Справа № 22ц-5954/2007                             Головуючий у 1 інстанції
18                                                       Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМУКРАЇНИ

24 жовтня 2007
року Апеляційний суд Донецької області в складі: головуючого: Новосядлої
В.М.  суддів: Папоян В.В.,  Постолової В.Г. при секретарі Стефановій І.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Вугледарського міського
суду Донецької області від 4 червня 2007 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,  та зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання неукладеним договору позики,  -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,  посилаючись на те,  що позивачі,
які є подружжям,  для спільної
комерційної діяльності узяли у нього у борг 52800 доларів США,
про що склали договір у вигляді розписки від 26 березня
2003 року,  та зобов'язалися повернути
борг до 30 червня 2003 року. Під час судового розгляду справи позивачем було
змінено позовні вимоги та визначено,  що
26 серпня 2002 року відповідачі узяли у борг 36000 доларів США,
а в 2003 році у доповнення цієї суми отримали ще 16800
доларів США,  про що було складено розписку на
загальну суму 52800 доларів США.

Відповідачі
позовні вимоги не визнали,  та звернулися
с зустрічним
позовом у якому просили договір займу від 26 березня 2003 року визнати
неукладеним,  мотивуючи тим,  що грошей вони не отримували,  а розписка могла бути написана іншою особою.

Рішенням
Вугледарського міського суду Донецької області від 4 квітня 2007 року позов
ОСОБА_3  задоволено частково. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 борг по договору позики від 26 серпня 2002 року
у сумі 181 800 грн.,  З відсотка річних у
суми 20 919 грн. 45 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача борг по
договору позики від 26 березня 2003 року у сумі 84 840 грн.,  З відсотка річних у суми 9762 грн. 41
коп.,  відсотки від суми позики за
користування чужими грошовими коштами понад встановлений строк у суми 76 416
грн. 38 коп. Судові витрати покладено на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики
від 26 березня 2003 року відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Вугледарського міського
суду Донецької області від 4 червня 2007 року і постановити нове рішення,  якім відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_3  та зустрічний позов задовольнити
у повному обсязі.

2

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1
посилається на те,  між сторонами не
укладалося договору позики,  грошей не
отримували. Розписка,  на яку посилається
позивач,  від 26 березня 2003 року нею не
підписана. Вважає,  що зазначена розписка
не може бути прийнята у якості доказу по справі. Крім того,  посилалася на те,  що з наданої позивачем розписки від 26 серпня
2002 року убачається,  що строк
повернення грошей визначено 31 грудня 2002 року,  а відповідні позовні вимоги заявлено 22
вересня 2006 року. Таким чином судом не враховано строк позовної давності.

ОСОБА_2
у апеляційні скарзі підтримав приведені ОСОБА_1 доводи та просив рішення суду
скасувати і постановити нове якім відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3  та зустрічний позов задовольнити у повному
обсязі.

В судовому
засіданні апеляційного суду представник відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 доводи
апеляційної скарги підтримав,  просив
рішення суду скасувати,  постановити нове
рішення по суті позовних вимог.

Позивач
та її представник у судове засідання апеляційного суду не з'явилися,  про день та час розгляду справи повідомлено
належним чином.

Судом 1
інстанції було встановлено,  що між
сторонами виникли правовідносини які витікають з договору позики. Так,  згідно розписки відповідачів від 26 серпня
2002 року,  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 узяли у
ОСОБА_3  у борг 36 000 доларів США,
що відповідає 191 000 грн.,  та зобов'язалися повернути зазначену суму до
31 грудня 2002 року. Відповідно до розписки від 26 березня 2003 року ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 узяли у ОСОБА_3  у борг 52 800
доларів США та зобов'язалися
повернути зазначену суму до 30 червня 2003 року. Як було визначено,  спірна сума 52 000 доларів США є загальною
сумою боргу та складається з зобов'язань по договору позики від 26 серпня 2002
року на суму 36 000 доларів США
та зобов'язань по договору позики від 26 березня 2003 року на суму 16 800
доларів США. До наступного
часу зобов'язання не виконано.

Суд
дійшов до висновку,  що відповідачами
порушено зобов'язання щодо повернення боргу. Сума боргу по договору позики від
26 серпня 2002 року,  у перерахуванні на
національну валюту за курсом Національного банку України на день розгляду
справи,  складає 181 800 грн. та підлягає
стягненню з обох боржників. Сума боргу за договором позики від 23 березня 2003
року,  у перерахуванні на національну
валюту за курсом Національного банку України на день розгляду справи,  складає 84 840 грн. та підлягає стягненню з
ОСОБА_2,  оскільки відсутня підпис
ОСОБА_1 на розписці та не встановлено яким чином використовувалися отримані
гроші.

Враховуючи,  що грошове зобов'язання відповідачами
своєчасно не виконано суд визнав,  що
вони повинні нести відповідальність відповідно до цивільного законодавства.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду,
пояснення представника відповідачів,
дослідивши матеріали справи,  перевіривши доводи апеляційної скарги,  апеляційний суд вважає,  що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню,  рішення суду,  яке постановлено з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд з
таких підстав.

Суд,  задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 ,  прийшов до висновку,  що правовідносини виникли між сторонами до 1
січня 2004 року та продовжують існувати і до тепер,  так як однією зі сторін не виконано
зобов'язань по договору,  тому,  відповідно до п.4 „Прикінцевих та перехідних
положень" Цивільного Кодексу України,
який набрав чинності 1 січня 2004 року,
суд керувався нормами як ЦК
України у редакції 1963 року так і нормами нового ЦК України.

Проте з таким
висновком суду погодитися неможливо бо він не відповідає обставинам справи та
зроблено з порушенням норм матеріального закону.

Як
встановлено судом першої інстанції договори позики укладалися у 2002 та 2003
році і встановлено строк виконання зобов'язань за договорами до 31 грудня 2002
року та до 30 червня 2003 року відповідно. Таким чином,  висновок,
що правовідносини які

3

виникли
з договору позики мають подовжувальний характер,  необгрунтовано,  тому є безпідставним застосування норм
Цивільного Кодексу України який набрав чинності 1 січня 2004 року.

Апеляційний
суд позбавлений можливості винести нове рішення,  оскільки з матеріалів справи убачається,  що резолютивна частина рішення,  проголошена 4 червня 2007 року,  має інший зміст ніж відповідна,  частина повного рішення,  а це є неприпустимим.  Відповідно до
ст.  218 ЦПК України після
проголошення рішення суд,  який його
ухвалив,  не може сам скасувати або
змінити його за винятком випадків,  прямо
передбачених законом.  Таким чином,  це є грубим порушенням норм процесуального
права та призводить до невизначеності предмету апеляційного перегляду,  і відповідно до п.5  ст.
311 ЦПК України дає підставу для скасування рішення з передачею справи
на новий судовий розгляд.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307 ч.1 п.5,
311 ч.5,  314 ч.1 п.2,  315 ЦПК України,  апеляційний суд,  -

ухвалив:

Апеляційні
скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення
Вугледарського міського суду Донецької області від 4 червня 2007 року
скасувати.

Справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором
позики,  та зустрічним позовом ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання неукладеним договору позики,  направити до суду першої інстанції на новий
судовий розгляд.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути
оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.