Справа №22ц-2417/07                                                     Суддя
першої інстанції Франчук О.Д.
29                                                 Суддя-доповідач
апеляційного суду Козаченко В.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06   грудня 2007 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного

суду Миколаївської області в складі:

Головуючої
Буренкової К.О.,

суддів:
Довжук Т.С. ,  Козаченка В.І.,

при секретарі
судового засідання Танцуриній С.
М. ,

за участю:
позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши в
відкритому судовому засіданні в м.
Миколаєві цивільну справу

за апеляційною
скаргою ОСОБА_1

на
рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 жовтня 2007
р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визначення порядку користуван­ня
жилим приміщенням і усунення перешкод у користуванні квартирою та зустрічним по­зовом
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину кварти­ри,

ВСТАНОВИЛА:

07   серпня 2007 р. ОСОБА_13вернувся
до суду з позовом до ОСОБА_3
і

ОСОБА_4про визначення порядку користування АДРЕСА_1 та зобов'язати
відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні цією квартирою.

Позивач
вказував,  що спірна двокімнатна квартира
була приватизована ним і відпо­відачами в 1995 р. і належить їм на праві
спільної часткової власності. Після розірвання шлюбу між ним та
відповідачкою,  він в указаній квартирі
не проживає,  у зв'язку з тим,  що відповідачі не допускають його в квартиру,  хоча він там зареєстрований з 1986 р.

Посилаючись на
викладені обставини,  позивач просив суд
визначити порядок корис­тування спірною квартирою,  виділивши йому в користування жилу
кімнату,  площею 11, 5 кв. м,  а відповідачам - жилу кімнату,  площею 15,
6 кв. м,  залишивши в загальному
корис­туванні допоміжні приміщення квартири. Позивач також просив суд
зобов'язати відпові­дачів не чинити йому перепон у користуванні спірною
квартирою.

17
вересня 2007 р. відповідачі подали до суду зустрічний позов,  в якому просили ви­знати за ними право
власності на 1/3 частку цієї квартири в порядку набувальної давності,  посилаючись на не проживання позивача в
зазначеній квартирі з 1995 р.

Рішенням
Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 жовтня 2007 р. в задоволенні як
первісного,  так і зустрічного позовів
відмовлено.

В    апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_1,  посилаючись на неправильне
застосу­вання місцевим судом норм матеріального права та порушення норм
процесуального пра­ва просив скасувати рішення суду лише в частині вирішення
первісного позову та ухвали­

ти в цій частині нове рішення про задоволення його вимог.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення позивача та
його представника,  дослідив­ши матеріали
справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,  колегія судців вважає,  що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

2

Відповідно
до  ст.  213 ЦПК
України рішення суду повинно бути законним і обгрун­тованим.  Законним є рішення,  яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом.  Обґрунтованим є рішення,  ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин,  на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і за­перечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні первісного позову районний суд ви­ходив з
того,  що визначення порядку користування
спірною квартирою за варіантом,  який
пропонує позивач,  неможливо,  оскільки такий порядок суттєво ущемляє прав
сторін. А доказів того,  що відповідачі
чинять йому перепони в користуванні спірною квартирою,  ОСОБА_1 не надав.

Між
тим,  не з усіма висновками суду першої
інстанції при вирішенні справи можна погодитись,  оскільки він,
всупереч вимогам  ст.  212 ЦПК України,  дійшов до них без на­лежної оцінки наявних у
справі доказів,  що мають значення для
справи,  та не у всіх випа­дках правильно
застосував норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідно­сини.

Так,  з матеріалів справи вбачається,  що відповідно до Свідоцтва про право
власності,  виданого сторонам органом
приватизації 21 грудня 1995 p.,  спірна квартира належить їм на праві часткової власності
(кожному по 1/3) і складається з двох жилих кімнат,  площею 15, 9 та 11, 6 кв. м,  кухні - 7, 8 кв. м,  вбиральні - 1, 3 кв. м,  ванної кімнати - 2, 6 кв. м,  кори­дору - 9, 6 кв. м і лоджії - 1, 7 кв. м.

Як
позивач,  так і відповідачі належним
чином зареєстровані в цій квартирі: ОСОБА_1і ОСОБА_3 - з 1986 p.,  а ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1,  - з 2006 р.

Шлюб між
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був розірваний 17 лютого 1995 р. і з того часу позивач у
спірній квартирі не проживає,  але не відмовився
від свого права влас­ності на 1/3 частку цієї квартири та намагається в
судовому порядку визначити порядок користування нею. А відповідачі,  в свою чергу,
намагаються припинити його право влас­ності шляхом викупу його частки.

За таких
обставин не викликає заперечень висновок суду щодо відсутності правових підстав
для визнання за відповідачами права власності на 1/3 частку квартири в порядку
набувальної давності.

Такий
висновок суду відповідає правилам,
викладеним в  ст.  344 та п. 8 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України,  за якими право власності на нерухоме майно
може бути визнано за особою в порядку набувальної давності лише в тому
випадку,  якщо така особа добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти ним протягом 10 років,  починаючи з 01 січня 2001 р.

Також
виглядає обгрунтованим висновок суду щодо неможливості виділення в кори­стування
позивача жилої кімнати площею 11, 6 кв. м,
оскільки в цьому разі на долю відпо­відачів випаде жила кімната площею
15,  6 кв. м,  що істотно ущемляє їх право на рівне з
позивачем право користування спірною квартирою. До того ж,  ч. 2
ст.  50 ЖК України не допускає
заселення однієї кімнати особами різної статі,
старшими за дев'ять років,  крім
подружжя.

Разом з
тим,  не можна погодитись з висновком
місцевого суду щодо відмови в задо­воленні вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод
в користуванні спірною кварти­рою через наступне.

Згідно
ч. 1  ст.
321 ЦК України
право власності є непорушним.  Ніхто не
може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім
того,   ст.  150 ЖК України визначено,  що громадяни,
які мають у приватній вла­сності квартиру,  користуються нею для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати,  дарувати,  заповідати,
здавати в оренду,  обмінювати,  закладати,
укладати інші не заборонені законом угоди.

3

До того ж,   ст.  155 ЖК України
встановлені гарантії прав громадян,  які
мають у при­ватній власності квартиру. Зокрема: квартири,  що є у приватній власності громадян,  не може бути в них вилучено,  власника не може бути позбавлено права
користування квар­тирою,  крім
випадків,  установлених законодавством
України.

Відповідачі
не оспорюють право позивача на 1/3 частку спірної квартири,  але проти­правно не дозволяють користуватись
ОСОБА_1 своєю власністю.

Однак,  ухвалюючи оскаржене рішення,  місцевий суд не звернув належної уваги на
зазначені вимоги цивільного і житлового права,
процесуального закону та перелічені об­ставини справи,  а тому дійшов' помилкового висновку,  що відповідач втратив право кори­стуватись
спірним житлом.

У
зв'язку з викладеним та відповідно до вимог пунктів 3,  4 ч. 1
ст.  309 ЦПК України,  рішення місцевого суду в частині відмови в
задоволенні вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою підлягає
скасуванню з постановлениям
в цій частині нового рі­шення про задоволення такого позову.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
309,  313-316 ЦПК України
року,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 жовтня 2007 р. в частині
вирішення первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рі­шення.

Позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні АДРЕСА_1.

В іншій частині
вказане рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення,  але може бути оскаржено безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох мі­сяців.