Головуючий 1 інстанції Комаров В.А.
Справа № 22ц-2141-2007р.   Доповідач Курило В.П.
РІШЕННЯ Іменем
України

27 березня 2007
року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П. суддів Саніковой О.С.,
Шамрило Л.Г. при секретарі Степаненко В.Б.

розглянув у
відкритому судовому засіданні в місті Донецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 і його
представника ОСОБА_2 на рішення Червоногвардійського районного суду м. Макіївки
Донецької області від ЗО листопада 2006
року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Комунальне
підприємство „Жилсервіс -
1" м. Макіївки про визнання таким, що втратив право
користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про відновлення права на житло, стягнення матеріальної і моральної шкоди, та
зобов"язання повернути майно,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2006 року ОСОБА_3
звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право
користування жилим приміщенням. Вона посилалась на те, що перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем і проживала з ним за адресою АДРЕСА_1.
Квартира складається з однієї кімнати, загальна площа квартири 29.55 кв.м.

У 1995 року відповідач
без будь яких пояснень зібрав свої речі і покинув квартиру. З цього часу він в
квартирі не проживає і квартирою не цікавиться.

У 2002
році вони розірвали шлюб і отримали свідоцтво про розірвання шлюбу.

Вважає, що
відповідач втратив право користування спірною квартирою і просила постанови про
це рішення на підставі ст. 71
ЖК України.

У лютому 2006 року ОСОБА_1
звернувся в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поновлення порушеного
права. Він посилався на те, що раніше місцевий суд вже розглядав справу за
аналогічним позовом ОСОБА_3 і відмовив їй у задоволені позовних вимог.
Одночасно він був вселений у спірну квартиру. При цьому суд виходив з того, що
він відсутній на спірній жилій площі у зв"язку з поважними причинами. 23 жовтня 2002 року державна
виконавча служба виконала вказане рішення і передала йому ключі від квартири,
де знаходились його речі.

Але ОСОБА_3 не
покинула намагання позбавити його права на житло, вивезла з квартири його
майно, і заподіяла йому моральну шкоду. Просив поновити його порушені права,
стягнути з відповідачки    200 грн. на
відшкодування моральної шкоди і

2

2.80 грн. - матеріальна
шкода, яка пов"язана з виготовленням ксерокопій документів для справи,
зобов'язати відповідачку повернути майно у квартиру.

Рішенням
Червоногвардійського районного суду міста Макіївки від 30 листопада 2006 року ОСОБА_1
визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

ОСОБА_1 в
задоволені його позову до ОСОБА_3 про поновлення порушеного права і
відшкодування матеріальної і моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати: 8.50 -судовий збір і на користь держави 51 грн., 30 грн. витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про
задоволення його позовних вимог. Суд не врахував, що він відсутній у спірній
квартирі з поважних причин через те, що доглядає хвору матір. Тому у суду не
було підстав для визнання його таким, що втратив право користування квартирою.

В засідання суду
апеляційної інстанції ОСОБА_1 і його представник не з"явились з причин, що
визнані судом не поважними. Про час і місце судового засідання повідомлені
належним чином.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_3, перевіривши матеріали
справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає
частковому задоволенню, рішення суду в частині спору про визнання ОСОБА_1
таким, що втратив право користування спірною квартирою і про поновлення його
порушеного житлового права скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з
наступного.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування спірною квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач у спірній квартирі з 1995
року не проживає без поважних причин, зв"язок із квартирою втратив і
не довів в суді, що його відсутність викликана поважними причинами.

Але з таким висновком суду першої інстанції погодитися не
можливо.

Судом
встановлено, що на підставі ордера НОМЕР_1
від 2 липня 1981 року ОСОБА_1
зареєстрований і є наймачем квартири АДРЕСА_1 (а.с. 141). Квартира
однокімнатна жилою площею 15
кв.м.

У 1986 році сторони
вступили у зареєстрований шлюб і з цього часу в квартиру поселилась позивачка
ОСОБА_3

Відповідно до
особистого рахунку в спірній квартирі зареєстровані дві особи -сторони по
справі (а.с. 59).

