Справа № 2-132/2007 року
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

6 квітня 2007 року  Смілянський міськрайонний суд Черкаської
області в складі:

головуючого-судді              Гудзюка
І.В.,

при секретарі                       Хлівній
Н.М.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, закритого акціонерного товариства «АІСЕ Україна» про визнання угоди
недійсною та стягнення грошової суми, -

встановив: 13 серпня 2006 року між ОСОБА_2
та ЗАТ «АІСЕ Україна» укладено угоду НОМЕР_1
з додатками №№1,2, згідно
якої ОСОБА_2 стала учасником системи Автоплан.
Система Автоплан передбачала
внесення ОСОБА_2 на рахунок товариства вступного внеску в розмірі 1686 грн. 06 коп. та
щомісячних внесків у розмірах та у строки, визначених в угоді. В свою чергу
товариство зобов'язувалося за цією системою здійснити оплату, визначеного в
угоді автомобіля «DAEWOO Lanos», та забезпечити його отримання
ОСОБА_2

ОСОБА_1
звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, ЗАТ «АІСЕ Україна» про визнання цієї
угоди недійсною та стягнення грошової суми. В обґрунтування своїх вимог позивач
вказав, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 В сім'ї дійсно
стояло питання про необхідність придбання автомобіля для потреб сім'ї, але
коштів в достатній кількості не вистачало. В зв'язку із цим він разом із сином
звертався до банківських установ для отримання кредиту на придбання автомобіля,
а також розглядалися інші варіанти придбання недорогого автомобіля. В листопаді
2006 року
йому стало відомо, що дружина разом із сином, не ставлячи його до відому,
вирішили придбати автомобіль через систему Автоплан, в зв'язку із чим дружина уклала
вказану вище угоду. Оскільки при укладенні угоди дружина не отримала його
згоди, сплачувала внески за рахунок своєї зарплати та пенсії, що є спільної
сумісною власністю подружжя, тому вважає, що вона порушила його права на
розпорядження цим майном. Просить визнати угоду недійсною та стягнути із
товариства на користь дружини суму внесків в розмірі 3117 грн. 58 коп.

Відповідачка
ОСОБА_2. позов визнала і пояснила, що придбання автомобіля було необхідно для
періодичного пересування до місця роботи її, чоловіка та сина, а також для
ведення господарства в сільській місцевості, де вони проживають. За пропозицією
її сина вона, не ставлячи до відома чоловіка, в серпні 2006 року уклала із
ЗАТ «АІСЕ Україна» оскаржувану угоду. Чоловіка вона вирішила не ставити до
відома, оскільки угодою передбачалося придбання автомобіля за ціною значно
більшою, ніж це обговорювалося раніше в сім'ї. Внески, що передбачалися угодою,
вона вносила та збиралася вносити в подальшому за рахунок заробітної плати та
пенсії, оскільки інших доходів вона не мала.

Представник ЗАТ
«АІСЕ Україна», заперечуючи проти позову, пояснив, що необхідність отримання
згоди одного з подружжя при укладенні угоди іншим з подружжя не вимагається,
оскільки наявність такої згоди встановлено законом, що випливає із положень ч. 2 ст. 65 СК України. Він
вважає, що позивачем не доведено внесення ОСОБА_2 заробітної плати та пенсії до
сімейного бюджету для визначення їх об'єктами спільної сумісної власності.
Також, на думку представника товариства, позивач не довів, що кошти, сплачені
його дружиною, були спільною сумісною власністю подружжя, а не особистою
приватною власністю ОСОБА_2. Крім того, представник робить висновок про надання

2

позивачем згоди на укладення угоди дружиною, виходячи із
факту обізнаності його щодо існування в сім'ї проблеми пересування через
відсутність автомобіля.

Позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 61 СК України
заробітна плата та пенсія є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а
право на володіння, користування і розпорядження майном подружжя згідно зі ст. 63 цього кодексу є
рівним.

Відповідно до
ч.І ст. 65 СК
України подружжя розпоряджається майном, що є об'єктом їх спільної сумісної
власності, за взаємною згодою. Частиною другої цієї статті передбачено єдине
виключення із цього правила, а саме стосовно розпорядження майном при укладенні
угод, що є дрібнопобутовими.

