листопада 2007  року
Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:
Головуючого - Яреми А.Г.,
Суддів:              Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,
Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства (далі - ВАТ)
“Нафтопереробний комплекс - Галичина” про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної
в с т а н о в и л а :
У вересні 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що працював у
відповідача помічником начальника підрозділу охорони, наказом          № 530/к від 22 серпня 2006 року його
незаконно було звільнено з роботи на підставі п. 1       ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі
скороченням чисельності та штату працівників.
Позивач просив поновити
грн. на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Дрогобицького
міськрайонного суду від 29 грудня 2006 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2007 року, в задоволені
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та постановити нове рішення
про задоволення його позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального
та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
працював на посаді помічника начальника підрозділу охорони, був обраний
заступником голови профспілкового комітету ВАТ “Нафтопереробний комплекс -
Галичина”, згідно наказу № 336/к від 1 червня 2006 року посада помічника
начальника підрозділу охорони підлягала скороченню і ОСОБА_1 про скорочення був
повідомлений.  20 липня 2006 року голова
правління ВАТ “Нафтопереробний комплекс - Галичина” звернувся до голови
профспілкового комітету з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи
на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, аналогічне подання було направлене й
голові Львівської обласної ради професійних спілок працівників хімічної та
нафтохімічної галузей промисловості України. Проте ні профспілковий комітет ВАТ
“Нафтопереробний комплекс - Галичина” згідно постанови від 4 серпня 2006 року ,
ні Президія Львівської обласної ради професійних спілок працівників хімічної та
нафтохімічної галузей промисловості України відповідно до постанови від           7 серпня 2006 року не дали згоди на
звільнення позивача з роботи. Однак наказом № 530/к від 22 серпня 2006
року  позивача було звільнено з
роботи.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 було проведене із дотриманням вимог
трудового законодавства та в порядку, передбаченому законом, з огляду на
положення ч. 7 ст. 43 КЗпП України відповідач мав право звільнити позивача з
роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки відмова профспілкових
організацій в наданні згоди на його звільнення була необґрунтованою.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП
України розірвання трудового договору з підстав,  передбачених пунктами 1 (крім випадку
ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5,  7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього
Кодексу, може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної
профспілкової організації, членом якої є працівник.

Частиною 7 ст. 43 цього Кодексу
передбачене право власника або уповноваженого ним органу звільнити працівника без згоди виборного органу первинної
профспілкової організації (профспілкового представника) у разі, якщо в рішенні
виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового
представника)  про  відмову
в  наданні  згоди
на розірвання
трудового договору немає обгрунтування такої відмови.

Також статтею 252 КЗпП України
встановлені додаткові, крім передбачених ст. 43 цього Кодексу, гарантії при
звільненні з ініціативи роботодавця для працівників підприємств, установ,
організацій, обраних до профспілкових органів.

Згідно ч. 3 ст. 252 КЗпП України
звільнення членів виборного профспілкового
органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних
підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не
обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання
загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного
органу, членами якого вони є, а також вищого виборного  органу цієї професійної спілки (об'єднання
професійних спілок).

Стаття 252 КЗпП України
безпосередньо пов'язує можливість звільнення працівника-члена виборного
профспілкового органу з ініціативи роботодавця лише із наявністю попередньої
згоди на таке звільнення виборного органу, членом якого є такий працівник, а
також вищого виборного органу цієї професійної спілки; така згода для
відповідних працівників необхідна навіть у тому разі, коли в загальному порядку
звільнення працівника згідно зі ст. 43-1 КЗпП України допускається без згоди
профспілкового органу.

Суд у
порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України на зазначені норми закону уваги не
звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин
та правовою нормою, що їх регулює, не врахував передбачені ст. 252 КЗпП України додаткові гарантії при звільненні з
ініціативи роботодавця для працівників підприємств, установ, організацій,
обраних до профспілкових органів, і безпідставно застосував загальні
положення - ч. 7 ст. 43 КЗпП України.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог ст.ст. 303,           315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу
ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького
міськрайонного суду від 29 грудня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду
Львівської області від 16 квітня 2007 року скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін