Справа № 22ц-3727/2007                              Головуючий по 1-й
суддя -
Категорія-30                                                    Доповідач
суддя - Стратіло В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2007 року       м.  Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі головуючого: судді Шабанової В.О. суддів: Стратіло
В.І,  Резникової Л.В.,  при секретарі Кошмак Т.С. ,  з участю представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши
у відкритому судовому у засіданні у приміщенні апеляційного суду у місті
Донецьку справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2.  та ОСОБА_3.
на рішення Ворошиловського районного суду м.  Донецька від 05 березня 2007 року у справі за
позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2,  ОСОБА_3про усунення перешкод у користуванні
приміщенням та виселення з гуртожитку,
та за зустрічним позовом ОСОБА_2,  ОСОБА_3до ОСОБА_1про визнання права
користування жилим приміщенням,  -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2006
року ОСОБА_1.  звернувся до суду з
позовом до відповідачівОСОБА_2.  та ОСОБА_3. ,
вказуючи,  що він є власником
гуртожитку,  розташованого за адресою
АДРЕСА_1,  а відповідачі,  які проживають у кімнаті НОМЕР_1без законних
підстав,  заважають йому користуватися та
розпоряджатися своєю власністю. Добровільно звільнити приміщення вони не
бажають,  тому просив ухвалити
рішення,  яким зобов'язати їх усунути
порушені права власника та виселити з вказаного приміщення без надання іншого
жилого приміщення.

У січні 2007
року ОСОБА_2.  та ОСОБА_3  звернулись з зустрічним позовом
доОСОБА_1  про визнання права
користування жилим приміщенням у вказаному гуртожитку,  посилаючись на те,  що 18.12.1998 р. ОСОБА_2.  був прописаний у вказаному гуртожитку,  про що було зроблено відповідний запис у його
паспорті. Прописка була надана тимчасово на строк до 10 грудня 1999 р. Однак у
подальшому він щорічно реєструвався за вказаною адресою. Строк тимчасової
прописки збіг 07.07.2006 року.. Після цього йому було відмовлено у реєстрації.
Вважає,  що він та його дружина ОСОБА_3
,  яка вселилася до гуртожитку як член
його сім'ї,  набули право користування
жилим приміщенням з моменту вселення,  що
не може бути обмежене строком,
встановленим реєстрацією. Новий власник гуртожитку ОСОБА_1.  порушує їх житлові права,  тому просили визнати за ними право
користування спірним жилим приміщенням.

Рішенням
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 05 березня 2007 року задоволено позовОСОБА_1  до ОСОБА_2та ОСОБА_3.  про усунення перешкод у користуванні
приміщенням та виселення з гуртожитку.

Відповідачі
за цим позовом ОСОБА_2.  та ОСОБА_3  зобов'язані не чинити перешкод в користуванні
приміщенням та виселені з кімнати 312 вказаного гуртожитку без надання іншої
жилої площі.

У
задоволенні позовуОСОБА_2.  та
ОСОБА_3.  доОСОБА_1  про визнання права користування жилим
приміщеннями відмовлено.

На дане
рішення подана апеляційна скарга ОСОБА_2.
та ОСОБА_3,  в якій вказується,  що рішення суду першої інстанції ухвалене з
порушенням положень Конституції України,
норм матеріального та процесуального права.

Апелянти
посилались на те,  що підстави для
виселення з гуртожитку передбачені  СТ.
132 ЖК України. Однак ОСОБА_1. ,  ставлячи
питання про їх виселення з гуртожитку,
не посилався на жодну з підстав,
передбачених даною нормою закону.

Зміна
власника приміщення на думку апелянтів не може тягнути за собою виселення
мешканців з гуртожитку.

Також
вказували,  що ОСОБА_1.  при укладанні договору купівлі -продажу
гуртожитку взяв на себе зобов'язання зберегти за мешканцями гуртожитку право
користування ним.

Просили
рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення,  яким у задоволенні позовуОСОБА_1  відмовити та задовольнити їх зустрічний позов
про визнання права користування спірним жилим приміщенням.