Розпоряджатися
своєю часткою у спільній сумісній власності подружжя кожний з подружжя, згідно
ст. 67 СК
України, має право лише після її визначення та виділення в натурі або
визначення порядку користування майном.

Всупереч
вказаним нормам закону ОСОБА_2. уклала угоду щодо об'єктів права спільної
сумісною власності подружжя, якими є її заробітна плата та пенсія, без згоди на
це її чоловіка - позивача
по справі.

Ці обставини підтверджуються наступними доказами.

Згідно довідок,
наданих позивачем до позовної заяви, а саме, довідок із управління ПФУ в м.
Сміла №11/7 від 5 січня 2007 року та довідки
про заробітну плату та інші доходи з міського відділу охорони здоров'я №01-11/480 від 11 грудня 2006 року, доходами
відповідачки є її пенсія та заробітна плата. Цей висновок також підтверджується
показаннями свідка ОСОБА_3 та поясненнями позивача та відповідачки ОСОБА_2. При
цьому представником товариства не надано доказів наявності у відповідачки інших
видів доходів.

Факт того, що
відповідачка ОСОБА_2. уклала угоду без згоди на це чоловіка підтверджується
наступним. Із показань того ж свідка ОСОБА_3, вбачається, що батько був би
категорично проти укладення цієї угоди, оскільки вартість передбаченого у цій
угоді автомобіля значно перевищує вартість автомобіля, на придбання якого він
дав би згоду. Тому, про укладення цієї угоди позивачу не повідомлялося на час
її укладення, з метою в майбутньому повідомити про угоду вже після отримання
автомобіля. Відсутність згоди на укладення угоди підтверджується поясненнями
відповідачки про те, що менеджер товариства не вимагав від неї інформації щодо
її сімейного стану та згоди її чоловіка на укладення цієї угоди. При цьому
представник товариства пояснив, що товариство не вимагає від своїх менеджерів
отримання при укладенні угод інформації від клієнтів про їх сімейний стан.

З огляду на
розмір щомісячних внесків, строку дії договору та його загальної суми спірний
договір не можна віднести до дрібнопобутової угоди. Цей висновок
підтверджується: наведеними довідками про доходи ОСОБА_2. та довідкою № 1499 від 07 грудня 2006 року про
заробітну плату позивача, із яких вбачається що загальний розмір щомісячних
внесків за угодою складає більше 20
% сімейного бюджету, а також зазначеною в угоді вартістю автомобілю, що
складає 46835 грн.

Відповідно до ч.
З ст. 215 ЦК України,
якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або
інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Такі підстави для
визнання правочину недійсним встановлені ч. 2 ст. 65
СК України, що полягають у відсутності згоди одного з подружжя на укладання
договору з розпорядження об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Наслідками
визнання правочину недійсним, згідно із ст. 216 ЦК України, є двостороння реституція, тобто кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на
виконання цього правочину.

Таким чином,
слід визнати недійсним угоду НОМЕР_1
від 13 серпня 2006 року та стягнути
із ЗАТ «АІСЕ Україна» на користь ОСОБА_2. суму сплачених нею внесків в розмірі 3117 грн. 58 коп., а також
понесені нею судові витрати по сплаті судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 89 грн. 50 коп.

3

На підставі
наведеного, ст.ст. 61,
63, 65, 67 СК України, ст.ст. 215,
216 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 213, 215, 218 ЦПК України,
суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати угоду НОМЕР_1 від 13 серпня 2006 року, укладену
між ОСОБА_2 та закритим акціонерним товариством «АІСЕ Україна», недійсною.

Стягнути із
закритого акціонерним товариством «АІСЕ Україна» на користь ОСОБА_2 суму
сплачених нею внесків в розмірі 3117
грн. 58 коп., а
також понесені нею судові витрати по сплаті судового збору та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 89 грн. 50 коп., а всього 3207 грн. 08 коп.

Рішення може
бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський
міськрайонний суд шляхом подачі в 10
денний строк з дня його проголошення заяви про апеляційне оскарження та
поданням протягом 20 днів
після подання такої заяви -апеляційної
скарги. Апеляційна скарга може бути подана через Смілянський міськрайонний суд
і в 10 денний
строк з дня проголошення рішення без попереднього подання заяви про оскарження
рішення.

Рішення набирає
законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його
оскарження - після
розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Головуючий: