Справа № 22-4099/2007                      Головуючий по 1-й інстанції
Категорія-5                                            суддя
Доповідач-суддя
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2007 року                                                     м.  Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі головуючого: судді Шабанової ВО.,  суддів: Стратіло В.І.,  Резникової Л.В.,  при секретарі Стефановій І.М. ,  з участю представника позивача ОСОБА_4.,  представника відповідача ОСОБА_3.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду в м.  Донецьку справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 2 березня
2007 року у справі за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про розподіл майна,  визнання права власності на 1/2 частину
квартири та стягнення компенсації,  -

ВСТАНОВИВ:

05 12.2007 року
ОСОБА_1 звернувся з позовом доОСОБА_2. про розподіл сумісного майна,  вказуючи,
що з відповідачкою він перебував у шлюбі з 11.01.2003 р. Перед
укладенням шлюбу його дід ОСОБА_5. дав гроші на придбання двокімнатної квартири
за адресою АДРЕСА_1,  де зараз проживає
відповідачка. Оскільки сумісне життя з нею не склалося,  9.02.2006 року шлюб між ними розірвано.

Під час шлюбу
було придбано також інше майно: холодильник,
відеомагнітофон,  касети,  телевізор,
кухонний гарнітур,  титан,  телефон,
унітаз,  стін ка. Частину
вказаного майна також вони придбали за гроші,
які дав його дід,  а частину майна
він придбав у кредит. Загальна вартість сумісного майна,  що було придбане у період шлюбу становить 34900 грн.

Оскільки
відповідачка проживає у спірній квартирі і користується нею,  а також іншим майном,  позивач просив постановити рішення,  яким,
зобов'язати відповідачку сплатити йому компенсацію вказаного спірного
майна у розмірі 50% його
вартості.

У судовому
засіданні позивач змінив позовні вимоги і просив визнати за ним право власності
на Уг частину спірної квартири,  залишити
її у власності відповідачки,  а її
зобов'язати сплатити йому грошову компенсацію вартості 12 частини квартири у
сумі 14000 грн.,  виходячи з вартості квартири,  встановленої висновками будівельно-технічної
експертизи. Вказував,  що спір з приводу
розподілу іншого майна,  зазначеного у
його позовній заяві,  вирішений у
добровільному порядку.

Рішенням
Дзержинського міського суду Донецької області від 2 березня 2007 року позов
задоволено частково.

Суд визнав право
власності на 1/2 частину квартири,
розташованої за адресою:АДРЕСА_1 за ОСОБА_1,  а в
решті позовних вимог відмовив.

2

ОСОБА_2.,  не погодившись
з таким рішенням,  подала
апеляційну скаргу,  де вказує,  що рішення є незаконним,  висновки суду не відповідають обставинам
справи,  судом першої інстанції
неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

При цьому
апелянт посилалася на те,  що суд першої
інстанції не врахував,  що спірна
квартира була придбана за її власні кошти,
до яких позивач ніякого відношення не має. За договором купівлі-продажу
від 7.09.2004 р. від імені продавця виступала її мати ОСОБА_2.,  яка діяла на підставі довіреності з правом
відчуження квартири,  а покупцем була
тільки вона. Гроші на придбання спірної квартири їй дав її батько
ОСОБА_3.,  який 9.07.2003 р. отримав
одноразову допомогу у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві.

На думку
апелянта суд не дав належної оцінки показанням свідків,  які підтвердили вказані обставини.

У
апеляційній скарзі висловлене прохання про скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У
судовому засіданні в апеляційній інстанції представник відповідачки повністю
підтримав вимоги апеляційної скарги.

Представник
позивача заперечувала проти скарги,
просила її відхилити,  а рішення
суду залишити без змін.

Заслухавши
доповідача,  пояснення представників
сторін,  перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження,  апеляційний суд вважає,  що скарга підлягає відхиленню,  а рішення суду першої інстанції підлягає
залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно
до  ст. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає рішення суду без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судом
встановлено,  підтверджено матеріалами
справи і сторонами не заперечується,  що
позивач ОСОБА_1 та відповідачкаОСОБА_2. з 11
січня 2003 року
перебували у шлюбі,  який зареєстровано
виконкомом Артемівської міської ради м.
Дзержинська Донецької області,  що
підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1(а.с. 4). Цей шлюб
розірвано рішенням Дзержинського міського суду від 08.07.2005 р. (а.с.
5),  а свідоцтво про розірвання шлюбу
видане 09.02.2006 року ( а.с. 6).