ВідОСОБА_1  письмових заперечень на апеляційну скаргу не
надійшло.

У судове
засідання апеляційної інстанції ОСОБА_2.
та ОСОБА_3  повторно не
з'явились,  про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином.  Від ОСОБА_1.  надійшла письмова заява,  де він вказує,  що особисто бажає приймати участь у розгляді
справи,  але перебуває на лікарняному і у
зв'язку з цим просив перенести розгляд справи на більш пізніший строк. Разом з
тим,  на підтвердження своєї хвороби та
перебування на лікарняному не надав будь-яких доказів. Від ОСОБА_3.  свідчень про причину неявки не надійшло.

Відповідно
до ч.2  ст. 305 ЦПК України неявка сторін
або інших осіб,  які беруть участь у справі,  належним чином повідомлених про час і місце
розгляду справи,  не перешкоджає розгляду
справи.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача,  пояснення
представника ОСОБА_1.  ОСОБА_4.,  яка просила апеляційну скаргу відхилити і
залишити рішення суду першої інстанції без змін,  допитавши свідка,  перевіривши матеріали справи та обговоривши
доводи апеляційної скарги в межах оскарження,
апеляційний суд вважає,  що скарга
підлягає відхиленню,  а рішення суду
першої інстанції підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно
до  СТ. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних
міркувань.

Задовольняючи
позовОСОБА_1  та відмовляючи у
задоволенні зустрічного позову,  суд
першої інстанції виходив з того,  що
гуртожиток за адресоюАДРЕСА_1належав Акціонерному товариству закритого типу
(далі АТЗТ) „Перший Донецький авторемонтний завод на підставі свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
виданого управлінням комунального господарства Донецької міської ради
19.09.2005 р.

ОСОБА_1.  та ОСОБА_3
не перебували у трудових відносинах з цим підприємством.

На
підставі письмового клопотання заступника начальника Ворошиловського РВ ДМУ
УМВС України в Донецькій області на адресу директора АТЗТ „Перший Донецький
авторемонтний завод" ОСОБА_1.  був
вселений до вказаного жилого приміщення тимчасово терміном на один рік. Цей
термін у подальшому продовжувався на підставі письмових клопотань посадових
осіб УМВС України в Донецькій області строком на один рік.

ОСОБА_3  вселилась до гуртожитку без будь-яких
документів і за вказаною адресою зареєстрована не була.

Рішення
адміністрації підприємства та профспілкового органу про надання їм жилої площі
у гуртожитку не існує,  ордер на
заселення кімнати НОМЕР_1,  де вони
проживають,  не видавався.

27 січня
2006 року АТЗТ „Перший Донецький авторемзавод" продало,  а ОСОБА_1.
придбав вказаний гуртожиток і не укладав угоду з відповідачами про їх
проживання. Оскільки ОСОБА_1.  та ОСОБА_3  не є працівниками авторемзаводу і вселені до
гуртожитку тимчасово,  новий власник
ОСОБА_1.  не має наміру укладати з ними
договір найму жилого приміщення,  суд
зробив правовий висновок,  про те,  що вони підлягають виселенню в судовому
порядку без надання іншого жилого приміщення.

З
урахуванням наведено,  суд задовольнив
позовОСОБА_1  та відмовив у задоволенні
зустрічного позову.

Розглядаючи
спір,  апеляційний суд вважає,  що суд першої інстанції повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу спірних правовідносини і закон,  який їх регулює.

Відповідно
до змісту  ст.  ст.
127-129 ЖК України,  пунктів 1, 2,
9, 10, 40, 41 Примірного положення про гуртожитки,  затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР
від 03.06.1986 р. №208,  яке є чинним і
на теперішній час,  право на вселення до
гуртожитків,  які належать
підприємству,  мають працівники даного
підприємства.

Приміщення
гуртожитків є тимчасовим житлом,
передбачене для забезпечення місцем проживання робітників,  які не мають жилої площі на період їх роботи
на підприємстві.

Надання
жилої площі в гуртожитку провадиться на підставі відповідного рішення
адміністрації підприємства та профспілкового органу. Для вселення до гуртожитку
видається ордер.

