УХВАЛА

іменем України

2007р. грудня
місяця «11» дня,  колегія суддів судової
палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим в
складі:

Головуючого:       Любобратцевої Н.І.

Суддів:       Філатової Є.В., Сінані О.М.

При секретарі:   Гончарові В.М.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1до малого підприємства „Міком" про стягнення неустойки за
договорами позики і моральної шкоди та за зустрічним позовом малого підприємства
„Міком" до ОСОБА_1про оспорювання договорів позики та стягнення суми,  за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення
Центрального райсуду
м.  Сімферополя від
10.08.2007р.,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні
2004р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до малого підприємства „Міком" про
стягнення неустойки за договором позики.

Вимоги
мотивовані тим,  що між сторонами було
укладено два договору позики від 11.09.2000р. на суму 28350грн. і від
16.11.2000р. на суму 31600грн. строком до 1.01.2003р. Відповідач прострочив,  виконання обов'язків,  несвоєчасно повернув борг,  тому позивач просив стягнути на його користь
неустойку в сумі 103074грн. за договором від 11.09.2000р. і 85657грн. за
договором від 16.11.2000р. за кожен день прострочки виконання зобов'язання.
Крім того,  недобросовісною поведінкою в
договорі позивачеві завдано моральної шкоди на суму 185000грн.,  яка полягає у моральних стражданнях у зв'язку
з неповерненням боргу тривалий час.

Представник
відповідача вимоги не визнавав,
посилаючись на пропуск позивачем шестимісячного строку позовної давності
для стягнення неустойки,  вимоги про
стягнення моральної шкоди вважав не заснованими на законі.

Рішенням
суду від 16.11.2004р.,  затвердженого
ухвалою апеляційного суду АР Крим від 5.04.2006р. позов задоволено
частково,  з МП „Міком" на
користь ОСОБА_1 стягнено неустойки 188731грн. 50коп. та судові витрати 1887грн.
32коп.,  в решті вимог відмовлено.

4.05.2006р.
МП „Міком"
звернулося до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими
обставинами.

Ухвалою
Центрального райсуду
м.  Сімферополя від
6.06.2006р.,  затвердженого ухвалою
Апеляційного суду АРК від 13.09.2006р.,
у перегляді рішення було відмовлено.

У жовтні
2006р. ОСОБА_2  звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення
від 16.11.2004р. Ухвалою Центрального райсуду
М. Сімферополя від 14.05.2007р. рішення Центрального райсуду від 16.04.2004р.
було скасовано,  справу призначено для
розгляду по суті спору.

При
новому розгляді МП „Міком"
в особі голови ліквідаційної комісії ОСОБА_2  звернулося із зустрічним позовом про визнання незаконним
договорів

Справа
№22-ц-6636/2007р.                               Головуючий
в 1 інстанції Долженко Ю.П.

Доповідач
Філатова Є.В.

позики між
ОСОБА_1 та МП „Міком",   укладених 11.09.2000р. та 16.11.2000р. та
стягненні незаконно одержаних грошей в сумі 59950грн.

Вимоги
мотивовані тим,   що угоди укладені з
перевищенням повноважень ОСОБА_1,   як
директора МП „Міком",   без подальшого узгодження з засновниками
підприємства,   в односторонньому порядку
в якості однієї особі з боку і позикодавця і позичальника,   фіктивно без реального передання грошей.
Таким чином не відповідають вимогам
ст.  203,   215,
ч.2 232,   1046 ЦК України. В
наслідок навмисних дій жінки ОСОБА_1,
яка на тої час була директором підприємства,   він незаконно отримав 59950грн. від
підприємства нібито виплачених у погашення боргу,   чим спричинено матеріальної шкоди на
зазначену суму.

Рішенням
Центрального райсуду
м.   Сімферополя від
10.08.2007р. у первісному позові відмовлено,
зустрічний позов задоволено,
угоди позики від 11.09.2000р. та від 16.11.2000р. укладені між ОСОБА_1
та МП „Міком"
визнані недійсними,   з ОСОБА_1 на
користь МП „Міком"
стягнено 59950грн. Крім того,   з ОСОБА_1
на користь держави стягнено судовий збір і витрати на ІТО.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення і задовольнити його позов
в повному обсязі,   відмовити у
зустрічному позові. Посилається на те,
що на час звернення відповідача із зустрічним позовом сплинув строк
позовної давності. Висновок суду про те,
що ОСОБА_1 при укладенні договорів вийшов за межі повноважень директора
суперечить Уставу МП „Міком",   висновок про безкоштовність договору
спростовано копіями приходних ордерів. Крім того,   посилається на те,   що сама ухвала про скасування раніш
ухваленого рішення і перегляд спору було незаконним.

Заслухавши
доповідача,   обговоривши доводи скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом
встановлено,   що мале підприємство
„Міком" було утворено 29.06.1994р.,
неодноразово було перереєстроване,
на час розгляду спору не виключено з Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України (довідка Головного управління статистики АРК
арк.90 т.2).

Відповідно
до ч.3   ст.  62 ЦК
України 1963р.,   який діяв під час
укладання обох договорів,   представник
не може укладати угоди від імені довірителя ані відносно себе особисто,   ані відносно іншої особи,   представником якої він є одночасно.

З тексту
договорів убачається,   що позивач ОСОБА_1
уклав угоду однобічно,   між собою та
підприємством „Міком" в своєї же особі,
підписавши угоду за себе і від імені підприємства. Така угода не
відповідає закону,   за правилами   ст.
48 ГК України є недійсною і обґрунтовано визнана такою судом першої
інстанції.

