АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2007 року                                                                                                  м.  Одеса

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого:
Колеснікова Г.Я

суддів:                Фадєєнко А.Ф.,  Ващенко Л.Г.,
Вадовської Л.М. ,  Процик М. В.,

розглянувши
у судовому засіданні касаційну скаргу касаційну ОСОБА_1 на рішення
Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 29 травня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області від 20
липня 2006 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до Гуляйпільського професійного аграрного ліцея № 28 Запорізької
області про поновлення на роботі і стягнення моральної шкоди,

встановила:

У квітня
2006 року
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом,  в
якому зазначив,  що він працював у
Гуляйпільському аграрному ліцеї №
28 з 1995 року; з 2001 року -заступником
директора з навчально-виробничої роботи з одночасним викладанням спец предметів
загально-теоретичної підготовки; його навантаження на 2005 -2006 р. р. складало 360 часів.

Наказом
від 03.04.2006 р.
позивача звільнено з роботи заступника директора ліцею за  ст.  40 ч. 1 п. 1 КЗпП України - у зв'язку зі
скороченням чисельності та штату працівників.

Посилаючись
на те,  що при попередженні та звільненні
з цієї посади йому не запропонована інша робота,  не надана можливість виконувати роботу
викладача,  позивач просив суд поновити
його на роботі у ліцеї та стягнути моральну шкоду у сумі 10000 грн.

Відповідач
позов не визнав,  стверджуючи,  що у ліцеї була скорочена посада заступника
директора ліцею,  роботи викладача не
було у зв'язку з відсутністю вакансій.

Рішенням
Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 29 травня 2006 року,  залишеного без змін ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 20
липня 2006 року,  у позові відмовлено.

У
касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої та ухвалу апеляційної
інстанції скасувати,  поновити його на
роботі у ліцеї,  посилаючись на порушення
судами вимог трудового законодавства при вирішенні спору про законність його
звільнення з роботи.

Касатор
також посилається на те,  що після його
звільнення,  у червні 2007 року,  відновлена посада заступника директора
ліцею,  а його звільнення було
тенденціозним.

Колегія
суддів вважає,  що скарга ОСОБА_1
підлягає частковому задоволенню,  а
судові рішення - скасуванню
з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відмовляючи
позивачу у позові про поновлення на роботі у ліцеї,  суд першої інстанції,  з висновками якого погодився і апеляційний
суд,  виходив з того,  що позивач відмовився від продовження
трудового договору на контрактній основі,
інших вакансій у

Справа №33ц-1474/07

Головуючий у
першій інстанції Ярош CO.

Доповідач
Фадєєнко А.Ф.                                                             Категорія
ЦП:

2

ліцеї не
було,  тому адміністрація ліцею була
вправі звільнити ОСОБА_1 за  ст.  40
ч. 1 п. 1 КЗпП України.

З такими
висновками суду погодитися неможливо,
оскільки суд дійшов до них без належної перевірки обставин справи та
з'ясування прав і обов'язків сторін.

Згідно  ст.  40 п. 1 КЗпП України
трудовий договір,  укладений на
невизначений строк,  може бути розірваний
власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації
виробництва і праці,  у тому числі
ліквідації,  реорганізації або
перепрофілювання підприємства,
установи,  організації,  скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення
допускається,  якщо неможливо перевести
працівника за його згодою на іншу роботу.

Пленум
Верховного Суду України у п. 19
постанови від 06.11.1992
р. із змінами і доповненнями «Про практику розгляду судами трудових
спорів»,  роз'яснив,  що розглядаючи трудові спори,  пов'язані зі звільненнями за п. 1  ст.  40
КЗпП України,  суди зобов'язані
з'ясувати,  чи дійсно у відповідача мали
місце зміни в організації виробництва і праці,
зокрема ліквідація,  реорганізація
або перепрофілювання підприємства,
установи,  організації,  скорочення чисельності або штату працівників,  чи додержано власником або уповноваженим ним
органом законодавство,  що регулює
вивільнення працівника,  які є докази
щодо змін в організації виробництва і праці,
про те,  що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж
підприємстві,  в установі,  організації,
чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення
на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Додержання
власником або уповноваженим органом порядку вивільнення працівника,  врегульовано статтями 40,  42 і 492 КЗпП України,  а саме: одночасно з попередженням про
звільнення запропонування працівникові іншої роботи на тому самому
підприємстві,  установі,  організації є обов'язковими.

