Справа №2-304/2007
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(ЗАОЧНЕ)

1 червня 2007 року                                      Кагарлицький районний суд Київської області

у складі

головуючого                                                                        судді Костенко І.В.

при секретарі                                                                                Вареник
О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м. Кагарлику справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2
частину будинковолодіння, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те , що до 9 серпня 2000 року вона
постійно проживала у власній квартирі в м. Донецьку. Однак після досягнення з
дочкою, відповідачкою по справі, усної угоди на спільне придбання з нею будинку
з послідуючим переїздом в нього на проживання, ОСОБА_2 з її згоди придбала
будинок АДРЕСА_1. В
зв'язку з чим квартиру в м. Донецьку нею було продано, а виручені від її
продажу кошти в сумі 19733
грн. вона передала відповідачці як за частину будинку, який спільно
придбали.

Переїхавши у спірний будинок, 16.09.2000 р. вона була там
зареєстрована.

До даного часу у
користуванні будинком їй ніхто не чинив ніяких перешкод, але не так давно їй
стало відомо про намір відповідачки продати будинок без її на те згоди.
Звернення до відповідачки про виділення їй частки в будинку пропорційно
внесених нею коштів залишено без задоволення. За таких обставин вона знаходить,
що має право на 14 частину
спірного будинку і просить визнати за нею це право.

В судовому засіданні позивачка свій позов підтримала.

Відповідачка та
представник відповідачки про час і місце судового засідання повідомлялися
належним чином у відповідності до ст. 76
ЦПК України, про свідчать розписки про одержання судової повістки, причину
своєї неявки суду не повідомляли. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при
заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Заслухавши
пояснення відповідачки як свідка, свідків, дослідивши матеріали справи, суд
знаходить, що позов слід задоволити з слідуючих підстав.

Так в судовому
засіданні встановлено, що приблизно в кінці лютого на початку березня 2000 року сторони
домовились про створення спільної власності на жилий будинок, в який позивачка
мала переїхати з м. Донецька на постійне місце проживання та передати отримані
нею кошти від продажу власної квартири в м. Донецьку відповідачці - свій внесок за
придбаний будинок в с. Антонівка Кагарлицького району.

А тому
відповідно до договору купівлі-продажу від 5.04.2000 року ОСОБА_2 було придбано у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 за 35000 грн.

Після чого 9.08.2000 р. позивачкою
було продано власну квартиру АДРЕСА_2 за 19733 грн., що
стверджується договором купівлі-продажу, та передано отримані кошти
відповідачці в рахунок оплати за придбаний будинок.

Переїхавши у
червні 2000 р. на
постійне місце проживання в с
Антонівку Кагарлицького району, позивачка 16 вересня 2000
року була зареєстрована у спірному будинку АДРЕСА_1, де і проживає по даний час.

Відповідно до
ст. 17 Закону
України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між
ними.

Висновок суду, що
у сторін була домовленість на створення спільної власності на спірний будинок,
грунтується на слідуючих доказах (їх оцінці та аналізі).

Допитана в
судовому засіданні як свідок позивачка ствердила, що спірний будинок був
придбаний ними лише після досягнення усної угоди з відповідачкою про створення
спільної власності, так як оглядаючи у березні 2000 року даний будинок перед купівлею, вона повідомила дочці,
що для придбання нею всього будинку, а він двоповерховий, у неї від продажу
квартири коштів не вистачить. Відповідачка сказала, що вони з її чоловіком
добавлять. Так як квартиру у м. Донецьку не можна було так швидко продати, то
відповідачка, оформляючи договір купівлі-продажу будинку в с Антонівка,
передала продавцю свої кошти. Однак продавши квартиру в м. Донецьку всі кошти,
отримані за неї, вона передала дочці, відповідачці по справі, за придбаний
будинок. Ця сума склала 4100
доларів США, що
відповідала зазначеній сумі у договорі 19733
грн. Не досягнувши такої угоди, вона б ніколи не продала свою квартиру, так
як іншого житла вона не мала, і мала намір лише купувати будинок взамін
проданого.

Як вбачається з
договору купівлі-продажу від 9.08.2000
р. квартира АДРЕСА_2, що
належала ОСОБА_1 та її
внучці ОСОБА_4 була
продана за 19733 грн.

Свідок ОСОБА_4 пояснила суду,
що від проданої квартири в м. Донецьку позивачка, її бабуся, ніяких коштів за
її частку у квартирі не давала, і вона не заперечувала з цього приводу,
оскільки знала, що ці кошти йдуть на купівлю будинку в с Антонівка
сторонами, і де позивачка мала жити, а її мали там прописати, що потім було і
зроблено.

Дане
стверджується пропискою ОСОБА_1
до спірного будинку -16.09.2000
p., яка вселилася в будинок як член сім'ї - мати, та
пропискою ОСОБА_4 в
АДРЕСА_1 - 17.10.2000 р. (а.с.
), що спростовує письмове заперечення позивачки в цій частині.