Разом з
тим,   судження про зловмисність таких
дій з боку позивача не підтверджені достатніми висновками. Слідство за
порушеною проти ОСОБА_1 кримінальною справою за ч.2   ст.
364 УК України
не закінчено. Крім того,   суд першої
інстанції безпідставно посилався на норми ЦК
України 2003р. Але це не впливає на правильність висновків суду щодо
незаконності договору,   укладеному
однієї і тої же особою з обох сторін.

За таких
обставин доводи апеляційної скарги про те,
що ОСОБА_1 діяв у межах повноважень,
наданих йому Уставом,   не мають
правого значення.

Враховуючи,   що договори позики визнані недійсними,   вимоги про застосування штрафних санкцій є
безпідставними,   тому суд першої
інстанції правильно відмовив ОСОБА_1. в стягнення неустойки за порушення
грошового обов'язку.

Відповідно
до  ст.  1212,
1213 ЦК України
особа,  яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Вирішуючи
питання про повернення суми у виконання умов недійсного договору,  суд першої інстанції обґрунтовано виходив з
того,  що правових підстав для виплати
цих грошей не було.

Колегія
погоджується з таким висновком,  оскільки
він відповідає фактичним обставинам і не суперечить закону.

Згідно  ст.
374 ЦК України
1963р. договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або
речей.

По
справі не здобуто даних,  що спірні суми
28350грн. та 31600грн. вносилися ОСОБА_1 у виконання умов договору,  або з яких інших підстав. Докази,  на які посилався апелянт,  а саме прибуткові ордери та касові квитанції
Приватбанку,  досліджувалися судом першої
інстанції і не підтверджують факт надходження зазначених сум саме від позивача.
Довід апеляційної скарги про те,  що суд
безпідставно визнав договір безгрошевим є необгрунтованим і спростовується
наступними даними.

У
прибуткових ордерах (арк., 211, 212 т.1) на суму 31000грн. підпис про прийняття
грошей в касу підприємства зроблено також самим ОСОБА_1 У засіданні
апеляційного суду він повідомив,  що
дублікат ордеру на суму 28000грн. (арк.5 т.1) виготовлені бухгалтером для
надання суду з оригіналу за підписом ОСОБА_1 Листи за підписом дружини ОСОБА_1
про визнання підприємством боргу та штрафних санкцій за несвоєчасне повернення
грошей (арк.7, 8, 9 т.1) також не можна взяти до уваги без підтвердження
належними доказами про оприбуткування грошей. Перевірити надходження грошей до
каси або наявність кредиторської заборгованості за договором чи штрафними
санкціями неможливо,  оскільки після
звільнення ОСОБА_1 з посади директора він не повернув касову книгу у числі
інших бухгалтерських документів,  що
підтверджено актом (арк.89 т.2.)

Квитанції
прибуткової каси Приватбанку про надходження до рахунку підприємства ( арк.201
на суму 28350грн.,  арк. 214 на
32600грн.) тимчасової зворотної фінансової допомоги від засновника не містять
інформації,  хто саме з засновників надає
таку допомогу.

Проте за
протоколами загальних зборів засновників МП
„Міком" від 14.04.2000р.,
20.04.2000р,  22.05.2004р.
23.06.2000р. 5.09.2000р.,  10.11.2000р.
тимчасова фінансова допомога здійснювалася ОСОБА_2  У підтвердження цього доводу він також надав
копії дублікатів прибуткових ордерів на суму 81900грн. (арк.86-92 т.1).

Колегія
враховує і ти обставини,  що
позивач,  діючи як директор
підприємства,  сам не вживав заходів щодо
повернення сум протягом вказаного у договорах строку.

Таким
чином,  встановити ким внесені спірні
суми на підставі зібраних по справі доказів не уявляється можливим.  Разом з тим,
по справі встановлено і сторонами не оспорюється,  що сума 59950грн. була виплачена ОСОБА_1 з
каси підприємства „Міком" у рахунок повернення боргу. Інших підстав для
набуття цієї суми позивачем не наведено.

За таких
обставин висновок суду про те,  що
позивач незаконно отримав зазначену суму,
що спричинило шкоду підприємству,
відповідає фактичним обставинам і не суперечить закону.

Колегія
не може погодитися із доводом про пропуск відповідачем строку позовної
давності,  за зустрічним позовом.

Зі справи
убачається,  що оспорюванні угоди було
укладено без відома і згоди загальних зборів засновників підприємства. ОСОБА_2  пояснив,  що про
існування договорів стало відомо,  коли
ОСОБА_1 звернувся до    суду з вимогами
про

стягнення
неустойки. Таки данні нічим не спростовані. У засіданні апеляційного суду
ОСОБА_1 пояснив,  що вважає початком
строку позовної давності звернення ОСОБА_2  до прокурора 2.08.2004р. Але у тексті
зазначеного листа (арк.21 т.2) йдеться про відмову надати прибуткові ордери та
повернути печатку зі штампом підприємства. Проте звернення подане також у
трирічний строк позовної давності до подачі зустрічного позову.

Виходячи з
наведеного,    колегія не убачає
підстав  для скасування  судового рішення.

Керуючись      ст. 308,
315 ЦК Цивільного
процесуального кодексу України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити,     рішення
Центрального райсуду
м.  Сімферополя від
10.08.2007р. залишити без змін.

Ухвала набуває
чинності з моменту проголошення і   може
бути оскаржена в касаційну
інстанцію   Верховного   Суду
України   протягом   двох
місяців   зі   дня проголошення.