Посилаючись
на порушення його конституційних прав на працю,
позивач у скарзі зазначив,  що на
період звільнення були 2
вакансії,  у тому числі тракториста - машиніста
сільськогосподарського виробництва,  яка
йому не була запропонована. Він має вищу сільськогосподарську освіту,  середньо спеціальну педагогічну освіту (а.с.  55,  56),  посвідчення
водія категорії «В»,  «С»,  посвідчення тракториста - машиніста
категорії «А» та досвід роботи у сільському господарстві.

Ці доводи
позивача,  які для нього є дуже
важливими,  суд не перевірив.

Відповідь на них
у рішенні суду відсутня.

З
матеріалів справи вбачається,  що наказом
адміністрації від 03.04.2006
р. позивач звільнений з посади заступника директора ліцею (а.с.  29).

Позивач з посади
викладача він не звільнявся.

У
тарифному списку викладачів та інших працівників Гуляйпільського професійного
аграрного ліцею на 2005 - 2006 навчальний рік,
з 01 січня 2006 року (а.с.  34) ОСОБА_1тарифікований
як викладач спецпредметів з річним навантаженням 360 годин (а.с.  34).

Суд на
це увагу не звернув та визнав звільнення позивача з роботи викладача,  з якої він адміністрацією ліцею не
звільнявся,  правильним.

На
порушення правил  ст.  11
ч. 2 ЦПК
України стосовно диспозитивності цивільного судочинства,  якою передбачено,  що особи,
які беруть участь у справі,
розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний
розсуд,  не звернув увагу і суд
апеляційної інстанції.

Суд є
органом,  який вирішує спір,  і суд не вправі поза волею учасників процесу
на власний розсуд розпоряджатися їхними правами та обов'язками.

Звільнення
позивача з ліцею з посади заступника керівника не тягне за собою автоматичне
звільнення з посади викладача.

3

У
зв'язку з цим,  суд апеляційної інстанції
правильно звернув увагу на те,  що на
підставі Додатку до Положення про умови роботи за сумісництвом працівників
державних підприємств,  установ та
організацій,  затверджено наказом
Міністерства праці України,  Міністерства
юстиції України,  Міністерства фінансів
України від 28 червня 1993 року № 43,
педагогічна робота керівних та інших працівників учбових
закладів без зайняття штатної посади на тому самому підприємстві,  установі,
організації не є сумісництвом.

Пред'явивши
позов про поновлення на роботі,  позивач
посилався не тільки на незаконність його звільнення з посади заступника
директора ліцею,  але і на те,  що адміністрація ліцею не надала йому
можливості виконувати роботу викладача і саме ці вимоги повинен був вирішити
суд.

Оскільки
рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального
закону,  а суд апеляційної інстанції на
це увагу не звернув,  судові рішення
підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

При
новому розгляді справи суду слід з'ясувати юридичну сутність правовідносин
сторін,  встановити норми матеріального
закону,  які їх регулюють,  уточнити вимоги позивача та з урахуванням
здобутих фактичних даних,  постановити
законне,  обгрунтоване і справедливе
рішення.

Керуючись  ст.
ст.  333,
335,  336 ч. 1 п. 2,
338,  344,  345, 347,
349 ЦПК України,
колегія суддів з касаційного розгляду справ судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу
- ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення
Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 29 травня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області від 20
липня 2006 року
скасувати,  а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції,  іншим
суддею.

Ухвала
апеляційного суду оскарженню не підлягає.