Справа
№ 22ц-9187/2007                    Головуючий у 1 інстанції
- 34                                      Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2007
року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого
Ігнатової Л.Є.,  суддів Маширо О.П.,  Єлгазіної Л.П.,  при секретарі Карпушовій К.Г.,  розглянув у відкритому судовому засіданні в
місті Донецьку цивільну справу за
апеляційною   скаргою   ОСОБА_1
на  рішення Калінінського
районного суду м.  Донецька від 1
листопада 2007 року по справі   за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільно нажитого майна, -

встановив:

Позивач
звернувся із апеляційною скаргою на рішення місцевого суду,  яким його позовні вимоги задоволені частково:
суд визнав за ним та за відповідачкою право спільної сумісної власності на
спірне домоволодіння та розділив його між сторонами у рівних частках.

У
задоволенні позову про визнання за позивачем права особистої приватної
власності на це домоволодіння та про стягнення витрат на послуги адвоката
ОСОБА_1у було відмовлено.

ОСОБА_1
просить рішення суду скасувати та ухвалити нове,  яким задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі.

В
обґрунтування скарги посилається на те,
що суд при ухваленні рішення не повно з'ясував обставини,  що мають значення для справи; дав неналежну
оцінку поясненням свідків відповідачки та не взяв до уваги пояснення його
свідка.

Також
суд неправильно застосував норми процесуального права,  що призвело до неправильного вирішення
справи.

Заслухавши
доповідача,  пояснення сторін та їх
представників,  дослідивши матеріали
справи,  доводи апеляційної скарги,  апеляційний суд вважає,  що апеляційна скарга не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відмовляючи
ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання за ним права особистої
приватної власності на домоволодіння,
суд першої інстанції правильно виходив із того,  що дійсно у період шлюбу сторони   за
договором   купівлі-продажу   від
25.11.2000   року   на
ім'я

2

відповідачки
ОСОБА_2 придбали домоволодінняАДРЕСА_1.

Позивачем
не надано жодних доказів,  які б
підтверджували,  що спірне домоволодіння
було придбане ним за кошти,  які він
отримав від продажу автомобіля,  який
йому був подарований його батьками ще у 1990 році.

Суд дав
відповідну оцінку доказам та поясненням свідків як з боку позивача,  так і з боку відповідачки,  та дійшов правильного висновку,  що доводи позивача є безпідставними та
необґрунтованими.

Однак,  визнаючи спірне майно спільною сумісною
власністю подружжя та розділивши його між ІНФОРМАЦІЯ_1,  суд першої інстанції вийшов за межі позовних
вимог ОСОБА_1.

Як
вбачається з позовної заяви,  ОСОБА_1
просив визнати за ним право особистої власності на спірне домоволодіння.
Питання про визнання цього будинку спільною сумісною власністю подружжя та
розподіл його він не ставив (а.с. 4-5). При цьому,  протягом судового розгляду він свої позовні
вимоги не змінював,  не доповнював,  не уточнював.

Відповідачка із
зустрічним позовом до суду також не зверталась.

У
відповідності до вимог ч. 1  ст.  11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними
вимог.

Частиною
першою  ст. 303 ЦПК України
передбачено,  що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених у суді першої інстанції.

Але суд
при розгляді справи вийшов за межи позовних вимог і зробив зайві правові
висновки про визнання сумісною власністю будинку,  розподіл та визнання за кожним з колишнього
подружжя право власності по 1/2 частині на спірний будинок.

За таких
обставин апеляційний суд вважає,  що
рішення суду першої інстанції слід скасувати,
оскільки суд порушив вимоги процесуального права та вийшов за межі
позовної заяви,  і ухвалити нове,  яким відмовити позивачеві у задоволенні його
вимог.

Керуючись  ст.
ст.  11,  303,
304,  307,  308,
313-314,  316 ЦПК України,  апеляційний суд, -

вирішив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

ОСОБА_1    у
задоволенні    позовних    вимог відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його

проголошення і може бути оскаржене протягом двох місяців безпосередньо

до
Верховного Суду України.