Справа
№22ц-2317/07                                                     Головуючий
40                                                                    Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2007р.                                                                                                         м.Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого                                               Круглікової
К.С.

суддів                                              Соломахи
Л.І., Олейникової Л.С.

при
секретарі                                             Стефановій
І.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до
відкритого акціонерного товариства „Слов'янське автотранспортне підприємство №11417", ОСОБА_2 про
поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди з апеляційною скаргою
відповідача -відкритого
акціонерного товариства „Слов'янське автотранспортне підприємство №11417" на рішення
Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 грудня 2006р., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 грудня 2006р.
наказ ВАТ „Слов'янське автотранспортне підприємство №11417" від 20 вересня 2006р. №44 скасовано.
ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді головного інженера ВАТ „Слов'янське
автотранспортне підприємство №11417"
з 20 вересня
2006р. З ВАТ „Слов'янське автотранспортне підприємство №11417" на користь
ОСОБА_1 стягнуто на відшкодування моральної шкоди 200грн.

В апеляційній скарзі відповідач -
ВАТ „Слов'янське автотранспортне підприємство №11417" просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про відмову позивачу в задоволенні позову,
посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов суд
послався на вимоги частини 3
ст.29 КЗпП України, яка не регулює порядок звільнення робітника. Позивач
був звільнений в зв'язку із невиконанням функціональних обов'язків, як такий,
що не пройшов випробувальний строк. Розірвання трудового договору відбулося
протягом строку випробування, що відповідає вимогам частини 2 ст.28 КЗпП
України. Якщо суд вважав, що в наказі причини звільнення сформульовані
неправильно, то міг привести їх у відповідність з чинним законодавством, що
передбачено п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992р.
„Про практику розгляду судами трудових спорів". На час ухвалення судового
рішення позивач працював на іншому підприємстві, доказів про своє звільнення
суду не надав. За характером роботи головного інженера сумісництво неможливо, тому
і виконання рішення суду неможливо. Звільнення позивача проведено
відповідно  до     закону
і підстав для  компенсації
позивачу

2

моральної шкоди не має.

В апеляційній інстанції представник ВАТ „Слов'янське автотранспортне
підприємство №11417"
ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не
з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином
(а.с.58-59).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши
матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

При розгляді справи суд першої інстанції встановив, що позивач 11 вересня 2006р.
був прийнятий відповідачем на роботу головним інженером ВАТ „Слов'янське
автотранспортне підприємство №11417"
із строком випробування 1
місяць, про що зазначено в наказі №43-к від 11 вересня 2006р. (а.с.4).

Наказом №44к від 20 вересня
2006р. він звільнений з роботи за невиконання функціональних обов'язків, як
такий, що не витримав випробування. Невиконання функціональних обов'язків
полягало у відсутності належної документації на автобуси (а.с.3).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання наказу про звільнення
незаконним та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що
позивач був звільнений до закінчення місячного строку випробування. Відповідач
не надав доказів про те, що позивачу було дано завдання та він його не виконав,
що у зв'язку з невиконанням позивачем функціональних обов'язків на АТП було
накладено штрафні санкції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної
шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що в зв'язку із незаконним
звільненням позивачу були заподіяні моральні страждання, він вимушений був
звертатися за захистом своїх прав до юридичної консультації, суду, відриватися
від роботи.

З висновками суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання
незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі погодитися не можливо,
оскільки до них суд дійшов внаслідок неправильного застосування норм
матеріального права.

Відповідно до ст.309 ЦПК України неправильне застосування
судом норм матеріального права є підставою для скасування рішення в
апеляційному порядку і ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст.26 КЗпП України при укладенні трудового
договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки
відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування
повинна бути застережена в наказі про прийняття на роботу.

Відповідно до частини 2
ст.28 КЗпП України якщо протягом строку випробування встановлено
невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або
уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір.

Тобто підставою для звільнення за результатами
випробування може бути тільки невідповідність працівника посаді, на яку він
прийнятий. Звільнення за результатами випробування можливо, якщо буде
встановлена невідповідність, як вона розуміється в п.2 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, які викладені в п.24
постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992р. №9
„Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про
звільнення за п.2 ст.40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового
договору в тому разі,   якщо   встановить,
що   воно   проведено
на  підставі   фактичних
даних,   які

3

підтверджують,
що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я працівник не може
належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання
протипоказано за станом здоров'я.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції помилково
послався на частину З ст.29 КЗпП України, в той час як фактично прокоментував
наслідки незадовільного результату випробування, викладені в частині 2 ст.28 КЗпП
України, та неправильно застосував вимоги частини 2 ст.28 КЗпП
України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив фактично з того, що
відповідач не надав суду доказів порушення позивачем трудової дисципліни, а
саме, суд послався, що відповідач не надав доказів, що позивачу давалося
відповідне завдання, що це завдання входить до посадових обов'язків позивача, в
той час як суд повинен був з'ясовувати обставини відповідності чи
невідповідності позивача займаній посаді, достатності у нього відповідної
кваліфікації для займаної посади головного інженера.

Згідно наказу №44к від 20
вересня 2006р. позивач звільнений за невиконання трудових обов'язків, яке
виразилося у відсутності належної документації на автобуси, тобто фактично за
порушення трудової дисципліни (а.с.3).