Звертаючись в
суд з позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування
квартирою, позивачка посилалась на те, що він з 1995 року в квартирі не проживає без поважних причин. При
цьому позивачка просила суд застосувати правила ст. 71 ЖК України.

Відповідно ч. І
і ч. 2 ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї' за ними зберігається жиле
приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім"ї були
відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього
може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Заперечуючи
проти задоволення позову і звертаючись в суд з зустрічним позовом про
поновлення порушеного права, ОСОБА_1 посилався на те, що у спірній квартирі не
проживає у зв"язку з тим, що здійснює догляд за своєю матір'ю - інвалідом 1 групи.

В обгрунтування
своїх доводів ОСОБА_1 надав суду довідку МСЕК від 4 липня 2006 року, з якої
видно, що матір ОСОБА_1 -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1
року народження, є інвалідом 1
групи від загального захворювання безстроково і потребує постійного
стороннього догляду (а.с. 143).
Вперше вона була визнана інвалідом другої

3

групи від загального захворювання МСЕК 15 серпня 1995 року (ах. 53) і рішенням ЛКК
від 26 лютого 2002 року була
визнана такою, що потребує за станом здоров"я постійного стороннього
догляду (а.с.57).

Рішенням
Червоногвардійського районного суду міста Макіївки від 22 серпня 2002 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поновлення права на житло і за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право
користування жилим приміщенням встановлено, що ОСОБА_1 не проживає у спірній
квартирі з 2001 року
через те, що здійснює догляд за своєю матір"ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження - інвалідом 2 групи. Крім
того, між колишнім подружжям ОСОБА_1 виникли неприязні стосунки (ах. 25). Через це суд
відмовив у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 таким, що
втратив право користування жилим приміщенням. З вказаного рішення видно, що
ОСОБА_3, звертаючись в суд з вказаним позовом, посилалась на те, що відповідач
не проживає в квартирі з 1995
року.

Вказані доводи
ОСОБА_3 були предметом дослідження суду першої інстанції, їм була надана
відповідна правова оцінка, вони не були прийняті місцевим судом до уваги і суд
дійшов висновку про те, що відповідач не проживає в квартирі ні з 1995 року, як на то
вказує ОСОБА_3, а з 2001
року та ще з поважних причин.

Розглядаючи
справу за новим позовом ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування спірною квартирою, суд першої інстанції не звернув уваги на
вказані обставини, не досліджував рішення місцевого суду від 22 серпня 2002 року, не
уточнював позовні вимоги ОСОБА_3, а знову перевіряв її доводи про відсутність
ОСОБА_1 на спірній жилій площі з 1995
року і зробив помилковий висновок про доведеність таких доводів. Між тим,
відповідно до ч. З ст. 61
ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що
набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тому суд
мав перевіряти обставини справи, що мали місце після рішення місцевого суду від
22 серпня 2002 року.

Як видно з
вказаного рішення суд поновив порушене право ОСОБА_1 шляхом його вселення у
спірну квартиру. Відповідно до акту державного виконавця від 29 жовтня 2002 року ОСОБА_3
добровільно у присутності державного виконавця передала ключі від спірної
квартири ОСОБА_1 і таким чином рішення суду було виконано (ах. 27).

В судовому
засіданні суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 не заперечував проти того,
що з вказаного часу у спірній квартирі не проживає постійно через те, що
вимушений догляду свою хвору матір.

Вказані доводи
відповідача є переконливими і не викликають сумнівів. Одночасно позивачка не
надала суду доказів, які б спростували ці доводи відповідача. Вона підтвердила,
що відповідач дійсно проживає в домі своєї матері, яка є інвалідом 1 групи.

Крім того,
позивачка підтвердила, що між сторонами склалися неприязні відносини і вказане
підтверджується фактичними обставинами. Зокрема, в матеріалах цієї цивільної
справи є заяви відповідача на адресу органів міліції, в яких він просить
прийняти відповідні міри реагування до позивачки, яка систематично порушує його
законні права і інтереси.

