Справа №6  -1972 св
Головуючий у першій інстанції Гошко О.М.
Суддя-доповідач Червинська М.Є.
Апеляційний суд Донецької області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

21 грудня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Донецької області в складі:

головуючого                         Червинської М.Є.,

суддів:                                    Лоленко А.В.,                           Біляєвої О.М.,

Жданової B.C.,                                                                        Осипчук
О.В.

розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, Голосіївської районної
у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, треті особи: орган приватизації
державного житлового фонду Голосіївського району місті Києва, ОСОБА_3, про
визнання права користування жилим приміщенням, про визнання ордеру недійсним,
про визнання частково недійсними розпорядження про приватизацію квартири та
свідоцтва про право власності на житло, про визнання недійсним договору міни,
про вселення, за зустрічним позовом Голосіївської районної у м. Києві державної
адміністрації до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_4, про визнання таким, що
втратив право користування жилим приміщенням за касаційними скаргами ОСОБА_4,
представника ОСОБА_2, Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2005 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2005 року,

встановила:

У серпні 2003
року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2., Голосіївської
районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4, треті особи: орган
приватизації державного житлового фонду Голосіївського району місті Києва,
ОСОБА_3., про визнання
права користування жилим приміщенням, про визнання ордеру недійсним, про
визнання частково недійсними розпорядження про приватизацію квартири та
свідоцтва про право власності на житло, про визнання недійсним договору міни,
про вселення. Посилався на те, що з 1987 року був наймачем кімнати площею 15,8
кв.м, яка розташована в комунальній квартирі АДРЕСА_1, вироком суду від
24.07.1992 року був засуджений до позбавлення волі строком на 15 років.
12.12.2002 року був звільнений з міст позбавлення волі. Після звільнення йому
стало відомо, що 28.09.1993 року він був виписаний із зазначеної кімнати, на
підставі ордеру кімната була надана в квітні 1998 року ОСОБА_2. , який в
подальшому приватизував її. Оскільки він був виписаний із спірної кімнати без
законних підстав, у встановленому порядку не був визнаний таким, що втратив
право користування жилим приміщенням, просив визнати ордер, розпорядження про
приватизацію, свідоцтво про право власності на жиле приміщення стосовно кімнати
15,8, які видані ОСОБА_2., недійсними, визнати за ним право користування
спірною кімнатою, вселити його в кімнату.

В подальшому
доповнив позовні вимоги, просив визнати недійсним договір міни 13100 часток
квартири, укладений між ОСОБА_2та ОСОБА_417.07.1998 року, оскільки саме ця
частка в квартирі є кімнатою розміром 15,8 кв.м.

Голосіївська
районна у м. Києві державна адміністрація звернулась до позивача з зустрічним
позовом про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщення. Посилались
на те, що в 1992 року позивач був засуджений до позбавлення волі строком на 15
років, втратив право користування жилим приміщенням, оскільки стаття 71 ЖК
України, яка діяла на час виникнення правовідносин, не передбачала збереження
житлового приміщення у випадку позбавлення волі. Просили позов задовольнити на
підставі ст. 71 ЖК України.

Рішенням
Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2005 року позовні вимоги
задоволені, за позивачем визнане право користування кімнатою 15,8 кв.м, визнані
недійсними ордер на зазначену кімнату на ім."я ОСОБА_2., розпорядження
органу приватизації в частині приватизації спірної кімнати, свідоцтво про право
власності на 13100 часток квартири на ім."я ОСОБА_2., визнаний недійсним
договір міни 13100 часток квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2та ОСОБА_4,
позивач вселений в кімнату площею 15,8 кв. м., в задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Рішенням
апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2005 року рішення суду першої
інстанції змінене, Голосіївська районна у м. Києві державна адміністрація
зобов"язана протягом трьох місяців надати ОСОБА_2. жиле приміщення площею
не менше 15,8 кв.м., в решті частині залишене без змін.

В обґрунтування
касаційних скарг представник ОСОБА_2., ОСОБА_4, Голосіївська районна в м. Києві
державна адміністрація посилаються на неправильне застосування судовими
інстанціями норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в
зв'язку з чим просять скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Колегія суддів
вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що
позивач був наймачем кімнати розміром 15,8 кв. м., яка розташована в
комунальній квартиріАДРЕСА_1 на підставі ордеру від 18.02.1987 року (а. с. 7).

Вироком суду від
24.07.1992 року позивач був засуджений до позбавлення волі строком на 15 років,
та відбував покарання в містах позбавлення волі, 12.12.2002 року був звільнений
від відбування покарання.

