Справа
№ 22ц-6322007 р.
1-й інстанції:  Білоус М.В.
Доповідач:   Редька А.Г.
УХВАЛА ІМ'ЯМ
УКРАЇНИ

3 травня 2007 року                                             місто
Чернігів

Апеляційний    суд
Чернігівської області у складі:

головуючого
- судді Литвиненко І.В., суддів - Смаглюк Р.І., Редьки А.Г.,

при
секретарі - Рябчук С.В.,

за участі: відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні
суду цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення
Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 9 лютого 2007 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської
області від 9 лютого 2007 року на підставі відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення 5100 грн боргу за договором позики.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на
невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування
судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи скарги та
матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не може бути
задоволена.

2

За матеріалами справи встановлено, що у грудня 2006 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 5100 грн боргу за договором
позики, посилаючись, що у серпні 2006 року він позичив ОСОБА_2 зазначену суму
грошей строком до 1 жовтня 2006 року, про що останній дав розписку від 20
серпня 2006 року, але у визначений строк борг не повернув.

Рішенням суду першої інстанції встановлено, що боргова
розписка ОСОБА_2 від 20 серпня 2006 року не відповідає фактичним обставинам,
договору позики між сторонами не було, зазначена у розписці сума грошей ОСОБА_2
не передавалася, позивач витратив певну суму грошей на професійну підготовку
відповідача для подальшої роботи ОСОБА_2 у суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 за трудовим
договором та, не відпрацювавши визначений строк, звільнився з роботи, а ОСОБА_1 не надав суду
доказів щодо дійсних витрат на навчання ОСОБА_2, тому вимоги ОСОБА_1 не можуть бути
задоволені.

Такий висновок суду грунтується на матеріалах справи та
відповідає нормам матеріального закону.

У судовому засіданні суду першої інстанції позивач у
своїх поясненнях підтвердив, що ОСОБА_2 за його кошти проходив професійну
підготовку на фірмі у місті Києві і за домовленістю повинен був відпрацювати
певний строк у нього, суб'єкта підприємницької діяльності, але після навчання
звільнився з роботи і витрати не компенсував.

Ці обставини підтвердив у своїх поясненнях у відповідача
ОСОБА_2 і посилався також, що після звільнення змушених був написати боргову
розписку під тиском ОСОБА_1

Отже суд дійшов правильного висновку, що між сторонами
фактично мав місце трудовий договір у зв'язку з чим ОСОБА_2 було направлено на
навчання для професійної підготовки, і про безгрошевість боргової розписки та
обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, а щодо відшкодування
витрат за навчання, то відповідно до ст.201 КЗпП України для професійної
підготовки і підвищення кваліфікації працівників роботодавець організовує
індивідуальне, бригадне, курсове та інше виробниче навчання за свій рахунок і
компенсація зазначених коштів роботодавцю працівником законом не передбачено.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм
матеріального та процесуального закону і доводи апеляційної скарги не дають
підстав для його скасування.

3

Керуючись
ст.ст.307,308,314,315,319 Цивільного процесуального кодексу України,
апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду
Чернігівської області від 9 лютого 2007 року залишити без змін.

Ухвала набуває чинності негайно та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців після
проголошення.