Як пояснив
свідок ОСОБА_5, що
його сестра - відповідачка
по справі -давно
умовляла маму - позивачку
- переїхати
поближче до неї і купити будинок, щоб їй було ближче до неї їздити. А тому
погодившись у 2000 році на
переїзд, мама їздила дивитись будинок, що буде купувати, а потім повернулася в
м. Донецьк, щоб продати там свою квартиру, яка була ще не продана. Отримавши
кошти за квартиру, мама поїхала разом з ним до відповідачки, щоб віддати їй
гроші, які їй і віддала, оскільки мова йшла про спільну купівлю будинку в с Антонівка  мами і сестри.

Свідок ОСОБА_6 також ствердила,
що у відповідачки з позивачкою була усна домовленість про спільну купівлю
будинку в с Антонівка,
де позивачка буде жити, а відповідачка -
користуватися будинком як дачею. Кошти на придбання спірного будинку внесла
як відповідачка, так і позивачка, продавши в м. Донецьку свою квартиру.

Покази
позивачки, допитаної як свідка, об'єктивно підтверджуються і показами свідка
ОСОБА_3 в судовому засіданні, яка пояснила, що позивачка разом з відповідачами
десь у березні 2000 р.
приїжджали дивитись на будинок в с
Антонівка, який вона їм потім продала. Розмова йшла, що будинок купується
для мами, і вона в ньому буде жити. Позивачка говорила, що вона продасть в м. Донецьку
квартиру і дачу, але грошей на будинок у неї вистачить лише на половину, а
решту добавить відповідачка. Вона їх сприймала як сім'ю, стосунки були добрі
між ними. Будинок оформляла ОСОБА_2 сама і на себе, як і віддала їй 7800 доларів США за будинок, що
відповідало сумі в договорі -
35000 грн., повідомивши за позивачку, що «вона там спродується».

З договору
купівлі-продажу від 5.04.2000
р. видно, що ОСОБА_3 продала будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_2
за 35000 грн.

Ставлення ОСОБА_1 до утримання
спірного будинку, догляд за присадибною
ділянкою, оплата за електроенергію, яку постійно проводила своїми коштами
позивачка, про що свідчить її підпис на квитанціях про сплату рахунків, носить
характер ставлення як до своєї власності.

Свідки ОСОБА_7
та ОСОБА_8 пояснили,
що в спірному будинку постійно проживає позивачка, відповідачка - її дочка
приїжджає досить рідко, тому ними сприймалося, що власницею будинку являється ОСОБА_1.

А тому оцінюючи
та аналізуючи дані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами
як членами сім'ї існувала домовленість на створення спільної власності на
будинок і їх вклад у його придбання являється однаковим у рівних частках.

Відповідно до
постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995
р. у тих випадках, коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома
особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них, і всі вони користувалися цим
майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної
власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі обчислюється
відповідно до ст. 76 ЦК
України (нині ст. 257 ЦК
України) з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на
це майно оспорюється, а не з часу укладення договору купівлі-продажу.

Як пояснила в
судовому засіданні ОСОБА_1.,
що після придбання будинку у неї були добрі стосунки з відповідачкою, і її
права ні чим не ущемлялись, однак у вересні 2004 року їй вперше стало відомо про те, що будинок № 207, який вона
вважала і своєю власністю, був виставлений на продаж відповідачкою без її на те
згоди, помістивши про це оголошення в газеті «Мир квартири», тим самим
заперечуючи її право на спірний будинок.

Повторне оголошення
про продаж будинку і знову без її згоди послідувало у 2007 році щомісячно у
газеті «AVISO-Київ».

Дане ствердила і
свідок ОСОБА_4 свідок
ОСОБА_7 зазначив, що 2 роки
тому в с Антонівку
приїжджали по оголошенню навіть покупці, щоб придбати спірний будинок.

За таких обставин суд
знаходить, що позивачці стало відомо про оспорення її права на будинок у
вересні 2004 року, і
вона звернулася до суду за захистом своїх прав у межах строку позовної
давності, визначеної ст. 257
ЦК України.

Поскільки згоди
співвласників у здійсненні права спільної сумісної власності не досягнуто (ст. 369 ЦК України), то
майно, що є у спільній власності, може бути поділене між співвласниками, що
передбачено ст. 372 ЦК
України, і у разі поділу їх частки вважаються рівними, якщо іншого не
встановлено домовленістю між ними або законом, то за позивачкою слід визнати
право власності на 1/2 частину спірного будинку в с Антонівка.

Так як позов
задоволено, то відповідно до ст. 88
ЦПК України з відповідачки на користь позивачки слід стягнути 205 грн. судових
витрат.

Захід
забезпечення позову слід скасувати і накладений арешт на спірний будинок
відповідно до ухвали суду від 18.05.2007
р. - зняти.

Керуючись ст.10,
11, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, ст. 17 Закону
України «Про власність», ст. 369,
372 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за
ОСОБА_1 право власності на Уі частину будинковолодіння АДРЕСА_1.

Стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
205 грн. судових витрат.

Захід
забезпечення позову скасувати і зняти накладений відповідно до ухвали суду від 18.05.2007 р. арешт на
спірний будинок АДРЕСА_1.

Рішення набуває чинності відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК
України.

Рішення може
бути оскарження до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький райсуд протягом 20 днів з дня
подачі в 10-денний термін з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження.

Заочне рішення
може бути переглянути судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача,
поданою протягом 10 днів з
дня отримання його копії.