних. 29.10.2001 року між ними було
укладено договір №1993,  згідно якого
позивач передав відповідачеві 89230 доларів США. 05.11.2001 року між сторонами
було укладено договір № 1977,  згідно
якого позивач передав відповідачеві 200000долларів США на тих же самих умовах.

Постановляючи
рішення суд виходив з того,  що
відповідач не виконав своїх зобов'язань за договорами. Встановлений п.1
договору №5050 від 17.03.2001 року строк його дії мав закінчуватись 17.03.2002
року,  строк дії договору №1993 від
29.10.2001 року

3

мав
закінчуватись 29.10.2002 року,  строк дії
договору №1997 від 5.11.2001 року мав закінчитися 5.11.2002 року,  але згідно п.3 вказаних договорів вони
вважаються продовженими,  якщо протягом 6
місяців вкладник не витребує всю суму внеску (а.с.  4,
85-86).

24.02.2003
року позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення внесків з
нарахованими на них відсотками. Тобто,
позивачем було висловлено своє волевиявлення і поставлено питання про
одностороннє дострокове розірвання договору саме з 24.02.2003 року,  що обґрунтовано врахував суд першої
інстанції.

При
таких обставинах колегія суддів вважає,
що обов'язки відповідача перед позивачем за цими договорами повинні бути
обмежені саме цим строком.

Вимоги
позивача про стягнення на його користь вищевказаних сум з урахуванням індексу інфляції
залишені судом без задоволення,  оскільки
індекси інфляції розраховуються лише відносно національної грошової одиниці
України - гривні.

Таким
чином,  суд першої інстанції стосовно
договорів спеціального строкового депозитного внеску №5050 від 17.03.2001
року,  №1993 від 29.10.2001 року,  №1977 від 05.11.2001 року правильно встановив
обставини справи,  наданим в цій частині
доказам дав належну оцінку і дійшов правильного висновку,  що між сторонами були укладені ці договори і
за цими договорами позивач виконав своє грошове зобов'язання,  а відповідач свої грошове зобов'язання перед
позивачем не виконав і зазначений внесок з відсотками останньому не повернув.

З
доводами скарги про те,  що цивільні
права і обов'язки в даних випадках виникли лише між ОСОБА_4  і позивачем,
а не між ЗАТ „Комерційний банк „Приватбанк" та позивачем погодитися
не можна,  оскільки вони ґрунтуються на
неправильному тлумаченні норм права і суперечать матеріалам справи,  з яких вбачається,  що спір виник щодо укладених 17.03.2001
року,  29.10.2001 року,  05.11.2001 року між ОСОБА_1 та Маріупольською
філією ЗАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" договорів,  за якими позивач вніс грошові кошти у сумі
439230 доларів США на строк 12
місяців з виплатою 30 % річних. Спірний договір від імені банку було підписано
директором Маріупольської філії ЗАТ "Комерційний банк
"ПриватБанк" ОСОБА_4 ,  яка
відповідно до статутних документів та довіреності була уповноважена банком
укладати та підписувати від його імені кредитні та інші договори.

Посилання
в скарзі на недоведеність отримання ЗАТ „КБ
„ПриватБанк" від позивача ОСОБА_1 грошового внеску спростовується
договорами №5050 від 17.03.2001 року,
№1993 від 29.10.2001 року,  №1977
від 5.11.2001 року,  обставинами,  встановленими у відповідності до  ст. 420 Кримінально-процесуального кодексу
України,  постановою Ленінського
районного суду м. Донецька від 03 березня 2005 року,  і підтверджені постановою Ленінського
районного суду м. Донецька від 07 червня 2006 року (а.с. 150-153,  165-171),
які вказують на те,  що ЗАТ „КБ „ПриватБанк"
внески в сумах 57000 доларів США
від ОСОБА_1 отримав. Це підтверджується також

Постановами
про визнання ЗАТ „КБ „ПриватБанк" цивільним позивачем по кримінальній
справі по звинуваченню директора Маріупольської філії відповідача ОСОБА_4  та головного бухгалтера філії ОСОБА_3 в скоєні
злочинів,  передбачених  ст.
ст. 191ч.5,  365ч.3 КК України(в
редакції 2001 року) і  ст. 166 ч.3 КК
України (в редакції 1960 року),  а також
розрахунком завданої шкоди,  доданим до
позовної заяви відповідача в рамках кримінальної справи,  з якого видно,  що до суми збитків ЗАТ КБ „ПриватБанк"
входять і суми вкладів позивача ОСОБА_1 з відсотками.

