Справа 22ц - 269/2008 року                                           Головуючий
у І інстанції Барков
- 10                                                                                         Доповідач
УХВАЛА

іменем України

04   березня
2007   року  колегія
суддів   судової  палати
у  цивільних  справах апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого   Ігнатолі Т.Г.

суддів
Кочегарової Л.М. ,  Козлова О.М. ,

при
секретарі   Стрілецькій О.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі.. справу за позовом ОСОБА_1
до виконавчого комітету Маріупольської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення
земельного сервітуту за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 -
ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької
області від 19 грудня 2007 року та на додаткове рішення Приморського районного
суду міста Маріуполя Донецької області від 10 січня 2008 року

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 грудня
2007 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Маріупольської
міської ради,  ОСОБА_3 про встановлення
земельного сервітуту -відмовлено.

Додатковим
рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10
січня 2008 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету
Маріупольської міської ради,  ОСОБА_3 про
перенесення самовільно збудованого паркану на відстань одного метра по всьому
периметру від стін його жилого будинку та з півдня відносно будинку ОСОБА_3 на
відстань,  необхідну для проїзду
транспортного засобу від його будинку - відмовлено.

В
апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить рішення від
19 грудня 2007 року та додаткове рішення від 10 січня 2008 року скасувати і
справу направити на новий судовий розгляд,
посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення,  яке,
на його думку,  прийнято з
порушенням норм матеріального та процесуального законодавства.

Заслухавши
суддю - доповідача,  пояснення позивача
ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3,
які підтримали апеляційну скаргу,
заперечення відповідачки ОСОБА_3 та її представникаОСОБА_4,
дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги,  колегія суддів
вважає,  що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

З
позовної заяви та матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_1 є власником будинку літ. Б-2,
що розташований на земельній ділянці №21 по вулиці Меліоративній в
м.  Маріуполі. Відповідачка ОСОБА_2 є
власником будинку літ. А,  який також
розташований на цій же земельній ділянці. Будинок позивача з півдня межує з
Азовським морем,  а з півночі - із
будинком ОСОБА_3.

В
обґрунтування позовних вимог позивач вказав,
що раніше через земельну ділянку,
яку огородила парканом відповідачка,
проходив шлях по якому проїжджали транспортні засоби та проходили
мешканці селища. Його будинок знаходиться на відстані 10-12 метрів від
моря,  яке часто виходить з берегів,  що перешкоджає проходу та проїзду з
півдня,  а іншого шляху,  крім зазначеного,  не має. Однак, ОСОБА_2,  встановивши паркан,  чинить йому перешкоди для проходу і проїзду
по своїй земельній ділянці,  встановила
його безпосередньо від стіни його будинку,
що також перешкоджає йому обслуговувати будинок. Тому,  просив суд встановити для нього постійний та
безоплатний земельний сервітут на право проходу та проїзду на велосипеді та
транспортному засобі по наявному шляху через земельну ділянку №21 по вулиці
Меліоративній в м.  Маріуполі до вулиці
Гаванної,  а також зобов'язати ОСОБА_2
перенести самовільно встановлений паркан на відстань одного метру по всьому
периметру від стін його житлового будинку та з півдня відносно будинку ОСОБА_3
на відстань,  необхідну для проїзду
транспортного засобу від його житлового будинку.

Судом
встановлено,  що правовстановлюючих
документів на земельну ділянку №21 по вулиці Меліоративній сторони не мають.
Вони лише звернулися до органу місцевого самоврядування про її виділення в
користування і на час розгляду справи судом,
такого рішення не було.

Відмовляючи
в задоволенні позову,  суд першої
інстанції виходив з того,  що між
сторонами фактично виник спір про право користування земельною ділянкою,  сторони не є власниками чи землекористувачами
спірної земельної ділянки,  доказів про
наявність прав власника або землекористувача земельної ділянки сторони не надали.

Погоджуючись з
висновками суду,  колегія суддів виходить
з наступного:

Відповідно
до  ст. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального
і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно
до  ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,  поданим відповідно до цього кодексу,  в межах заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб,  які беруть
участь у справі. Особа,  яка бере участь
у справі,  розпоряджається своїми правами
щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно
зі  ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини,  на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як
вбачається з матеріалів справи,  на
обґрунтування позову ОСОБА_1 надав суду тільки рішення .Приморського районного
суду м.  Маріуполя від 25 квітня 2006
року,  відповідно до яких за ним визнане
право власності на самовільно .побудовані будівлі: жилий будинок лит. Б-2,  покров лит.б-2,
розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1,  а за ОСОБА_2 визнане право власності на
самовільно зведені будівлі: жилий будинок лит.
А,  сарай лит.б-2,  розташовані на тій же земельній ділянці за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4, 5, 11). Будь-які документи про право власності
сторін на землю,  або про межі
землекористування будь-кого з сторін,
позивач суду не надав.

Відповідно
до  ст.
98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або
безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Аналіз
ч. 2  ст.
100 Земельного кодексу України дає підстави стверджувати про наявність
двох підстав для встановлення земельного сервітуту: 1) за домовленістю з
власником земельної ділянки на підставі договору; 2) за рішенням суду.

Отже,  вирішуючи питання про можливість встановлення
земельного сервітуту суд був позбавлений можливості встановлення цього
сервітуту без наявності доказів,  що
сторони є власниками земельних ділянок,
при наявності обставин,  які
вказують на те,  що вони користуються
однією земельною ділянкою без виділення в натурі кожному з них частини цієї
земельної ділянки відповідно до їх долі.

Суд
першої інстанції у повному обсязі з'ясував обставини і дав належну правову
оцінку наявним у справі доказам,
правильно застосував норми матеріального та процесуального права,  дійшов вірного висновку,  що вимоги позивача про встановлення
земельного сервітуту не обгрунтовані і не підлягають задоволенню.

Посилання
представника позивача в скарзі на те,  що
сервітут може бути встановлений для позивача,
як для сторонньої особи на підставі
ст.  100 ЗК України є
безпідставними,  оскільки,  відповідно до
ст. 100 ЗК України (в редакції Закону №997-V від 27.04.2007 року),
сервітут може бути встановлений договором,  законом,
заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві)
сусідньої земельної ділянки,  а також
іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може
бути встановлений договором між особою,
яка вимагає його встановлення,  та
власником (володільцем) земельної ділянки. В той же час,  позивач користується разом з відповідачкою
однією земельною ділянкою,  власником
якої або частки якої відповідачка не являється.

З
урахуванням вимог закону та обсягу позовних вимог ОСОБА_1,  колегія суддів вважає,  що суд першої інстанції правильно вирішив
спір.

Доводи
апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не є підставою для
скасування рішення.

Ніяких
нових доказів чи обставин,  які не були
предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду
позивачем та його представником не надано.

З
урахуванням викладеного,  колегія суддів
вважає,  що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права,  а тому рішення суду не підлягають скасуванню.

Керуючись  ст.
ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу представника позивача ОСОБА_1 -ОСОБА_3 відхилити.

Рішення
Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 грудня
2007 року та на додаткове рішення Приморського районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 10 січня 2008 року залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом
двох місяців з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної інстанції.