В судовому засіданні суду першої інстанції в.о. голови правління ВАТ
„Слов'янське автотранспортне підприємство №11417"
ОСОБА_2 пояснив, що позивачу було дано завдання забезпечити автотранспорт
АТП належною документацією відповідно до вимог Закону України „Про
автомобільний транспорт", але це завдання позивач принципово не виконував
(а.с.27). На підтвердження цих пояснень він надав відповідне письмове завдання
(а.с.24).

Виходячи з тексту наказу №44к, наданого відповідачем письмового завдання та
пояснень в.о. голови правління ВАТ „Слов'янське автотранспортне підприємство №11417", апеляційним
судом встановлено, що звільнення позивача відповідач пов'язував саме з
невиконанням ним умисно наданого керівником підприємства завдання, тобто з
порушенням трудової дисципліни.

Порушення трудової дисципліни не може бути підставою для звільнення особи
за результатами випробування на підставі частини 2 ст.28 КЗпП України.

Ні в наказі про звільнення, ні в поясненнях в.о. голови правління ВАТ
„Слов'янське автотранспортне підприємство №11417"
не має посилань на те, що позивач не відповідає займаній посаді головного
інженера внаслідок недостатньої кваліфікації, яка перешкоджає продовженню
позивачем цієї роботи.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Відповідач не надав суду доказів того, що позивач неналежно виконує свої
трудові обов'язки через свою недостатню кваліфікацію, тобто невідповідності
позивача займаній посаді.

Оскільки відповідач пов'язував звільнення позивача з займаної посади з
порушенням трудової дисципліни, доказів невідповідності позивача займаній
посаді через недостатню кваліфікацію не надав, наказ №44к від 20 вересня 2006р.
про звільнення позивача, як такого що не пройшов строк випробування, є
незаконним і позивач підлягає поновленню на роботі.

Та обставина, що на теперішній час позивач працює на іншому підприємстві,
не впливає на висновки суду і не перешкоджає виконанню його рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України рішення суду про поновлення позивача на
роботі підлягає негайному виконанню.

Задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції правильно виходив з вимог ст.237-1 КЗпП України, згідно якої
відшкодування   власником   або
уповноваженим   ним   органом
моральної   шкоди

4

працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових
зусиль для організації свого життя.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що внаслідок
незаконного звільнення позивача відповідачем - ВАТ „Слов'янське автотранспортне підприємство №11417" йому були
заподіяні моральні страждання, оскільки був порушений його нормальний спосіб
життя, за відновленням своїх порушених прав він повинен був звертатися до суду.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував ті обставини, що незаконне
звільнення не завдало шкоди здоров'ю позивача, що він працює на іншому
підприємстві та отримує заробітну плату.

Враховуючи характер та обсяг моральних страждань позивача, їх тривалість,
апеляційний суд вважає, що стягнута на користь позивача компенсація на
відшкодування моральної шкоди в сумі 200грн. є розумною, виваженою та
справедливою.

Рішення суду першої інстанції в частині відшкодування позивачу моральної
шкоди постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції питання про судові витрати не вирішив, тому
апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення в частині поновлення позивача на
роботі, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові
витрати -судовий
збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено, при пред'явленні позову він судовий збір
(державне мито) відповідно до п.1 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України „Про
державне мито" від 21
січня 1993р. не сплачував, судовий збір відповідно до ст.88 ЦПК України
підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 17грн. (по 8грн.
50коп. з обох немайнових вимог: про поновлення на роботі та про відшкодування
моральної шкоди).

Відповідно до ст.81 ЦПК України витрати на
інформаційно-технічне забезпечення у справах про поновлення на роботі
покладаються на сторони після розгляду справи судом.

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено, при зверненні до суду з позовною заявою
позивач витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи не
сплачував, вказані витрати відповідно до ст.88 ЦПК України покладаються на
відповідача в розмірі 7грн. 50коп., що передбачено постановою Кабінету
Міністрів України від 21
грудня 2005р. №1258 „Про
затвердження Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду
цивільних справ та їх розмірів".

Керуючись ст.307, ст.309, ст.314, ст.316 ЦПК України, апеляційний суд
Донецької області, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства „Слов'янське
автотранспортне підприємство №11417"
задовольнити частково.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 грудня 2006р. в
частини скасування наказу відкритого акціонерного товариства „Слов'янське
автотранспортне підприємство №11417"
від 20 вересня
2006р. №44 та
поновлення ОСОБА_1 на роботі скасувати.

Наказ відкритого акціонерного товариства „Слов'янське автотранспортне
підприємство №11417"
від 20 вересня
2006р. №44 про
звільнення ОСОБА_1 визнати незаконним. Поновити ОСОБА_1 на посаді
головного      інженера      відкритого      акціонерного      товариства      „Слов'янське

5

автотранспортне підприємство №11417" з 21 вересня 2006р.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі
піддати негайному виконанню.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької
області від 18 грудня
2006р. в частини стягнення з відкритого акціонерного товариства „Слов'янське
автотранспортне підприємство №11417"
на користь ОСОБА_1 моральної шкоди залишити без змін.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства „Слов'янське автотранспортне
підприємство №11417"
на користь держави судовий збір у сумі 17 (сімнадцять) гривень (на розрахунковий рахунок 0004, отримувач -місцевий бюджет
Ворошиловського району м.Донецька, код 22090100,
банк - ГУ ДКУ в
Донецькій області, ОКПО 34686537,
МФО 834016) та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи у сумі 7 (сім)
гривень 50коп. (на розрахунковий рахунок 0004,
одержувач - УДК у
м.Донецьку, банк - ГУ
ДКУ в Донецькій області, МФО
834016, ОКПО 34686537).

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.