Після засудження
позивача до позбавлення волі він був 28.09.1993 року виписаний з зазначеної
кімнати, 21 квітня 1998 року на підставі ордеру спірна квартира була надана
ОСОБА_2. (а. с. 8).

Задовольняючи
позовні вимоги позивача, суд дійшов до висновку, що оскільки позивач не був у
встановленому законом порядку визнаний таким, що втратив право користування
жилим приміщенням, його без законних підстав виписали із спірної кімнати,
ордер, який виданий відповідачу ОСОБА_2, та подальша приватизація та міна
спірної кімнати є недійсними, такими, що порушають законні права позивача.

З вироку суду
про притягнення позивача до кримінальної відповідальності вбачається, що
позивача було взято під варту 30 серпня 1991 року, вироком суду від 24 липня
1992 року його було позбавлено волі строком на 15 років.

Відповідно до п.
7 ч. 2 ст. 71 ЖК України, в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин
(зміни до п. 7 були внесені Законом від 2.03.2000 року), жиле приміщення
зберігалось за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість
місяців у випадку взяття під варту - протягом усього часу перебування під
слідством і судом.

Відповідно до
зазначених вимог закону за позивачем зберігалося право користування жилим
приміщенням на протязі усього часу перебування під слідством і судом, час перебування
в містах позбавлення волі не був визнаний законодавцем як підстава для
збереження жилого приміщення. Частиною 3 статті 71 ЖК встановлено, що у
випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим
приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення
строку, зазначеному у відповідному пункті. Оскільки позивач після проголошення
вироку від 24.07.1992 року знаходився у містах позбавлення волі до 12.12.2002
року підстав для висновку про зберігання за ним права на жиле приміщення в
спірній квартирі не має.

Згідно д п.10
постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 „Про
деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу
України" із подальшими змінами

- наймачеві або
членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без
поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист
порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Задовольняючи
позовні вимоги позивача, суд виходив тільки з того, що позивача у встановленому
законом порядку не було визнано таким, що втратив право користування жилим
приміщенням, тому суд дійшов до висновку про вселення позивача в спірну
кімнату, про визнання за ним права користування жилим приміщенням. Проте такий
висновок не грунтується на зазначених нормах матеріального права й зроблений
без врахування фактичних обставин справи.

Оскільки позивач
був відсутній в спірній кімнаті понад шести місяців після закінчення строку
перебування під слідством і судом, знаходився понад 10 років в містах
позбавлення волі й діючим законодавством на той час не було передбачене
зберігання жилого приміщення за наймачем або членами його сім'ї під час
відбування покарання, підстав для висновку, що видачею ордера відповідачу на
спірну кімнату 21.04.1998 року були порушені права та законні інтереси позивача
не має.

Статтею 59 ЖК
України передбачено, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у
судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності
відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших
громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних
дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також
в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Оскільки на час
видачі ордера відповідачу ОСОБА_2. позивач був відсутній в спірній кімнаті
понад встановлений законом строк без поважних причин, діючим законодавством
знаходження в містах позбавлення волі не враховувалось до часу безумовного
збереження жилого приміщення за наймачем або членом його сім'ї, підстав для
висновку, що при видачі ордера були порушені права позивача, відповідно до
вимог ст.59 ЖК України, не має.

Оскільки не має
підстав для висновку про визнання ордеру на ім."я відповідача ОСОБА_2
недійсним, подальша приватизація відповідачем спірної кімнати та її відчуження
з огляду на зачеплення прав та інтересів позивача є правомірними.

Судом повно
встановлені обставини справи, проте вказані висновки судових інстанцій зроблені
без застосування зазначених норм матеріального права, тому судові рішення
підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог позивач й про задоволення зустрічного позову.

Керуючись ст.ст.
333, 336, 341  ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області

вирішила:

Касаційні скарги
ОСОБА_4, представника ОСОБА_2, Голосіївської районної у м. Києві державної
адміністрації задовольнити.

Рішення
Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2005 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2005 року скасувати.

В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1до ОСОБА_2, Голосіївської районної у м. Києві державної
адміністрації, ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщенням в
квартирі АДРЕСА_1, про визнання недійсними ордеру на жиле приміщення від 21
квітня 1998 року, виданого ОСОБА_2на право зайняття кімнати площею 15,8 кв. м. в квартиріАДРЕСА_1
, розпорядження про приватизацію кімнати, свідоцтва про право власності на
кімнату, про вселення - відмовити.

Позовні вимоги
Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації задовольнити,  визнати ОСОБА_1таким,  що втратив право користування жилим
приміщенням в квартиріАДРЕСА_1

Рішення
оскарженню не підлягає.