Судом
встановлено,  підтверджено матеріалами
справи і сторонами не заперечується,  що
гуртожиток,  розташований за
адресоюАДРЕСА_1,  належав на праві
власності АТЗТ „Перший Донецький авторемзавод" на підставі свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
виданого управлінням комунального господарства Донецької міської ради
від 19.09.2005 року.

ОСОБА_1.  та ОСОБА_3
на АТЗТ „Перший Донецький авторемзавод" не працювати і не
працюють,  у трудових відносинах з цим
підприємством не перебували і не перебувають.

ОСОБА_1.  був тимчасово вселений до вказаного
гуртожитку у 1998 році на підставі письмового клопотання заступника начальника
Ворошиловського РО ДМУ УМВС України в Донецькій області на ім'я генерального
директора АТЗТ „Перший Донецький авторемзавод" (без дати) (а.с. 30).

Цей
термін на підставі письмових клопотань посадових осіб УМВС України в Донецькій
області строк проживання продовжувався на один рік ( а.с. 31-37.

27.07.2005
р. ОСОБА_2.  та АТЗТ „Перший Донецький
авторемзавод" було укладено договір найму жилого приміщення,  згідно з яким наймодавець надає

наймачу
у користування два ліжко-місця у кімнаті НОМЕР_1на строк з 01.08.2005 р. по
10.10.2005 р. (а.с.  16-17).

На
підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2006 року АТЗТ „Перший Донецький
авторемзавод" продав ОСОБА_1.
будівлю гуртожитку за вказаною адресою і цей договір посвідчений
приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу,  зареєстрований в бюро технічної
інвентаризації м.  Донецька 8 лютого 2006
року за №12097068 (а. с.  12-15).

З новим
власником гуртожитку ОСОБА_2.  та
ОСОБА_3  також не перебувають у трудових
відносинах,  ОСОБА_1.  не бажає укладати з ними договір найму жилого
приміщення,  а термін тимчасового
проживання сплив 10.10.2005 року.

Матеріалами
справи встановлено,  що спільного рішення
підприємства та профспілкового органу про наданняОСОБА_2.  чи ОСОБА_3
жилої площі у гуртожитку не існує,
ордер на вселення до кімнати НОМЕР_1 вказаного гуртожитку,  або до будь-якої іншої кімнати вказаним
особам не видавався .

Доводи
апеляційної скарги про те,  що підстави
для виселення з гуртожитку передбачені
СТ. 132 ЖК України і жодна з них по цій справі відсутня,  не заслуговують на увагу,  оскільки вказана норма закону передбачає
можливість виселення з гуртожитку робітників підприємства,  які були вселені у встановленому законом
порядку (зокрема,  вселені в гуртожиток
робітники підприємства підлягають виселенню: у разі звільнення з підприємства
за власним бажанням,  закінченням строку
договору,  тощо).

Отже
вказана правова норма не може поширюватись на правовідносини,  які виникли між новим власником
гуртожиткуОСОБА_1.  та ОСОБА_2.  і ОСОБА_3.

З
урахуванням наведеного посилання апеляційної скарги на порушення судом першої
інстанції норм Конституції України та ЖК України не знайшли свого
підтвердження.

Доводи
апеляційної скарги про те,  що відповідно
до п.8 умов договору купівлі-продажу від 27.01.2006 р. ОСОБА_1.  взяв на себе зобов'язання зберігати права
осіб,  що проживають у гуртожитку,  не заслуговують на увагу,  оскільки вони спростовуються рішенням
постійно діючого третейського суду Асоціація „Жінка та Бізнес",  відповідно до якого п.8 вказаного договору
визнаний недійсним (а.с.  11).

Таким
чином,  апеляційний суд вважає,  що доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,  які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись  ст.
ст. 304-305,  п.1  ст. 307,
308,  313,  п.1
ст. 314,  315,  317,
319 ЦПК

України,  апеляційний суд,  -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2,  ОСОБА_3відхилити.

Рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 05 березня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення,  однак може бути оскаржена протягом двох
місяців з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної
інстанції.