Справа № 22ц-2943/2007                                               Головуючий у 1
інстанції - Трипутіна Т.М.
Категорія- 13                                                                                                    Доповідач-
УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

12
квітня 2007 року                                                                                    м.
Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі: головуючої - Гурової О.М., суддів - Могутової Н.Г.,
Шевченко В.Ю., при секретарі - Баранові В.В., за участю - позивачки та її
представника,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької області від 22 січня 2007 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування квартири, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною
скаргою на рішення Совєтського райсуду
м. Макіївки від 22 січня 2007 року, яким відмовлено у визнанні недійсним
договору в зв"язку з пропуском строку для звернення до суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати зазначене
рішення у зв'язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам по
справі та порушенням норм матеріального і процесуального права. Суд не звернув
уваги на те, що в позовній заяві вона просила визнати недійсним договір
дарування квартири з підстав, передбачених ст. 235 ч.2 ЦК України і прийняв
рішення, посилаючись на вимоги ст.ст. 727,728 ЦК, що стосуються умов розірвання
договору, а не визнання його недійсним. Безпідставно суд прийшов до висновку
про пропуск нею строку позовної давності, оскільки тільки в вересні 2006 року
вона дізналась про порушення її права власності на житло. Вважала, що
відповідачка ввела її в оману як стару жінку, яка не розуміла змісту документу,
який підписувала.

Суд першої інстанції, відмовляючи у визнанні недійсним договору дарування,
посилався на ст.ст. 727, 728 ЦК
України, які передбачають підстави та позовну давність до вимог про
розірвання договору дарування і прийшов до висновку про те, що фактів на
підтвердження вчинення відповідачкою злочину проти життя або власності ОСОБА_1
суду не представлено. Разом з тим, суд визначив, що право позивачки на вибір
укладання договору дарування чи договору довічного утримання порушено, але
враховуючий пропуск річного строку для звернення до суду, відмовив в
задоволенні позову.

Заслухавши доповідача суддю Гурову
О.М., пояснення позивачки та її представника, перевіривши матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду - скасуванню з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 311 ч.І п.5 ЦПК України, рішення суду підлягає
скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд розглянув не всі
вимоги і цей недолік не міг бути усунений ухваленням додаткового рішення судом
першої інстанції.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона просила визнати недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що сторонами був укладений
удаваний правочин.

Згідно з вимогами ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою,
п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд першої інстанції при розгляді вказаного позову не перевірив обставин,
на які посилалась позивачка, не встановив чи було вільним волевиявлення ОСОБА_1
при укладенні договору дарування і чи відповідало воно її внутрішній волі, як
це передбачено ч.3 ст. 203 ЦК
України.

Замість наведеного, судом фактично з"ясовувалась наявність підстав,
передбачених ст. 727 ЦК України,
для розірвання договору дарування на вимогу дарувальника, хоча ОСОБА_1 позовні
вимоги про розірвання договору дарування не заявлялись. Враховуючи викладене, у
суда не було
підстав і для застосування річного строку позовної давності до позовних вимог
ОСОБА_1

В апеляційній скарзі і в судовому засіданні апеляційної інстанції позивачка
наполягала на тому, що відповідачка ввела її в оману і вона вважала, що
підписувала договір довічного утримання, а не договір дарування квартири.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що відвозив позивачку та відповідачку до
нотаріуса і в машині між ними шла
мова про укладення ОСОБА_1 заповіту на ім"я ОСОБА_2.

Вказані обставини свідчать про те, що судом не були уточнені позовні вимоги
позивачки, оскільки вимоги ст.235 ч.2 ЦК
України передбачають добровільний намір обох сторін на приховання іншого
правочину, замість вчиненого ними. В судовому засіданні встановлено, що такого
волевиявлення з боку ОСОБА_1 не було.

Більше того, суд під час розгляду справи на підставі здобутих доказів таки
прийшов до висновку про порушення права позивачки на вибір укладання договору,
але безпідставно застосував до вимог про визнання договору недійсним строк
позовної давності, передбачений для вимог про розірвання договору дарування.

З урахуванням викладеного, рішення суду не може залишатись без змін і
підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду слід уточнити позовні вимоги ОСОБА_1 і в
залежності від встановленого розглянути їх по суті.

Керуючись ст.
ст. 311, 314-315 ЦПК України, Апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької від 22 січня 2007
року скасувати, справу повернути на новий розгляд в той же суд в іншому складі
суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання
законної сили.