Справа
№ 22ц-2693/2007                               Головуючий
Категорія-21                                                    суддя
Доповідач: суддя -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2007 року                                                     м.
Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у складі головуючого:
Шабанової В.О., суддів: Стратіло В.І., Папоян В.В. при секретарі Кошмак Т.С, з
участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
апеляційного суду в місті Донецьку справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві і професійних захворювань України у Центрально-Міському
районі м. Горлівки Донецької області на рішення Центрально-Міського районного
суду м. Горлівки Донецької області від 18
грудня 2006 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань
України у Центрально-Міському районі м. Горлівки Донецької області про
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2006 року позивач
звернувся до суду з цим позовом, вказуючи, що з 11.08.1987 р. по 13.02.2006
р. він працював на підприємствах вугільної промисловості у якості
прохідника з повним робочим днем під землею. Був звільнений за станом здоров'я.
Під час виконання трудових обов'язків він отримав трудове каліцтво внаслідок
нещасного випадку, також хронічне професійне захворювання. Через отримане
професійне захворювання та трудове каліцтво йому встановлено висновками МСЕК 65% втрати
професійної працездатності за сукупністю. З урахуванням наведеного, позивач
просив постановити рішення, яким стягнути з Фонду на його користь 65000 грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням
Центрально-Міського районного суду м Горлівки Донецької області від 18 грудня 2006 року позов
задоволено частково.

Суд стягнув з
відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 13 500 грн.

Задовольняючи
позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач працював на
підприємствах вугільної промисловості на різних підземних роботах і під час
виконання трудових обов'язків отримав трудове каліцтво та професійне
захворювання. Висновками МСЕК від 13.02.2006
року йому встановлено 45%
втрати професійної працездатності за сукупністю: 10% з 30.07.2002 р. у зв'язку з
нещасним випадком та 35%
у зв'язку з професійним захворюванням.

Приймаючи до
уваги вказані обставини і посилаючись на Закон України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного
захворювання, які потягли втрату працездатності", суд

2

постановив
рішення про стягнення вказаної суми в рахунок відшкодування моральної шкоди
на користь позивача.

Не погодившись з
таким рішенням, позивач ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу, вважає, що суд
неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального права при встановленні розміру моральної шкоди,
безпідставно зменшивши його. Просив ухвалити рішення, яким змінити рішення
суду, задовольнивши його позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач - відділення Фонду
також подав апеляційну скаргу. Вказував, що рішення суду є необгрунтованим і
таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, ухваленим з порушенням
норм матеріального і процесуального права. Апелянт посилався на те, що з 01.01.2006 р. набрав
чинності Закон України „Про Державний бюджет України на 2006 рік",
згідно з яким зупинена дія статей Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в частині
відшкодування моральної шкоди застрахованим особам. Вважає, що правових підстав
для відшкодування моральної шкоди не існує.

Крім того,
вказував, що для стягнення моральної шкоди необхідно встановлення факту
спричинення моральних страждань і для встановлення такого факту необхідно мати
висновки МСЕК. У довідці МСЕК, яку позивач надав до суду, не вказано наявність
в нього моральних страждань. Також вважає, що судом не було встановлено, які
саме негативні наслідки, у зв'язку з встановленням ступеню втрати професійної
працездатності спричинили моральні страждання.

У апеляційній
скарзі йдеться також про те, що до спірних правовідносин слід було застосувати
вимоги ст.233 КЗпП України щодо строків позовної давності, встановлених
терміном у три місяці, а також ст.237-1 КЗпП України, відповідно до якої
моральну шкоду повинно відшкодувати підприємство, на якому позивач отримав
ушкодження здоров'я.

Апелянт просив
скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши
доповідь судді доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційних скарг в межах оскарження, апеляційний суд
вважає, що скарга позивача підлягає відхиленню, а скарга Фонду підлягає
частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з таких
підстав.

Відповідно до
ч.І ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції
і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи.

Судом
встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно з 11.08.1987
року по 13.02.2006 року
працював на підприємствах вугільної промисловості, останнім часом на шахті „їм.
Леніна" ДП „Артемвугілля" на посаді прохідника підземного, що
вбачається з копії його трудової книжки (
а.с.7-12).

