Справа № 22ц-8952                                                      Головуючий
в 1 інстанції -Князьков
Категорія-   9                                                                               Доповідач-
РІШЕННЯ

Іменем  України

25 грудня  2007 року
Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-
судді Пономарьової О.М.

суддів- Бабенка П.М.  , Бондаренко Л.І.

при секретарі:
Артамоновій C.O.

за
участю: представника позивача ОСОБА_2,  розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку
апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства „Еластомір" ( далі-
ВАТ) на рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 25 жовтня 2007
року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ВАТ „Еластомір" про
стягнення винагороди за використання раціоналізаторської пропозиції ,  зустрічному позову ВАТ „Еластомір" до
ОСОБА_1 про визнання раціоналізаторської пропозиції такою,  що не відповідає вимогам законодавства і про
визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У липні
2004 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про
стягнення з ВАТ „Еластомір" на його користь винагороду за використання
раціоналізаторської пропозиції в розмірі 68 105 грн.

На
обґрунтування позову послався на те,  що
у лютому 2000 року він одержав посвідчення на раціоналізаторську пропозицію №
641 „Монтаж мінікотельні для створення нормальних температурних умов на робочих
місцях і в побутових приміщеннях,  а
також одержання гарячої питної води на господарсько-побутові цілі" ( далі
- раціоналізаторська пропозиція),  яку
використовує відповідач та який уклав з ним договір,  згідно якому він повинен сплатити йому
винагороду в розмірі 10% за два роки від прибутку,  одержаного в результаті використання
рацпропозиції,  яка складає 681053, 03
грн.

За
перший рік використання рацпропозиції йому сплачено 68105 грн.,  але за другий рік сплатити таку ж суму
винагороди відповідач йому відмовив.

Відповідач
у свою чергу звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання
вказаної раціоналізаторської пропозиції таким,
що не відповідає вимогам законодавства і такою , що не є
раціоналізаторською та визнати недійсним договір про встановлення розміру та
термінів виплати винагороди за раціоналізаторську пропозицію.

На
обґрунтування позову послався на те,  що
фактично вказана раціоналізаторська пропозиція не відповідає вимогам
законодавства,  а саме п.9 Указу
Президента України № 479/92 від 18.09.1992 року „Про тимчасове положення про
правову охорону об'єктів промислової власності і раціоналізаторських пропозицій
в Україні" ,  оскільки підприємство
від використання її несе збитки,  раніше
складений підприємством розрахунок фактичного економічного ефекту від
використання раціоналізаторської пропозиції не вірний,  оскільки відображає лише факт зменшення
споживання природного газу у цілому,  а
не економічний ефект. Позивачеві сплачено винагороду за перший рік її
використання безпідставно.

Рішенням
Ворошиловського міського суду м. Донецька від 25 жовтня 2007 року первинний
позов задоволено частково,  стягнуто з
відповідача на користь позивача ОСОБА_1 винагороду за використання
раціоналізаторської пропозиції в сумі 11 083 грн.70 коп.,  витрати на проведення судової експертизи в
сумі 1055 грн.,  всього 12 138, 70 грн. а
також судовий збір

в сумі
17, 70 грн. В решті
його позовних вимог,  а також в
задоволенні зустрічного позову відмовлено..

На
вказане рішення принесено апеляційну скаргу представником ВАТ,  який просить рішення суду в частині
часткового задоволення позову ОСОБА_1 скасувати,  ухвалити нове рішення,  яким відмовити позивачеві ОСОБА_1 в
задоволенні позову ,  посилаючись на
те,  що це рішення ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального права.

Зазначив,  що раціоналізаторська пропозиція позивача не
відповідає вимогам законодавства,  а
договір між ним та підприємством про використання її був укладений під впливом
обману зі сторони позивача,  якому було
відомо,  що його рацпропозиція не є і не
може бути раціоналізаторською,  а її
впровадження може нанести істотну шкоду виробничому процесу.

Суд,  вирішуючи справу , не тільки сам не
вирішив,  але й не поставив на вирішення
експертизи питання про те,  чи мала місце
сама раціоналізаторська пропозиція,  та
не врахував висновків судової експертизи об'єкту інтелектуальної
власності,  якою встановлено,  що економічний ефект від рацпропозиції
позивача складає 164 434, 00 грн. за 2 роки,
а сума винагороди ( 10%) за два роки складає 15 443, 40 грн.,  на той час,
коли позивач отримав від підприємства суму винагороди 68 105, 00 грн.

Рішення
суду щодо зустрічного позову в апеляційному порядку ніким із сторін не
оскаржене.

В судове
засідання апеляційного суду представник апелянта не з'явився,  повідомлений про час та місце розгляду справи
належним чином.

Представник
позивача ОСОБА_2
просив апеляційну скаргу відхилити,
рішення суду залишити без змін,
зазначивши,  що рішення суду
першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального
права.

Вислухавши
доповідь судді апеляційного суду ,
пояснення представника позивача ,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги ,
апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити,  рішення суду про часткове задоволення позову
ОСОБА_1 скасувати з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Відповідно до
вимог  ст. .213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є
рішення,  яким суд,  виконавши всі вимоги цивільного
судочинства,  вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим
є рішення,  ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин,  на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені* в судовому засіданні.

Судом
першої інстанції встановлено,  що
29.12.1999 року позивачем ОСОБА_1 на ім'я керівника ВАТ „Еластомір" подана
заява на раціоналізаторську пропозицію № 641 „Монтаж мінікотельні для створення
нормальних температурних умов на робочих місцях і в побутових приміщеннях,  а також одержання гарячої питної води на
господарсько-побутові цілі". Дана пропозиція визнана фахівцями
підприємства раціоналізаторською,
позивачеві видано посвідчення на вказану пропозицію яка прийнята до
впровадження.

