Справа № 22-224607 р.                                      Головуючий по 1 інстанції - Шишова О.О.
Категорія - 26                                                               Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10 квітня 2007 p.
Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого                                Лоленко
А.В.

суддів:                                                      Бондаренко
Л.І.

Шамрило Л.Г.

при секретарі:                                                                 Проляпа
О.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою представника позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_1 на рішення Будьоннівського
районного суду м. Донецька від 13 грудня 2006 р. по цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до виконкому Будьоннівської районної в м. Донецьку ради про визнання
права власності на 12 частину жилого будинку в порядку спадкоємства, за заявою
та за позовом ОСОБА_4 до виконкому Будьоннівської районної в м. Донецьку ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, продовження
строку на прийняття спадщини та про визнання договору дарування недійсним, за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-я особа виконком Будьоннівської районної
в м. Донецьку ради про визнання договору дарування недійсним і визнання
зазначеного договору договором купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька від 13 грудня 2006 р.
позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено: встановлено, що позивач є рідним братом
ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 p.; позивачу визначено додатковий строк для подання заяви до
нотаріальної контори для прийняття спадкового майна після смерті його брата
ОСОБА_5 протягом шести місяців після вступу рішення в законну силу; визнано
недійсним договір дарування 12 частини жилого будинку АДРЕСА_1, укладений
18.04.2006 р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_2.
за реєстром НОМЕР_1. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання за нею права власності на 12 вищезазначеного будинку в порядку
спадкоємства після смерті ОСОБА_5 В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання договору дарування 12 частини жилого будинку АДРЕСА_1, укладеного
18.04.2006 р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_2.
і зареєстрованого у реєстрі за НОМЕР_1, недійсним та визнання цього договору на
підставі ч.2 ст.235 ЦК України договором купівлі-продажу відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_1
приніс апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та постановити нове
рішення, яким відмовити  у  задоволенні
позову  ОСОБА_4  в
частині  визнання  недійсним
договору

дарування від 18.04.2006 р.
за реєстром НОМЕР_1 і задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм
матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги
підтримав і просив скаргу задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_6
заперечувала проти доводів скарги, вважаючи їх необгрунтованими, просила
скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Позивачка ОСОБА_3 та представник виконкому Будьоннівської районної в м.
Донецьку ради в судове засідання апеляційного суду не явилися, про час та місце
розгляду справи були повідомлена належним чином, про що свідчать відомості про
отримання судової телеграми та судової повістки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_1, заперечення
представника ОСОБА_4 ОСОБА_3, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи
скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника позивачки
ОСОБА_2 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини,
які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Згідно ч.І ст.308 ЦК
України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно договору дарування від
18.04.2006 p.,
посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_2. і зареєстрованого у реєстрі за
НОМЕР_1, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 12 частину жилого будинку, розташованого
за адресою: АДРЕСА_1. Про наявність судового спору відносно цього майна, що
залишилось після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_3 знала, оскільки про розгляд справи з
цього приводу у Апеляційному суді Донецької області на 25.04.2006 р. була
повідомлена 17.04.2006 p.,
тобто за день до укладення договору дарування. Рішення суду першої
інстанції, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на спірну частину
зазначеного жилого будинку і на підставі якого укладено договір дарування, було
скасовано апеляційною інстанцією. При укладанні договору дарування нотаріусом
сторанам договору роз'яснено наслідки укладання договору, договір підписали
власноручно ОСОБА_3 і ОСОБА_2,
що не оспорювалося ними в ході розгляду справи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання договору дарування від
18.04.2006 р. за реєстром НОМЕР_1 і відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2
про визнання цього договору недійсним та визнання його договором
купівлі-продажу на підставі ч.2 ст.235 ЦК
України, суд першої інстанції виходив з того, що, ОСОБА_3 не мала права
розпоряджатися майном, відносно якого існував спір у суду, підстави її права
власності на спірне майно були судом скасовані. Судом не прийняті до уваги
доводи ОСОБА_2 про те, що між нею і ОСОБА_3 в дійсності існував намір,
направлений на укладання договору купівлі-продажу з посиланням на попередній і
додатковий договори купівлі-продажу відповідно від 1 та 20 березня 2006 р. та
акт виконаних робіт від 18.04.2006 p., оскільки
спірний правочин свідчить про зміну у подальшому наміру сторін і направленість
волевиявлення ОСОБА_3 і ОСОБА_2 саме на укладання договору дарування.