Під час
виконання трудових обов'язків 30.07.2002
року $ ним
стався нещасний випадок на виробництві, в результаті якого він отримав трудове
каліцтво, про що складено акт №24/101
за формою Н-1 від 31.07.2002
року (а.с. 15).

Крім того, під
час виконання трудових обов'язків на інших вугільних підприємствах у 1992 році та у 1995 році з ним також
мали місце нещасні випадки на виробництві.

Згідно з
висновками МСЕК від 1.11.2002
року позивачу вперше встановлено 10%
втрати професійної працездатності у зв'язку з нещасним випадком від 30.07.2002 року

3

безстроково з 30.07.2002 року, а також
повторно 5% у
зв'язку з травмою від 1992
року та 5% у
зв'язку з травмою від 1995
року (а. с. 21).

Крім того, під
час виконання трудових обов'язків позивач отримав професійне захворювання - вібраційну
хворобу, що підтверджується актом розслідування професійного захворювання від 21 грудня 2005 року за формою
П-4 (а.с. 13-14).

Згідно з
висновками МСЕК від 13.02.2006
року позивачу встановлено 65%
втрати професійної працездатності за сукупністю:

-10% у
зв'язку з травмою від 30.07.2002
р. повторно;

-15% у
зв'язку з травмою від 1992
р. повторно;

·   5% у зв'язку з
травмою від 1995 р.
повторно;

·
35%
у зв'язку з професійним захворюванням -
первинно, а також визнано інвалідом третьої групи ( а.с.22-23).

Проти цих обставин не заперечував і відповідач.

Відповідно до
статей 1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч.І та ч.2
Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої
визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на
належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності,
втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових
внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом
загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом
п'ятим частини першої статті 4
Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування (далі Основи), є страхування від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Основами
передбачено відшкодування збитків, заподіяних працівникові каліцтвом чи іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним своїх трудових обов'язків
(п.4 ч.І ст.25).

Відповідно до
ч.2 ст.4 Закону України „Про охорону праці" в редакції від 21 листопада 2002 року державна
політика а галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету
життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення
належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників,
повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.І ст.9 цього Закону
відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я
або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від
нещасних випадків відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі
Закон).

Преамбулою
Закону передбачено, що він визначає правову основу, економічний механізм та
організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального
страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих
на виробництві.

Зазначені закони
України, по-перше спрямовані на соціальний захист працівників, які внаслідок
нещасного випадку чи професійного захворювання отримали ушкодження, що призвели
до втрати професійної працездатності, і по-друге, передбачають відшкодування
Фондом соціального страхування від нещасних випадків

4

шкоди шляхом надання потерпілим соціальних послуг та
виплат, у тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

З урахуванням
конституційної значущості здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що
належить людині від народження і охороняється державою, законодавець урегулював
обсяг та характер відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я нещасним випадком чи професійним захворюванням, і
передбачив комплекс заходів, спрямованих на відшкодування матеріальної та моральної
шкоди застрахованим і членам їх сімей.

Враховуючи
особливості захисту здоров'я потерпілого, поряд із відшкодуванням матеріальної
шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Відшкодування
моральної шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди
передбачено статтею 1 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" і є одним із способів захисту особистих немайнових прав
працівника.

Укладаючи з
роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик
( Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати
застрахованим особам передбачені Законом (стаття 21) соціальні послуги та виплати. Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту
громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності.

До страхових
виплат належать, зокрема, грошова сума, яка виплачується застрахованому за
моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт
„є" пункту 1 частини
першої статті 21, частина
третя статті 28 Закону).

Відповідно до
статей 23, 1167 Цивільного
кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві
чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та
душевних стражданнях, яких він зазнає. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна
умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як
право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження
здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому
моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає
працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові,
який не втратив професійної працездатності.

Встановлення
Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків
відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого
державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від
нещасного випадку та професійного захворювання (стаття 3 )

Таким чином, суд
першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність заподіяння позивачу
моральної шкоди умовами виробництва, що покладає на відповідача обов'язок відшкодувати
цю шкоду незалежно від інших страхових виплат.