З врахуванням
того, що спірна квартира, наймачем якої і зараз є відповідач, має лише одну
кімнату, в якій проживає позивачка, яка без дозволу відповідача і відповідної
реєстрації поселила у спірну квартиру свою дочку від першого шлюбу, у суду
першої інстанції не було підстав для висновку про відсутність у відповідача
поважних причин для відсутності на спірній жилій площі.

Навпаки, причини
відсутності відповідача у квартирі є поважними. Більш того, відповідач не
втратив зв"язок з квартирою і відноситься до неї як свого постійного і

4

єдиного житла. Зокрема, судом
встановлено, що відповідач оплачує вартість отриманих ним комунальних послуг і
позивачка в судовому засіданні підтвердила цей факт.

За таких умов у
суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що відповідач
втратив право користування жилим приміщенням відповідно до ст. 71 ЖК України.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції неповно з"ясував обставини, що мають суттєве
значення для справи, зробив висновки, що не відповідають обставинам справи, що
відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення.

Враховуючи, що
рішення суду в наведеній частині не відповідає закону, апеляційний суд скасовує
його і ухвалює нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_3 не грунтуються на законі,
тому в їх задоволені апеляційний суд відмовляє.

Одночасно
підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1, його порушене право підлягає
захисту шляхом його вселення у квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині
рішення суду першої інстанції є законним і підстав для його скасування не має.

Відмовляючи в
задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної
шкоди і захист майнових прав, суд першої інстанції виходив з того, що вони не
грунтуються на законі.

Вказаний
висновок суду є правильним, таким, що грунтується на доказах повно, всебічно і
об"єктивно перевірених в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи
свої вимоги про відшкодування шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що працівники
міліції не провели ретельну перевірку його заяви за фактом зникнення його майна
із спірної квартири і винесли постанову про відмову у порушенні кримінальної
справи. Між тим, вказану постанову він не оскаржував, і не довів в суді, що
саме з вини позивачки ОСОБА_3 працівники міліції вчинили такі дії.

Тому у суду
першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.

Не доведений
факт заподіяння діями ОСОБА_3 матеріальної шкоди в сумі 2.80 грн. Тому у суду
не було підстав, передбачених ст. 1166
ЦК України, для задоволення позовних вимог в наведеній частині. Відповідно до
ст. З ЦПК України кожна особа має право звернення до суду за захистом своїх
порушених або оспорених прав і це не тягне за собою будь якої матеріальної
відповідальності.

Вимоги ОСОБА_1
про зобов'язання ОСОБА_3 повернути його майно також не грунтуються на законі.

З пояснень
відповідачки в судовому засіданні встановлено, що в спірній квартирі дійсно
знаходились предмети домашнього побуту, які тривалий час експлуатувались
подружжям, втратили свою цінність, пошкодились і вона вимушена була позбавитись
від них, придбавши нові необхідні речі. Тому повернути будь що у квартиру вона
не має можливості.

Враховуючи, що
ОСОБА_1 питання про розподіл майна подружжя, витребування майна з чужого
незаконного володіння, або стягнення вартості майна в суді не порушував, а
вимоги про повернення майна у квартиру не основані на законі, суд першої
інстанції обгрунтовано дійшов висновку про необхідність відмови у задоволені
його позовних вимог.

В наведеній
частині рішення суду відповідає вимогам закону і підстав для його скасування не
має. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального
законів, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

5

Керуючись ст. 304, 307, 309, 308 ЦПК
України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Червоногвардійського районного
суду міста Макіївки від ЗО листопада 2006
року в частині спору про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування жилим приміщення і поновлення його житлових прав скасувати.

В задоволені
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право
користування жилим приміщенням АДРЕСА_1 відмовити. Поновити порушені права
ОСОБА_1, вселити його у квартиру АДРЕСА_1.

В решті це ж рішення залишити без зміни, апеляційну
скаргу відхилити.

Рішення суду
апеляційної інстанції набирає законної сили з часу його проголошення і може
бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня проголошення рішення суду апеляційної інстанції.