Згідно з
договором купівлі -продажу від 07.09.2004
рокуОСОБА_2. купила за 1000 грн. у ОСОБА_6
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 49,
7 кв.м,  у тому числі жилою площею 30, 0 кв.м.  Цей договір посвідчений приватним нотаріусом
м. Дзержинська (а.с. 21).

Таким
чином,  суд першої інстанції обґрунтовано
дійшов висновку про те,  що сторони у
період шлюбу придбали спірну квартиру,
яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,  як це передбачено ч.1  ст. 60 Сімейного Кодексу України,  де вказано,
що майно,  набуте подружжям за час
шлюбу,  належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.

Суд відхиляючи
доводи відповідачки про те,  що квартира
не є спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки придбалась за її особисті гроші,  які надав їй батько,  обґрунтовано виходив з того,  що вони є недоведеними.

3

Відповідно
до ч.1 п.3  ст. 208 ЦК України правочини
фізичних осіб між собою на суму,  що
перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян,  належить вчиняти у письмовій
формі.

Суд
правильно посилався на вимоги ч.2  ст. 59
ЦПК України,  де вказано,  що обставини,
які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,  не можуть підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду
на викладене суд обґрунтовано визнав,  що
договір купівлі-продажу спірної квартири,
який сторонами не оскаржується,
укладений в період шлюбу і він не містить у собі свідчень про отримання
коштів відповідачкою на придбання будинку від інших осіб.

Показання
свідків з боку відповідачки та доводи відповідачки про те,  що від імені продавця ОСОБА_6 під час
укладення угоди купівлі-продажу спірної квартири за довіреністю виступала її
мати,  не спростовують висновків суду
першої інстанції щодо придбання квартири подружжям під час шлюбу.

Суд
першої інстанції також обґрунтовано не прийняв до уваги показання свідків з
боку позивача щодо придбання спірної квартири за кошти його діда.

Апеляційний
суд вважає,  що суд,  посилаючись на  ст. 60,
ч.3  ст.  61,  ст70 СК України,
правильно визнав за позивачем право власності на 1/2 частину спірної
квартири.

Таким
чином,  задовольняючи позов ОСОБА_1. та
визнаючи за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири,  суд діяв у межах заявлених вимог і на
підставі чинного законодавства.

Відмовляючи
у стягнення з відповідачки на користь позивача грошову компенсацію,  суд першої інстанції,  правильно посилався на ч.4  ст. 71 СК України,  відповідно до якої передбачається,  що присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на
майно,  зокрема на квартиру,  допускається лише за його згодою,  крім випадків,  передбачених Цивільним кодексом України.

З
матеріалів справи вбачається,  що
відповідачкаОСОБА_2. згоди на стягнення з неї грошової компенсації не
давала,  а підстав для застосування
положень ЦК України,  які передбачають такий порядок розділу
майна,  за обставинами справи не
встановлено.

Крім
того,  відповідно до вимог,  зазначених у ч.5 ст71 Сімейного Кодексу
України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Як
вбачається з матеріалів справи відповідної грошової суми на депозитний рахунок
суду не внесено.

Згідно з
ч.1  ст. 70 Сімейного Кодексу України у
разу поділу майна,  що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є рівними,  якщо інше не визначено домовленістю між ними
або шлюбним договором.

Судом
встановлено,  що позивач висував вимоги
про визнання за ним та за відповідачкою права власності на квартиру у рівних
частках ,  а тому,
задовольнивши ці вимоги,  визнавши
за кожним із сторін право власності на 1/2 частину спірної квартири,  суд діяв у відповідно до вимог матеріального
та процесуального права

Таким чином ,
доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не
дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

4

Керуючись  ст.
ст. 304-305 п.1,  307,
308,  313,  п.1  ст. 314, 315,
317, 319 ЦПК України,  апеляційний
суд,  -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення
Дзержинського міського суду Донецької області від 02.03.2007 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного
суду набирає законної сили з моменту її проголошення,  однак може бути оскаржена протягом двох
місяців з дня чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.