УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року
лютого місяця 12 дня
колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

Головуючого,
судді   Яковенко Л.Г.

суддів   Синельщікової О.В. Куриленка О.С. при
секретарі   Галіч Ю.Є.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Медичного реабілітаційного центру „Жемчужина" Ради профспілки
робітників митних органів України, Державної Митної служби України, ОСОБА_3 про
визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, виселення та
надання житла,

за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ялтинського міського суду Автономної
Республіки Крим від 06 квітня 2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 06
квітня 2006 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, яка діяла від свого імені та неповнолітньої
дочки ОСОБА_2 до Медичного реабілітаційного центру „Жемчужина" Ради профспілки
робітників митних органів України, Державної Митної служби України, ОСОБА_3 про
визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, виселення та
надання звільненої квартири відмовлено. З ОСОБА_1 на користь держави стягнено
судовий збір у сумі 207,57
грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у
сумі 30 грн.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись
на те, що рішення незаконне і необгрунтоване, ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права. Вказує, що судом не повно з'ясовані
обставини, що мають значення для справи, і висновки суду не відповідають
обставинам справи. Вважає, що судом порушені норми статей 10, 60 Цивільного процесуального
кодексу України, а також неправильно застосовані норми Житлового кодексу
України, а саме статті 42,
43, 45. Не погоджується з висновком суду про те, що нею пропущено
строк позовної давності, оскільки для цих категорій справ передбачена загальна
позовна давність, яка згідно зі статтею 257
Цивільного кодексу України становить три роки.

Справа №
22ц-218/2007 р.                        Головуючий
у першій інстанції Земляна Г.В.

Доповідач Синельщікова О.В.

2

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, їх представників,
перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга є необгрунтованою і не підлягає задоволенню за таких підстав.

Вирішуючи спір в межах заявленого позову відповідно до
статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції
дійшов висновку, що підстав для виселення відповідачки та визнання недійсним
свідоцтва про власності на надане їй житло немає.

З таким рішенням погоджується суд апеляційної інстанції,
як відповідним обставинам справи, вимогам матеріального і процесуального
закону, і вважає, що права позивачки ОСОБА_1 на поліпшення житлових умов у
теперішній час не можуть бути реалізовані шляхом позбавлення відповідачки
ОСОБА_3 житла та права власності на квартиру.

При апеляційному перегляді справи встановлено, що спірна однокімнатна
квартира АДРЕСА_1, як
належна відповідачу - Медичному реабілітаційному центру «Жемчужна» Державної
митної служби України на підставі договору міни від 08 грудня 2000 року (а.с.
127), була надана відповідачці ОСОБА_3 за спільним рішенням адміністрації і
профспілки Медичного реабілітаційного центру «Жемчужна» Державної митної служби
України № 1/12 від 12 липня 2002 року (а.с.46). Квартира мала статус службової
та рішенням виконкому Гаспринської селищної ради № 89 від 24
жовтня 2002 року
виключена із числа службових (а.с. 10,
17). Спірну квартиру відповідачка займає з 2000
року (а.с.9, 12-13).

Рішенням виконавчого комітету Гаспринської селищної ради № 89 від 24 жовтня 2002 року
відповідачці ОСОБА_3 видано ордер на спірну квартиру зі зняттям з квартирного
обліку (а.с. 10, 57).

На підставі розпорядження органу приватизації - Медичного
реабілітаційного центру «Жемчужна» №
1 від 03 січня 2003 року на ім'я
відповідачки ОСОБА_3 03 січня 2003 року видано
свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру № 23 у корпусі №1 будинку АДРЕСА_1 загальною
площею 38,7 кв.м., житловою -17, 1 кв.м. (а.с.63,64).

Позивачка ОСОБА_1, як працююча в МРЦ «Жемчужна», за місцем роботи
перебувала на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, з січня
1987 року в загальній черзі за № 13, у списку осіб, які мають право на
першочергове забезпечення житлом, під № 2 (а.с. 15, 103).

Звернувшись до суду з позовом у грудні 2005 року, позивачка просила суд признати недійсним свідоцтво
про право власності на житло на ім'я ОСОБА_3 на квартиру  АДРЕСА_1,
виселити відповідачку ОСОБА_3 із вказаної квартири, зобов'язати відповідачів
надати позивачці спірну квартиру в порядку поліпшення житлових умов.

При апеляційному перегляді справи встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 вселилася у
спірну квартиру на підставі ордера, наданого їй за рішенням Гаспринського
виконкому.

Зазначене рішення про надання ордеру ніким не скасовано,
а ордер на житлове приміщення на час вирішення позову ОСОБА_1 не було нею
оскаржено до суду та не визнано недійсним судом за підставами статті 59 Житлового
кодексу України.

3

Таким чином, слід
вважати, що відповідачка ОСОБА_3
займає спірну квартиру на законних підставах.

За таких обставин, приватизація відповідачкою свого
житла, тобто передача їй у власність квартири, в якій вона мала права на
проживання, є відповідним вимогам статей 2,
5 Закону України «Про приватизації державного житлового фонду».

З
урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що при розгляді справи вимоги
матеріального і процесуального права судом першої інстанції додержано, підстав для
скасування рішення немає.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 Цивільного
процесуального кодексу України, колегія суддів судової палати у цивільних
справах,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 06 квітня 2006 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом двох місяців.