Справа № 22-ц-232007
рік                                          Головуючий
Категорія 5                                                                             Суддя-доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМУКРАЇНИ

15  березня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Донецької області в складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г. суддів Козлова О.М.,
Кочегарової Л.М. при секретарі Фік К.В. розглянувши   у судовому засіданні в місті Маріуполі
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Управління міського майна Маріупольської
міської ради

· про
визнання причини пропуску строку позовної давності поважною, продовження строку
позовної давності, визнання свідоцтва про право власності на житло частково
недійсним, отримання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги,
визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним і
визнання права власності на 12 частину в квартирі,

· за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права
користування і розпорядження майном

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від ЗО листопада 2006 року,

встановила:

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду М.Маріуполя від ЗО листопада 2006 року позовні
вимоги ОСОБА_1. задоволені. Визнано поважними причини пропуску строку позовної
давності і продовжено строки для звернення його до суду за захистом своїх прав.

Визнано частково
недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 19 травня 1994 року державним
підприємством по ремонту і експлуатації житлового фонду „Житловик", згідно
з яким квартира №АДРЕСА_1 в
м.Маріуполі належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Визнано за
ОСОБА_1. право власності на 13 частини зазначеної квартири.

ОСОБА_1. надано
право на спадкування після смерті ОСОБА_3. разом із спадкоємцем за законом
першої черги ОСОБА_2. в порядку четвертої черги спадкоємців за законом.

Визнано частково
недійсним           свідоцтво про право на
спадщину за законом,

видане 7 червня 2005 року, згідно з
яким спадкоємцем майна ОСОБА_3., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді 12 частини зазначеної
квартири є її син ОСОБА_2.

Визнано за
ОСОБА_1. право власності в порядку спадкування четвертої черги за законом на
16 частину квартири №АДРЕСА_1 в
М.Маріуполі.

Додатковим
рішенням від 8 грудня 2006 року ОСОБА_2. у
задоволенні зустрічного позову відмовлено.

-2-

В апеляційній
скарзі ОСОБА_2. просить рішення скасувати, посилаючись на те, що по справі не
доведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими,
допущено порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного
рішення по справі, рішення необ'єктивне.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2., який доводи скарги підтримав, заперечення
представника ОСОБА_1. -
ОСОБА_4., яка просила відмовити у задоволенні скарги, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом
встановлено, що з 1983 року
ОСОБА_3. була наймачем квартири №АДРЕСА_1
М.Маріуполі. З 1986 року в
квартирі проживав ОСОБА_1, з яким ОСОБА_3. фактично знаходилася у шлюбних
відносинах - вели
спільне господарство, вважали себе подружжям, мали сімейний бюджет, піклувалися
один про одного. 19 травня 1994 року квартира
була приватизована на ім"я ОСОБА_2. та ОСОБА_3., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2., син
ОСОБА_3., був зареєстрований у квартирі з 5
лютого 1991 року до 9 серпня 1998 року, але в
квартирі постійно не проживав. ОСОБА_1, з січня 2000 року є інвалідом Ш групи, зареєстрований в квартирі на
підставі договору піднайму з 1998
року і постійно проживає в квартирі. З 2000 року ОСОБА_3. хворіла і ОСОБА_1 доглядав за нею, надавав
моральну і фізичну допомогу до її смерті. 7
червня 2005року ОСОБА_2. отримав свідоцтво про право на спадщину за законом
після смерті матері на 12 частини квартири.

Ці обставини
підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7., даними особистого рахунку на квартиру, свідоцтвом про право
власності, договором від 7
грудня 1998 року,
актом ЖКП "Житло-Центр" від 11
травня 2005 року, з
якого вбачається, що факт проживання ОСОБА_1. підтверджено з 1986 року, даними
Пенсійного фонду про отримання пенсії ОСОБА_1 за місцем знаходження спірної
квартири, довідкою з АТЗТ "Донбасстальконструкція", що місцем
проживання колишнього працівника зазначена квартира № АДРЕСА_1 в М.Маріуполі.

Згідно з
поясненнями ОСОБА_2. і його дружини ОСОБА_7., на початку 1994 року вони
познайомилися, коли ОСОБА_2. проживав у с.Стародубівка Першотравневого району
Донецької області. У вересні 1994
року вони зареєстрували шлюб, а у квітні 1995 року у них народилася дочка.

Згідно з
довідкою Стародубівської сільської ради, ОСОБА_2. з родиною з жовтня 2000 року до серпня 2005 року був
зареєстрований вАДРЕСА_2.

Ці факти
підтверджують висновки суду, що ОСОБА_2. на час приватизації    спірної
квартири    був    в
ній    зареєстрований,    але
не    проживав.

З пояснень
сторін в судовому засіданні вбачається, що за життя ОСОБА_3., ні вона, ні
ОСОБА_2. не вимагали, щоб ОСОБА_1 звільнив квартиру.

Відповідно до
ст. 64 ЖК
України до членів сім"ї наймача належить дружина наймача, їх діти і
батьки. Членами сім"ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно Закону
України „Про приватизацію державного житлового фонду" право на
приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням
житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих
квартирах(будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових
умов до введення в дію цього Закону.

Стаття 9 ЖК України
передбачає, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків)
державного житлового фонду або придбання їх у житлових

-3-

кооперативах, на біржових
торгах, шляхом індивідуального
житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених
законодавством.