При
цьому,  колегія суддів вважає,  що доводи скарги відносно порушення
судом  ст. 61 ЦПК України,  не заслуговують на увагу,  тому,
що Ленінський районний суд м. Донецька,
ухвалюючи постанови від 03 березня 2005 року і від 07 червня 2007 року,  мав,
відповідно з п.п.1, 2  ст. 420 КПК
України,  право вирішувати питання про
те,  чи мало

4

місце
суспільно небезпечне діяння,  з приводу
якого порушена справа і чи вчинено це діяння особою,  щодо якої розглядається справа,  а тому вказані постанови правомірно,  в рамках вимог  ст.
ст. 10,  11 ч.1,  59,  60
ЦПК України,  прийняті судом першої
інстанції,  як докази,  що підтверджують обставини,  які мають значення для ухвалення рішення у
цій справі.

Погоджуючись
з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення
втрат від інфляції,  колегія суддів
виходить з того,  що такі висновки і рішення
є законними і обґрунтованими.

Що
стосується доводів скарги відносно зменшення судом процентних ставок за
спірними договорами,  що відповідач
вважає порушенням судом вимог  ст. 11 ЦПК
України,  то,  колегія суддів не приймає їх до уваги
тому,  що відповідно до положень  ст.
ст.  5, 44 Закону України „Про
банки і банківську діяльність",
розмір відсотків по депозитним вкладам встановлюється комерційними
банками самостійно.

З
матеріалів справи вбачається,  що наказом
Голови правління ПриватБанку №1278 від 30 листопада 2000 року були встановлені
правила прийому вкладів,  типи та їх
види,  а згідно п.3 „Положення про
Маріупольську філію комерційного банку „Приватбанк" та наданої директору
філії банку ОСОБА_4  довіреності №3878
від 26 жовтня 2000 року,  остання повинна
була в своїй діяльності керуватися як діючим законодавством,  так і наказами Голови правління банку.

З наказу
Голови Правління З AT
КБ „ПриватБанк" від 28 травня 2001 року №571 вбачається,  що з 01 червня 2001 року відсоткова ставка по
депозитним вкладам на строк 12 місяців у доларах США була встановлена у розмірі 9, 25% річних,  і при сумі першого внеску більшій за 50000
доларів США збільшувалась
на 0, 5%,  а при сумі першого внеску
більшій за 100000 доларів США
збільшувалась на 1%,  тобто максимальний
розмір процентів за вкладами ОСОБА_1 міг складати 10, 25%.

Дані про
те,  що директор Маріупольської філії
комерційного банку „Приватбанк" ОСОБА_4
мала повноваження укладати договори по депозитним вкладам з більш
високими відсотками колегією суддів не встановлені.

Позивач
погодився з прийнятим рішенням в цій частині,
і,  виходячи з вимог ч.1  ст. 303 ЦПК України,  колегія суддів вважає за неможливе втручатись
в рішення в цій частині у відсутність скарги позивача,  а також вважає,  що суд не вийшов за межі заявлених вимог і
ухвалив рішення у відповідності з наведеними нормами права.

Інші
доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне
застосування норм права,  які призвели
або могли призвести до неправильного рішення по справі.

Колегія
суддів вважає,  що в резолютивній частині
рішення допущена описка в частині стягнення відсотків за договором №5050 від 17
березня 2001 року,  а тому треба вказати
суму „25363 долари США"
замість „ 25483, 5 долари США"
і замість загальної суми за цим договором „175483, 5 долари США" зазначити
„175363 долари США",  що не буде суперечити матеріалам справи,  та мотивувальній частині рішення.

З
урахуванням викладеного,  колегія суддів
приходить до висновку,  що рішення суду
постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав
для його скасування немає.

Керуючись  ст.
ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,  -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу представника закритого акціонерного банку комерційний банк «Приватбанк»
ОСОБА_2 відхилити.

5

Рішення
Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 17 вересня 2007 року залишити без
змін.

В
резолютивній частині рішення виправити описку в частині стягнення відсотків за
договором №5050 від 17 березня 2001 року,
зазначивши суму „25363 долари США"
замість „ 25483, 5 долари США"
і замість загальної суми за цим договором „175483, 5 долари США" зазначити
„175363 долари США"

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом
двох місяців з дня набрання чинності шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Верховного Суду України.