АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22 - 680                                        Головуючий у 1-й інстанції:
2007 р.                                                  Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» березня 2007 р.                                                                          М.Запоріжжя

Колегія суддів
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області

у складі:

Головуючого                                      Кочеткової
І.В.,

Суддів                                                 Боєвої
В.В., Крилової О.В.,

При
секретарі                                     Череватій
О. В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Дружелюбівського
виправного центру № І на
рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від "17" листопада 2006 року по справі
за позовом Дружелюбівського виправного центру № 1 до ОСОБА_1про стягнення нестачі, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2006 року
Дружелюбівський виправний центр №
1 (далі - ДВЦ № 1) звернувся до
суду з вищевказаним позовом.

Зазначав, що з працівником центру ОСОБА_1. був укладений договір про повну
матеріальну відповідальність. При інвентаризації у грудні 2004 року була
виявлена нестача матеріальних цінностей на 709,74 грн..

У січні 2005 року ОСОБА_1.
звільнилась з роботи, проте нестачу не погасила.

Просив стягнути з ОСОБА_1. на свою користь на
відшкодування нестачі з урахуванням індексу інфляції та ПДВ 1720 грн. 80 коп., а також
судові витрати.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 листопада 2006 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ДВЦ №
1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи, просить рішення районного суду скасувати та
постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню.

За змістом ст.233 ч.2 КЗпП України для звернення власника
або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної

2

підприємству,
установі, організації, встановлюється один рік з дня виявлення заподіяної
працівником шкоди.

Судом першої інстанції установлено, що нестача матеріальних цінностей була
виявлена на підприємстві у грудні 2004
року (а.С: 5-7).

Відповідач у січні 2005
року погодилась на утримання із її заробітної плати коштів на погашення нестачі,
проте 13 січня 2005 року трудовий
договір з нею розірваний за ст.36 п. 1
КЗпП України - за
згодою сторін (а.с.63,65).

Утримання із
заробітної плати працівника не проводились.

З відповідним позовом до суду ДВЦ звернувся у березні 2006 року, тобто після
спливу строку, передбаченого ст.233 КЗпП України.

Клопотання про
поновлення пропущеного строку позивач не заявляв.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про
відмову у задоволенні позову, а тому доводи апеляційної скарги про порушення
судом першої інстанції норм матеріального права не заслуговують на увагу.

Керуючись ст.ст.
307,308 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу Дружелюбівського виправного центру №
1 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області
від "17" листопада
2006 року по
цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення,
проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного
Суду України протягом двох місяців.