Висновки суду
відповідають матеріалам справи і вимогам закону.

У відповідності з ч.3 ст.215 ЦК
України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставі,
встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст.235 цього Кодексу удаваним є правочин , який вчинено сторонами
для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що право­чин був вчинений сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами
щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно договору дарування,
посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу
ОСОБА_2. 18.04.2006 р. за

реєстром НОМЕР_1, дарувальник ОСОБА_3 подарувала, а обдарована ОСОБА_2 прийняла в дар
12 частину жилового будинку за адресою: АДРЕСА_1, що належить дарувальнику на
праві особистої власності на підставі рішення Будьоннівського районного суду м.
Донецька від 14.11.2005 р. і зареєстрованого в БТІ м. Донецька 28.12.2005 р.
Сторони оцінили цей дар в 22251 грн. Дарувальник свідчить, що 12 частина
будинку до моменту укладення цього договору нікому іншому не відчужена, не
перебуває під забороною (арештом), а також під заставою не перебуває, не є
предметом судового спору ... (а.с.185). Ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 25.04.2006 р. вищезазначене рішення суду першої інстанції скасовано
і справу повернуто на новий розгляд в той же суж в іншому складі (а.с.93-94).
Про розгляд справи в апеляційній інстанції ОСОБА_3 була повідомлена 17.04.2006
р. (а.с.88).

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про недійсність
оспорюваного ОСОБА_4 договору дарування на підставі ст.ст. 203,215 ЦПК України.

Відповідно до ст.717 ЦК
"України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно
майно (подарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного
вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування.

Зміст укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 договору дарування від 18.04.2006 р.
не передбачає встановлення будь-яких обов'язків обдаровуваного вчиняти на
користь дарувальника будь-яких дій (а.с.185). Попередніми договорами
підтверджується отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 01.03.2006 р. завдатку в сумі 500
доларів США, 20.03.2006
p. додаткового
завдатку в сумі 300 доларів США
в рахунок оплати за договором купівлі-продажу 12 частину жилового будинку за
адресою: АДРЕСА_1 за узгодженою з покупцем ціною 18800 доларів США, який сторони
мають намір оформити не пізніше 21.04.2006 р. (а.с.186,187). З акту виконаних
робіт від 18.04.2006 р. видно, що ОСОБА_2 оплатила менеджеру з продажу агенції
нерухомості „Ваш Новий будинок" ОСОБА_7 600 доларів США за виконану роботу
у відповідності з її замовленням з пошуку варіантів квартири (будинку) та у
зв'язку з підібраним варіантом, а саме 12 частину жилового будинку за адресою:
АДРЕСА_1, що належть ОСОБА_3 (а.с.188).

Згідно ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що
видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором
платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо
не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів,
є завдатком, вона вважається авансом.

Суд першої інстанції підставно не прийняв до уваги доводи ОСОБА_2 про
фактичне укладення договору купівлі-продажу, оскільки остання не довела
отримання ОСОБА_3 від неї 18 800 доларів США
за продану 12 чатину жилового будинку за адресою: АДРЕСА_1, а позовні вимоги
про повернення суми авансу, отриманого ОСОБА_3 за вищезазначеними попередніми
договорами, остання не заявляла.

Таким чином, судом не встановлено, що договір дарування від 18.04.2006 р.
був укладений сторонами для приховання іншого правочину, а саме договору
купівлі-продажу, який вони насправді уклали. Тому у суду не було передбачених
законом підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору
дарування удаваним правочином і визнання зазначеного договору договором купівлі-продажу
на підставі ст.235 ЦК України.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та
процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.
303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Будьоннівського районного суду м. Донецька від 13 грудня 2006 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.