Справа № 22-2691                                        Головуючий у 1 інстанції Блохін
Категорія   21                                                    Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМУКРАЇНИ

6 березня 2007 року                  Апеляційний суд Донецької
області в складі:

головуючого Курило В.П.

судців: Санікової О.С, Шамрило Л.Г.

при секретарі:
Степаненко В.Б. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку
апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у
Центрально-Міському районі м.Горлівки Донецької області на рішення
Центрально-Міського районного суду м.Горлівки Донецької області від 21 грудня 2006 року за позовом
ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у
Центрально-Міському районі м.Горлівки Донецької області про відшкодування
моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній
скарзі відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у
Центрально-Міському районі м.Горлівки Донецької області просить скасувати
рішення Центрально-Міського районного суду м.Горлівки Донецької області від 21 грудня 2006 року, яким
частково задоволені позовні вимоги позивача: стягнуто з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України у Центрально-Міському районі м.Горлівки
Донецької області на відшкодування моральної шкоди 15000 грн., - та постановити
рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог.

В обгрунтування
апеляційної скарги відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у
Центрально-Міському районі м.Горлівки Донецької області посилається на те, що
позивачем належним чином не надані докази, які б встановлювали чи
підтверджували факт моральних страждань; при проходженні МСЕК потерпілому не
було визначено факт спричинення моральної шкоди в установленому законом
порядку, а висновок МСЕК про встановлення стійкої втрати працездатності є
підставою для розрахунку і відшкодування позивачу матеріальної шкоди і не є
підтвердженням факту спричинення моральної шкоди; судом не прийнято до уваги,
що позивач втратив професійну працездатність за професією, але не втратив
здатність вести звичний спосіб життя, а наявність протипоказань у роботі не
може позбавити позивача можливості реалізації своїх звичок та бажань в повному
обсязі; судом не враховано, що належним відповідачем по справі повинно бути
підприємство, на якому позивач отримав ушкодження здоров'я; судом дана невірна
оцінка доказів, що грунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також глибині фізичних
та душевних страждань позивача. Крім того, Законом України „Про державний
бюджет України на 2006 рік"
зупинена дія статей Закону України „Про

2

загальнообовязкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного
захворювання, що спричинили втрату працездатності", які передбачають
виплату моральної шкоди.

В судовому
засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи
апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач в
судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної
скарги, просив її відхилити, вважаючи рішення суду законним і обгрунтованним.

Судом першої
інстанції встановлено, що позивач тривалий час працював на підприємствах
вугільної промисловості на різноманітних посадах; звільнений у лютому 2003 року за станом
здоров'я. Внаслідок шкідливих умов праці на виробництві позивач отримав
професійне захворювання, про що складений акт розслідування хронічного
професійного захворювання від 13
січня 2003 року.
Висновком МСЕК від 19 лютого 2003 року позивачу
вперше встановлено 40% втрати
професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням - хронічний
радікуліт, він визнаний інвалідом третьої групи. При повторному обстеженні у
МСЕК 10 травня 2004 року позивачеві
встановлено 50% втрати
професійної працездатності у зв'язку з тим же захворюванням безстроково.

Зазначене
професійне захворювання стало причиною регулярного лікування позивача
амбулаторно і в умовах стаціонару. Ушкодження здоров'я заподіяно позивачеві під
час виконання ним трудових обов'язків і заподіює йому моральні і фізичні
страждання, обмежує його можливість вести звичний спосіб життя у зв'язку з тим,
що висновком МСЕК встановлені обмеження.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом
ст.ст.1, 21, 28, 34 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України покладено обов'язок відшкодувати
застрахованим особам моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням здоров'я, заподіяну
умовами виробництва, при цьому сума страхової виплати не може перевищувати
двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати.

Як вбачається з
матеріалів справи захворювання ОСОБА_1. є професійним, про що 13 січня 2003 року складений
акт розслідування хронічного професійного захворювання. Висновком медичних
органів позивачу встановлений діагноз: хронічна вертеброгенна попереко-крижова
радікулопатія. Висновком МСЕК від 19
лютого 2003 року
позивачу вперше встановлено 40%
втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням.
Висновком МСЕК від 10 травня 2004 року встановлено
50% втрати
професійної працездатності у зв'язку з тим же захворюванням безстроково.

За таких обставин
суд дійшов правильного висновку про наявність у позивача права вимагати
відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ушкодження здоров'я у зв'язку з
професійним захворюванням за нормами Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", оскільки
страховий випадки, який дає право позивачу на відшкодування моральної шкоди,
виник у 2003 році, в
період дії Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності", коли позивачу вперше встановлена
висновком МСЕК втрата професійної працездатності у зв'язку з професійним
захворюванням і строк позовної давності на ці правовідносини не
розповсюджується.

3

Суд правильно й з дотриманням
вимог ч.З ст.34 Закону визначив
розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з
професійним захворюванням на користь позивача, урахувавши при цьому всі
обставини по справі, в тому числі характер і тяжкість професійного
захворювання, встановлення у зв'язку з цим 40% втрати професійної працездатності безстроково, що
позбавляє його надії на відновлення здоров'я, а також те, що він вимушений
постійно лікуватися, проте стан його здоров'я не покращується, а навпаки
погіршується, про що свідчить встановлення у 2004 році висновком МСЕК 50%
втрати професійної працездатності, глибину та ступінь моральних страждань
ОСОБА_1., порушення у зв'язку з цим нормальних життєвих зв'язків, характер
додаткових зусиль для організації життя.

Посилання
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві і професійних захворювань України у Центрально-Міському
районі м.Горлівки Донецької області на Закон України „Про державний бюджет
України на 2006 рік",
яким зупинена дія норм Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності", які передбачають
відшкодування моральної шкоди застрахованим чи членам їх сімей не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки таке зупинення не позбавляє постраждалих права на
відшкодування моральної шкоди. Крім того, відповідних змін до вказаних норм
Закону внесено не було, а фінансування Фонду відповідно до ст.46 зазначеного
Закону здійснюється не за рахунок Державного бюджету; кошти на здійснення
страхування від нещасного випадку не включаються до складу Державного бюджету
України.

Доводи
апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло
призвести до неправильного вирішення справи і не спростовують висновків суду.
Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.
ст. 303-304, 307 ч.І п.1,
308 ч.І, 314 ч.І п.1, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у
Центрально-Міському районі м.Горлівки Донецької області   відхилити.

Рішення
Центрально-Міського районного суду м.Горлівки Донецької області від 21 грудня 2006 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.