Справа № 22ц - 758/07                                      Головуючий
у 1 інст. - Бечко Є.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

3 травня
2007 року апеляційний суд Чернігівської області у складі:

Головуючого
- судді Бойко О.В. Суддів - Шевченка В.М., Горобець Т.В. При секретарі -
Пільгуй Н.В. З участю - сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.
Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2007 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про вселення, встановлення порядку
користування квартирою, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення місцевого суду та відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність
його нормам матеріального та процесуального права.

Рішенням Деснянського районного суду від 13 березня 2007
року було частково задоволено позовні вимоги. Вселено ОСОБА_2 до квартири 10
будинку АДРЕСА_1. Встановлено порядок користування квартирою, яким виділено
ОСОБА_2 в користування кімнату площею 15,7 кв м з балконом, а ОСОБА_1 , ОСОБА_3
виділено в користування кімнату площею 16,0 кв м. Прихожу, ванну кімнату,
туалет, кухню залишено в спільному користуванні сторін. Суд виходив з того, що
згідно рішення апеляційного суду Чернігівської області від 31.03.2006 року за
позивачем визнано 1/2 частину спірної квартири. Відповідачки ж заперечували
проти проживання позивача в даній квартирі, а відповідно до ст. 391 ЦК України власник
має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та
розпорядження своїм майном.

2

Апелянт у своїй апеляційній скарзі вказує на те, що судом
не в повному обсязі встановлені обставини справи. А саме, суд вказує, що
власницею квартири є ОСОБА_1, хоча
рішення апеляційного суду вступило в законну силу 31 березня 2006 року , а
згідно договору дарування від 22 березня 2006 року квартира була передана у
власність ОСОБА_3 і згідно Закону України „Про власність" вона є єдиною
власницею. Судом також невірно визначена площа отриманого в користування
ОСОБА_2 кімната. Так, суд виділив кімнату площею 15,7 кв м та балкон площею 0,6
кв м, а двом відповідачкам кімнату 16 кв м. Суд застосовуючи норми
матеріального права керувався ст. ст. 386, 391 ЦК України , не враховуючи при цьому, що позивач не є
власником квартири і не може звертатись до суду про захист свого неіснуючого
права. Суд всупереч вимогам ч.2 ст. 33 ЦПК залучивши до справи ОСОБА_3 не почав
розгляд справи з початку, позбавивши при цьому її можливості реалізувати свої
права , надані їй ст. 27 ЦПК України

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового
розгляду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи право власності в
рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3,та ОСОБА_2(ас.90-
97 ).

Згідно з п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7
„ Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної
власності громадян на жилий будинок" суд вправі за заявленим про це
позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (
квартирами, кімнатою) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (
кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників
спільної часткової власності.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про задоволення вимог позивача в частині його
вселення-виходячи з положень ст..391 ЦК щодо усунення
власнику порушень які заважають нормальному здійсненні прав власника, та
виходячи із рівності часток сторін у праві власності на квартиру, встановив
сторонам порядок користування приміщеннями такої. При цьому колегія суддів
вважає безпідставн им посилання
в апеляційній скарзі на те, що суд невірно виділив в користування позивача
кімнату пл. 15,7м2 з балконом. Оскільки як встановлено в засіданні апеляційного
суду як ОСОБА_3, так і ОСОБА_1, знялися з реєстрації 15.03.2007р., в спірній
квартирі, і ця обставина на думку судової колегії свідчить про відсутність у
ОСОБА_3, потреби у користуванні цією квартирою.

Таким чином судом першої інстанції дотримані норми
матеріального права які регулюють спірні правовідносини, постановлене рішення
щодо вселення позивача та встановлення порядку користування квартирою є
обгрунтованим, і доводи апеляційної скарги в цій частині рішення суду не
спростовують . Разом з тим з матеріалів справи вбачається що в засіданні суду
першої інстанції за усною заявою ОСОБА_2, його інтереси в суді представляла-ОСОБА_4.

3

Виходячи з правил ст.84 ЦПК на підтвердження складу та
розміру витрат пов"язаних із оплатою правової допомоги, слід надати суду
договір про надання правової допомоги,документи, що свідчать про витрати
пов"язані із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому
порядку( платіжне доручення з відміткою банку,касові чеки ) Виходячи з предмету
доказування, колегія суддів вважає недопустимим засобом доказування квитанцію
від 14.04.2006р., (ас.) яка не є фінансовим документом.Тому оскільки позивачем
не підтверджено розмір витрат пов"язаних із оплатою ним правової допомоги,
то рішення суду в частині стягнення із ОСОБА_1, на користь позивача -136грн., у
відшкодування судових витрат , підлягає скасуванню, і в задоволенні цих вимог
позивачу необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 84, 303, 307 - 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, апеляційний суд

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду від 13 березня 2007 року в частині
стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 136 грн. у відшкодування судових витрат
скасувати. В задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення судових витрат відмовити.

В решті зазначене рішення Деснянського районного суду від
13 березня 2007 року залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, але може бути оскаржена
до Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох місяців з дня її
проголошення.