Справа №
22ц-2063                                                  Головуючий в 1 інстанції- Федько С.П..
Категорія-21                                                              Доповідач- Бабенко П.М.
УХВАЛА іменем        України

13 березня
2007 року   Апеляційний суд Донецької
області в складі:

головуючого-
судді Пономарьової О.М..

суддів-
Бабенка П.М., Бондаренко Л.І.

при секретарі - Лисенко Л.О. за участю
представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Степанова О.В. розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Донецьку цивільну справу за позовом
ОСОБА_1до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в
Центрально-міському районі м. Горлівки Донецької області про відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2006
року позивач звернувся до відповідача з вказаним позовом, обґрунтував­ши його
тим, що 22 січня 2001 року під час виконання трудових обов'язків з ним стався
нещасний випадок на виробництві, в результаті якого він отримав каліцтво, він
втратив 50% професійної працездатності, визнаний інвалідом 2 групи, чим йому
спричинено моральну шкоду ,оскільки він вимушений був тривалий час лікуватись,
зносив фізичні страждання. Просив стягнути з відповідача на його користь
компенсацію моральної шкоди в сумі 37 500 грн. на підставі ст..ст.,1 ,5,6,13
,21,28,34 Закону України від 29 вересня 1999 року № 1105-Х1У „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" та ст..
1168 ЦК України.

Рішенням Центрально-міського
районного суду м.Горлівки Донецької області від 22 листопада 2006 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній
скарзі представник позивача просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити позов , посилаючись на те, що це рішення
ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначив ,що суд
не врахував, вимог ст..36
вказаного вище Закону № 1105-Х1У ,яким встановлено
формальне право застрахованої особи на одержання страхових виплат тільки після пред'явлення
до відділення Фонду усіх необхідних документів, а в червні 2001 року
відповідачем було прийнято рішення та оформлена постанова про те, щоОСОБА_1.
має право на одержання страхових виплат.

В судовому засіданні представник позивача  доводи апеляційної скарги підтримала.

Представник
відповідача просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін,
посилаючись на те, що ці рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін ,дослідивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд вважає за необхідним
апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін з таких підстав:

Згідно із ч.1
ст.12 Закону України „Про охорону праці" в редакції від 14.10.1992 року,
п.1 «Правил відшкодування власником підприємства, організації та установи або
уповноваженого ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я,
пов'язаного з виконанням трудових обов'язків», затверджених Постановою Кабінету
Міністрів

2

України від 23
червня 1993 року № 472 з відповідними змінами та доповненнями ,які були чинними
на час виниклих правовідносин, відшкодування моральної шкоди провадиться
власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної
втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від
нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно вимогам
Закону України № 1105-Х1У від 23 вересня 1999 року „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" ,який набрав чинності з 01 квітня 2001 року, з
моменту набрання ним чинності покладено обов'язок відшкодовувати застрахованим
особам моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням здоров'я, заподіяну умовами
виробництва, на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України.

Судом першої
інстанції встановлено, що позивач знаходився в трудових відносинах з шахтою ім.
В.І. Леніна ВО „Артемвугілля".

22 січня 2001
року при виконанні трудових обов'язків з позивачем стався нещасний випадок на
виробництві, в результаті якого він отримав каліцтво , за висновком МСЕК від 12
червня 2001 року йому встановлено 50% втрати професійної працездатності.

Позивач спричинено моральну шкоду, оскільки він переніс фізичні страждання
, зносить моральні страждання через те, що вимушений тривалий час
лікуватись, через втрату працездатності.

Вказані
обставини підтверджені в судовому засіданні даними трудової книжки позивача,
актом формі Н-1 про нещасний випадок на виробництві, висновком МСЕК,
поясненнями сторін та іншими доказами.

Ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди суд
першої інстанції виходив з вимог Закону України № 1105-Х1У від 23 вересня 1999
року „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", посилаючись на те, що відділення Фонду відшкодовує шкоду
,спричинену каліцтвом на виробництві з 01 квітня 2001 року, цей закон зворотної
сили не має.

Крім того, суд
дійшов до висновку ,що норми Цивільного Кодексу України до вказаних
правовідносин у відповідності до ст..
9 цього Кодексу не можуть бути застосовані, оскільки ці правовідносини
врегульовані спеціальними нормами законодавства.

Судом всебічно,
повно і об'єктивно встановлені обставини справи, надана належна оцінка доказам
у справі.

Суд першої
інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову,
оскільки встановлено, що позивач отримав каліцтво та моральну шкоду у зв'язку з
каліцтвом до набрання з 01 квітня 2001 року чинності Законом України від 29
вересня 1999 року № 1105-Х1У, який зворотної дії на виниклі правовідносини
немає.

Крім того,
відмовляючи в позові, суд обгрунтовано послався на ст.. 9 ЦК України , якою
заборонено застосування норм ЦК
про відшкодування моральної шкоди при наявності інших норм законодавства, що
регулюють виниклі правовідносини. Такими нормами законодавства є вказаний вище Закон України „Про охорону праці" ,
Правила відшкодування шкоди... та інші законодавчі акти.

Як убачається з
матеріалів справи ,суд розглянув справу в межах позовних вимог ,які були
заявлені до відділення Фонду , з дотриманням вимог матеріального та
процесуального закону.

Доводи
представника позивача про те , що право позивача на одержання страхових виплат
виникає з моменту пред'явлення відділенню Фонду усіх необхідних документів для
виплат не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно ст.. 36 вказаного ним
вище Закону № 1105 передбачено, що Фонд розглядає справу про страхові виплати
за наявності усіх необхідних документів у 10 денний строк і відсутнє посилання
на те, що право застрахованої

3

особи на одержання страхових виплат виникає саме з моменту пред'явлення Фонду
необхідних документів.

Тому доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду, не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального чи процесуального законодавства, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення
справи.

За таких обставин апеляційну скаргу
слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307
,ч.1 ст.308 , ст.313-315    ЦПК України,
апеляційний суд,

УХВАЛ И В:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрально-міського районного суду м.Горлівки Донецької області від
22 листопада 2006 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути
оскаржена безпосередньо до Верховного Суду
України в строк два місяці з дня набрання нею законної сили.