Згідно
договору між позивачем та ВАТ ,
укладеного у лютому 2000 року,
передбачена винагорода позивачеві за використання рацпропозиції в
розмірі 10% за кожний з двох років безперервного її використання від розміру
економічного ефекту.

За
перший рік використання раціоналізаторської пропозиції за період з 01.02.2000
року по 1.02.2001 року позивачеві було сплачено 68 105 грн. винагороди.

Відповідач
ВАТ надалі відмовив йому у сплаті винагороди за другий рік використання
рацпропозиції,  мотивуючи тим,  що вона не відповідає вимогам
законодавства,  оскільки знижує
надійність та інші показники якості продукції,
погіршує умови праці,  якість
робіт і не може бути визнана раціоналізаторською.

Але
відповідно до висновків судової експертизи та додаткової судової експертизи
об'єктів інтелектуальної власності,  в
результаті використання зазначеної
раціоналізаторської

пропозиції
на підприємстві відповідача мав місце економічний ефект як у першому році її
використання в сумі 53 597,  так і у
другому році використання в сумі 110 837 грн.

Частково
задовольняючи позов ОСОБА_1 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову
,  суд першої інстанції дійшов висновку
про те , що пропозиція № 641 „Монтаж мінікотельні для створення нормальних
температурних умов на робочих місцях і в побутових приміщеннях,  а також одержання гарячої питної води на
господарсько-побутові цілі" є раціоналізаторською ,  відповідає п.9 Указу Президента України від
18.09.1992 року „Про тимчасове положення про правову охорону об'єктів
промислової власності і раціоналізаторських пропозицій в України" ( далі-
Указу) ,  тому відповідач повинен
сплатити позивачеві 10% від суми економічного ефекту за другий рік використання
її в сумі 11083 грн. 70 коп..

Проте з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на
користь

позивача вказаної суми винагороди погодитись неможливо,  оскільки висновки суду в цій

частині не відповідають встановленим обставинам       справи та вимогам матеріального   і

процесуального
закону.

Суд
надав неналежну оцінку доказам у справі,
не врахував , що у відповідності до вимог п.53 Зазначеного вище Указу та
укладеного між позивачем та відповідачем ВАТ договору про використання
раціоналізаторської пропозиції позивач має право на винагороду в розмірі 10
відсотків доходу одержуваного щорічно підприємством від використання
рацпропозиції за два роки використання її.

Позивач
не довів доказами,  що він має право на
отримання від ВАТ по 68 105 грн. за два роки використання рацпропозиції.

Розрахунок
економічного ефекту від використання рацпропозиції,  який складено начальником та замісником
начальника ПТВ відповідача де зазначена сума економічного ефекту 681 053, 05
грн. за перший рік використання рацпропозиції ( т.1 а.с.  15) спростовується відповідачем і суперечить
висновкам зазначеної вище судової експертизи,
де зазначено,  що позивач мав
право на одержання за перший рік використання рацпропозиції 10% від сумі
економічного ефекту 53 597 грн.,  тобто
винагорода складає 5 359,  70 грн.,  а за другий рік 110 837 грн. х 10%= 11083, 70
грн. (т.1 а.с.  129-138,  т.2 ах. 2-15)

Тобто ,
разом позивач мав би отримати 16 4443,
40 грн. за два роки використання рацпропозиції,  але він лише за один рік отримав суму,  яка майже в чотири рази перевищує суму,  визначену
висновком експертизи,  який ніхто
із сторін не оспорює.

Крім
того,  суд не звернув уваги на те,  що з підстав неправильного розрахунку
економічного ефекту відповідач анулював наказом від 29.04.2004 року № 7
свідоцтво про раціоналізаторську пропозицію № 641,  яке було видано раніше позивачеві та припинив
виплату винагороди за даною рацпропозицією ( т. 1 а.с.  21 )

Проте
позивач ОСОБА_1 не оспорив наказ про анулювання свідоцтва про
раціоналізаторську пропозицію у встановленому законом порядку,  суд першої інстанції не врахував , що чинне свідоцтво
про раціоналізаторську пропозицію є однією з підстав для виплати винагороди за
її використання.

За
вказаних обставин суд першої інстанції не мав правових підстав для часткового
задоволення позову про стягнення винагороди за другий рік використання
раціоналізаторської пропозиції.

Згідно
із п.п.3, 4  ст. 309 ЦПК України
невідповідність висновків суду обставинам справи,  порушення або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення .

Тому
апеляційну скаргу слід задовольнити,
рішення суду у вказаній частині скасувати,  ухвалити нове рішення,  яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його
позову про стягнення винагороди та інших сум.
В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
п.3, 4 ч.1  ст. 309 ,  313-316 ЦПК України,  апеляційний суд ,

ВИРІШИВ :

Апеляційну
скаргу ВАТ „Еластомір" задовольнити.

Рішення
Ворошиловського районного суду М. Донецька від 25 жовтня 2007 року в частині
стягнення з ВАТ „Еластомір" на користь ОСОБА_1 винагороди за використання
раціоналізаторської пропозиції в сумі 11 083,
70 грн.,  витрат на проведення
судових експертиз в сумі 1055 грн. та судового збору в сумі 17, 70 грн. скасувати
,   ухвалити нове рішення.

Відмовити
ОСОБА_2 в задоволенні позову до Відкритого акціонерного товариства
„Еластомір" про стягнення винагороди за використання раціоналізаторської
пропозиції.

В решті рішення
суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня його проголошення.