Справа № 22ц-2111/2007                                      Головуючий
суддя- Сєрікова О.О.,
Категорія - 36   Доповідач: суддя -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14
березня 2007 року                                                           м.
Донецьк

Апеляційний
суд Донецької області у складі головуючого: судді Резникової Л.В., суддів:
Стратіло В.І. та Азевича В.Б., при секретарі Ставріновій Ю.М. з участю
позивачаОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши
у відкритому судовому у засіданні у приміщенні апеляційного суду у місті
Донецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2на рішення Дружківського міського суду
Донецької області від 28 грудня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1до
ОСОБА_2про стягнення аліментів на утримання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1
у грудні 2006 року звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про
стягнення з неї аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, посилаючись на
те, що з 20.04.1991 року перебував у шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу мають
двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1та сина
ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти проживають з ним і перебувають на його утриманні.
Шлюб між ним та відповідачкою розірвано 24.02.2004 року.

Оскільки відповідачка добровільно не надає матеріальну
допомогу на утримання дітей, просив постановити рішення, яким стягнути з неї
аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 части з усіх видів її доходу.

Рішенням
Дружківського міського суду Донецької області від 28 грудня 2006 року позов
задоволено. Суд стягнув з відповідачки щомісячно на утримання синів
ОСОБА_3таОСОБА_4на користь позивача аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів
її доходу, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного
віку до їх повноліття, починаючи з 07.12.2006 року. Рішення в частині стягнення
аліментів у межах платежу за один місяць піддано негайному виконанню. Крім
того, суд поклав на відповідачку обов'язок по сплаті судового збору.

У апеляційній
скарзі ОСОБА_2 вказує, що з рішенням не згодна.

Посилалась
на те, що відповідач у 2004 році покинув її та дітей, залишив борги по
комунальним платежам на неї. До січня 2006 року діти проживали разом з нею,
однак відповідач обіцянками про поліпшення матеріальних благ переконав сина
ОСОБА_3піти жити до нього, перевів його на навчання до ліцею, а потім забрав до
себе і молодшого сина, перевів його на навчання з школи до гімназії. Потім без її
згоди прописав дітей до себе у свою квартиру.

2

Не
зважаючи на те, що діти дійсно проживають у відповідача, вона постійно надавала
матеріальну допомогу на їх утримання: купувала їм одяг, шкільні речі та все
інше, що необхідно дітям. Однак позивач не керується інтересами дітей, а тільки
неприязними відносинами до неї.

Зараз
діти стали погано вчитися, не відвідують спортивні секції, а батько не
контролює їх навчання, не займається їх вихованням та оздоровленням.

Вважає, що діти
повинні жити х нею, для чого вона має всі необхідні умови. 28 грудня 2006 року
вона подала зустрічний позов про визначення місця проживання дітей. Однак цей
позов не був розглянутий судом.

Просила рішення скасувати і постановити нове, розглянувши
її зустрічну позовну заяву і задовольнити її.

Від позивача письмових заперечень
на апеляційну скаргу не надійшло. Заслухавши
доповідача,   пояснення      сторін,
вивчивши   матеріали   справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а
рішення суду підлягає залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до СТ.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи
рішення про задоволення позову, суд посилався на те, що відповідачка є матір'ю
неповнолітніхОСОБА_4 та ОСОБА_3, які проживають разом з батьком. Суд посилався
на ст. 180 СК України, де вказано, що батьки зобов'язані утримувати дітей до
досягнення ними повноліття. Суд також виходив з того, що відповідачка в змозі
сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини її доходу на утримання дітей,
оскільки працює, отримує заробітну плату, на її утриманні більше нікого немає.

Розглядаючи
спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив
і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. Судом
встановлено, підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечується, що
сторони є батьками неповнолітніх ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_2 таОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб між
сторонами розірвано 24 лютого 2004 року. Неповнолітні діти проживають разом з
батьком за адресою АДРЕСА_1, а відповідачка проживає за іншою адресою:АДРЕСА_2
. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття.

Згідно з
ч.1, ч.2 та ч.3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку
утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За
домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини,
може брати участь у її утриманні в грошовій і ( або) натуральній формі.

За
рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від
доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

На підставі
наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що відповідачка зобов'язана сплачувати аліменти на
утримання дітей, оскільки між нею та позивачем не досягнуто домовленості щодо
участі в утриманні дітей.

Доводи
відповідачки про те, що суд не розглянув її зустрічний позов про визначення
місця проживання дітей, який вона подала 28.12.2006 року, правового

3

значення для
справи не мають, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 123 ЦПК України відповідач має
право до або під час попереднього судового засідання пред'явити зустрічний
позов.

З матеріалів
справи вбачається, що до та при попередньому розгляді справи зустрічний позов
заявлено не було. Однак вказана обставина не є перешкодою для подання вказаного
позову у загальному порядку.

Таким
чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються
і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись
СТ.СТ.304, п.1 ст.307, 308, 313, п.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України,
апеляційний суд -,