Згідно ст.1264 УК України у
четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як п"ять років до часу відкриття
спадщини.

Враховуючи
викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції
повно, всебічно і об"єктивно встановив обставини справи та відповідні їм
правовідносини, правильно застосував матеріальний закон, наданим доказам дав
належну оцінку і дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 був членом
сім"ї наймача квартири ОСОБА_3., проживав протягом тривалого часу з нею в
спірній квартирі і повинен був приймати участь у приватизації цієї квартири.

За таких
обставин суд першої інстанції обгрунтовано визнав свідоцтво про право власності
на спірну квартиру від 19
травня 1994 року
частково недійсним, визнав за ОСОБА_1. право власності на 13 частину квартири,
визнав його спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3., з якою він
прожив більше п"яти років, частково визнав недійним свідоцтво про право на
спадщину за законом та визнав за ОСОБА_1 право власності на 12 частину
квартири.

Оскільки за
ОСОБА_2. зберігається право на 12 частку спірної квартири і ним не надано
доказів того, що ОСОБА_1 перешкоджає йому у користуванні та розпорядженні
двокімнатною квартирою з окремими кімнатами, а за вимогами закону ніхто не може
виселений з жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку визначеному
законом, суд правильно відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2. про
усунення перешкод у користуванні квартирою і виселенні ОСОБА_1.

Не погоджуючись
із рішенням, ОСОБА_2. посилався на те, що суд неправильно встановив обставини
по справі пов"язані з часом вселення ОСОБА_1. до квартири.

Однак, як
вбачається з рішення, суд у відповідності зі ст.212 ЦПК України надав оцінку
доказам по справі за своїм внутрішнім переконанням і дійшов висновку, що
ОСОБА_1 поселився до спірної квартири в 1986
році і оскільки його житлові права були порушені, вони підлягають захисту
шляхом визнання за ним права власності на частку квартири.

Крім того, з
пояснень ОСОБА_2. вбачається, що він не заперечував того, що ОСОБА_1 проживав з
його матір'ю ОСОБА_3. з 1987
року, наглядав за нею під час хвороби і надавав їй необхідну допомогу.

Той факт, що
ОСОБА_1 до 1998 року не
був прописаний у квартирі не може бути підставою для відмови йому у позові про
визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, оскільки
встановлено, що він був членом сім"ї наймача і проживав з ним постійно на
час приватизації квартири.

З пояснень
свідків вбачається, що ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_3. постійно з 1986 року, вони вели
сумісне господарство, у зв"язку із захворюванням ОСОБА_3. ОСОБА_1 наглядав
за нею і надавав необхідну допомогу, піклувався за нею.

Ці обставини
підтверджуються довідкою міської лікарні №
1 про те, що з 1996 року
ОСОБА_3. знаходилася під медичним наглядом, хворіла, а з січня 2004 року була
прикута до ліжка і вимагала допомоги, яку їй постійно надавав ОСОБА_1

З пояснень
ОСОБА_2. вбачається, що його матір дійсно через хворобу вимагала постійного
догляду і ОСОБА_5., надавала
матері жіночу допомогу. При цьому ОСОБА_1 матері не залишав.

Факт отримання
оплати від ОСОБА_2. за допомогу ОСОБА_3. ОСОБА_5. не підтвердила.

Також ОСОБА_2.
пояснював, що в той час коли його мати тяжко хворіла він проживав за іншою
адресою, працював кожного дня на виробництві, його

-4-

дружина наглядала за другою малолітньою
дитиною, 2002 року
народження  і тому суд першої
інстанції   обгрунтовано дійшов висновку,
що ОСОБА_1, як особа яка більше п"яти років проживала з ОСОБА_3. та
надавала їй допомогу, має право на спадкування її майна поряд з спадкоємцем
першої черги.

Посилання
ОСОБА_2. на те, що ОСОБА_1 прописаний у квартирі, за договором найму з 1998 року не
спростовує висновків суду, що він постійно проживав у спірній квартирі та набув
право на визнання за ним право власності на частку квартири.

ОСОБА_1
продовжує проживати у спірній квартирі, іншого житла немає, ніколи квартири не
залишав.

Посилання
ОСОБА_2 на те, що він іншого житла не має, у нього двоє дітей на висновки суду
не впливають.

Інші доводи
апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не є підставою для
скасування рішення.

Рішення суду
відповідає положенням Закону України "Про приватизацію державного житлового
фонду", Закону України "Про власність", ст.9,64,65 ЖК України,
роз'ясненням викладеним у постановах Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року "Про
застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", № 2 від 12 квітня 1985 року „Про деякі
питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу
України", ст.1264 ЦК
України, вимогам ст. 10,60,212,213
ЦПК України та завданням цивільного судочинства про справедливе вирішення
цивільної справи.

Відповідно до
ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.303,307,308
ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу
ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 30 листопада 2006 року залишити
без змін.

Стягнути з
ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 30
грн. на розрахунковий рахунок №
0052 одержувач Місцевий бюджет Жовтневий район МФО 834016 код платежу 22090100 ОКПО 34686694 банк одержувача ГУ ДКУ у Донецькій
області та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в
розмірі 7 грн.50
коп. на розрахунковий рахунок 0004
МФО 834016 ГУДКУ у Донецькій області код ОКПО 34686537 одержувач УДК у м. Донецьку.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двох
місяців з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної інстанції.