Доводи апелянта
про те, що у даному випадку обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди
відповідно до ст.237-1 КЗпП України необхідно покласти на підприємство, де
позивач отримав професійне захворювання та посилання на пропуск строку позовної
давності, передбачений ст.233 КЗпП України є безпідставними і не

5

заслуговують на увагу, оскільки вони не основані на
законі, оскільки спірні правовідносини не врегульовані нормами КЗпП України, а
спеціальною нормою -Законом
України ,Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", який не містить у собі вказаних положень та обмежень.

Що стосується доводів
апеляційної скарги відповідача про те, що положення Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", що передбачають відшкодування моральної шкоди,
призупинено Законом України „Про Державний бюджет України на 2006 рік", вони
не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову в частині ушкодження
здоров'я на виробництві, отриманого в результаті нещасного випадку від 30.07.2002 року.

Відповідно до
ст.5 ЦК України
акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у часі, кім випадків, коли він пом'якшує
цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні
відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який
втратив в чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав
та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У даному випадку
правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням
здоров'я на виробництві виникли до введення в дію Закону України „Про Державний
Бюджет України на 2006 рік"
і тому положення цього закону не мають зворотної сили щодо травми, отриманої
позивачем у 2002 році.

Разом з тим, з
висновками суду першої інстанції про задоволення позову щодо відшкодування
моральної шкоди у зв'язку з хронічним захворюванням, погодитись не можна.

Відповідно до
п.27 ст.77 Закону України „Про Державний бюджет України на 2006 рік" та
п.22 ст. 71 Закону
України „Про державний бюджет України на 2007
рік" зупинено дію абзацу 4
статті 1 підпункту
„є" пункту 1 частини
першої ст. 21, частини
З статті 28, частини 3 ст. 34 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та профзахворювання, які потягли втрату працездатності".

Суд першої
інстанції безпідставно не прийняв до уваги ту обставину, що призупинення дії
закону так саме не дає підстав для його застосування щодо правовідносин, які
виникли після введення його в дію.

За таких
обставин апеляційний суд визнає, що при вирішенні справи судом першої інстанції
неправильно застосовано норми матеріального права в частині задоволення
позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок
ушкодження здоров'я умовами виробництва після набрання чинності Закону України „ Про Державний
Бюджет України на 2006 рік",
положеннями якого призупинено дію закону щодо відшкодування моральної шкоди
застрахованим особам.

Таким чином,
позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, пов'язані з ушкодженням
здоров'я на виробництві після 1.01.2006
року, задоволенню не підлягають.

За таких
обставин суд першої інстанції помилково поклав обов'язок на відповідача про
відшкодування моральної шкоди за сукупністю втрати професійної працездатності у
розмірі 45 відсотків,
оскільки позивач має право на відшкодування такої шкоди з Фонду за ушкодження,
отримане в результаті нещасного випадку, що

6

мав місце 30.07.2002
року, у зв'язку з чим йому встановлено 10% втрати професійної працездатності.

З урахуванням
наведеного зміні підлягає рішення суду першої інстанції в частині розміру
моральної шкоди.

Відповідно до
роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про
судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4, розмір
відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних
страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача
та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан
здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

При цьому суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Ухвалюючи
рішення про стягнення з Фонду на користь позивача 13500 грн в рахунок
відшкодування моральної шкоди, суд не обґрунтував необхідності стягнення саме
такого розміру компенсації.

Апеляційний суд,
враховуючи характер і тривалість страждань, стан здоров'я позивача, тяжкість
завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках, а також виходячи з засад розумності,
виваженості та справедливості, вважає за необхідне зменшити розмір моральної
шкоди до 5 000 грн.

Що стосується
доводів, викладених у скарзі позивача, апеляційний суд вважає, що вони
суттєвими не являються і не дають підстав для скасування чи зміни судового
рішення.

Керуючись
ст.ст.303-305, п.З ч.І ст. 307,
п.1 ч.І ст. 309,
313, ч.2 ст. 314, 316,
317,319 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у
Центрально-Міському районі м. Горлівки задовольнити частково.

Рішення
Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 18 грудня 2006 року змінити.

Стягнути
моральну шкоду з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у
Центрально-Міському районі м. Горлівки Донецької області на користь ОСОБА_1 у
розмірі 5 000 (п'ять
тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення, однак може бути
оскаржене протягом двох місяців з моменту набрання ним законної сили
безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: