Справа №
Рішення

Іменем України

21 грудня 2007
року                                                                          м.
Івано-Франківськ

Івано-Франківський
міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої -
судді                  Горейко М.Д.

секретаря                                Чешкова C.O.

за участю
позивача ОСОБА_1та його представника за усною заявою ОСОБА_2., представників
відповідача УМВС України в Івано-Франківській області по довіреності
№-12/250/Юр. Від 02.11.2007 року Пенделя Олександра ОСОБА_1овича, відповідача
Державного казначейства України по довіреності №-4.3-22/640-1692 від 09.02.2007
року ОСОБА_3,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1до УМВС України в Івано-Франківській області,
Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди, завданої
незаконним притягненням як обвинуваченого, незаконним взяттям і триманням під
вартою, незаконним проведенням в ході розслідування кримінальної справи обшуку,
виїмки, -

встановив:

27.06.2006 року
ОСОБА_1звернувся в суд з позовом до УМВС України в Івано-Франківській області,
відділення державного казначейства в м. Івано-Франківську про відшкодування
500000 грн. моральної шкоди, завданої незаконним притягненням як
обвинуваченого, незаконним взяттям і триманням під вартою, незаконним проведенням
в ході розслідування кримінальної справи обшуку, виїмки, посилаючись на те, що
в 20-тих числах липня місяця 1996 року був затриманий працівниками Долинського
райвідділу міліції за підозрою в скоєнні злочину, передбаченого ст. 140 ч.2 КК
України в редакції 1960 року, і утримувався під вартою без будь-яких санкцій на
те. 02.08.1996 року щодо нього було обрано міру запобіжного заходу у вигляді
тримання під вартою. 13 травня 1997 року Долинським районним судом кримінальну
справу щодо нього повернуто в Долинський РВМ на додаткове розслідування. Цього
ж дня йому замінено міру запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку
про невиїзд та звільнено його з-під варти з залу суду. 13.09.1999 року
кримінальну справу відносно нього за ст. 140 ч.2 КК України в редакції 1960
року закрито за недоведеністю його участі у вчиненні злочину.

Перебування ним
протягом більше трьох років під слідством, в тому числі більше 9-ти чи 10-ти
місяців під вартою та два роки і 4 місяці обмеження права на вільне пересування
у зв'язку з обранням міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд,
проведення 26.07. та 05.08.1996 року без участі понятих та свідків обшук в
будинковолодінні його батьків з вилученням без повернення ряду його речей,
зокрема: золотого ланцюжка, 350 доларів США,
телевізора марки „Фунай" та відеомагнітофона марки „Фунай",
фізичний та психічний тиск працівників органу досудового слідства під час
незаконного утримання під вартою, все це безперечно завдало йому великої
моральної шкоди, яка полягає у приниженні його людської гідності, фізичних та
психологічних стражданнях, від нього відвернулись деякі знайомі, погіршились
життєві зв'язки та родинні стосунки. Ним втрачена перспектива ділової
активності і реалізації особистих планів. Погіршився його стан здоров'я у зв'язку
з фізичним та психічним тиском, моральним приниженням та залякуванням про
розправу з братом Михайлом, який в той час був неповнолітнім і також незаконно
був затриманий і утримувався під вартою без санкції прокурора на протязі більше
двох місяців, піддавався численним допитам та фізичному насильству. Розмір
моральної шкоди ним визначений в 500000 грн.

Ухвалою суду від
25.07.2006 року відділення державного казначейства в м. Івано-Франківську
замінено належним відповідачем Державним казначейством України.

Представник
відповідача УМВС в Івано-Франківській області в судовому засіданні, не
заперечуючи факту порушення кримінальної справи щодо позивача, утримання його
під вартою, перебування ним на підписці про невиїзд, проведення обшуку в
будинковолодінні його батьків, закриття кримінальної справи 13.09.1999 року за
недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ст. 140 ч.2 КК
України, не визнав позовних вимог, посилаючись на те, що були всі підстави для
порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_1. за ст. 140 ч.2 КК України в
редакції 1960 року і на час пред'явлення йому обвинувачення слідство вважало,
що зібрано достатньо доказів, які б вказували на його вину у вчиненні злочину,
передбаченого цією ж статтею, чого він сам не заперечував. Дії працівників
Долинського РВМ по відношенню до ОСОБА_1. виконані з дотриманням порядку та
процедури, регламентованих законодавством. Тому спричинення такої шкоди
позивачем не доведено. В задоволенні позову просив відмовити за безпідставністю
позовних вимог.

Представник
відповідача Державного казначейства України в судовому засіданні позовних вимог
не визнав, мотивуючи тим, що відповідно до Положення про Державне казначейство
України воно є органом державної виконавчої влади та окремою юридичною особою,
яка несе відповідальність лише за своїми зобов'язаннями, а воно прав та
законних інтересів позивача не порушувало. Вважає, що сума моральної шкоди є
необгрунтованою, не відповідає дійсності та значно завищена.

Заслухавши
пояснення сторін, інших учасників судового розгляду, дослідивши письмові
докази, надані сторонами на обгрунтування та заперечення позовних вимог, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до
п.1 ст.1 Закону України„Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної
громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства,
прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові
внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого,
незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході
розслідування чи судового розгляду кримінальної справи, обшуку, виїмки,
незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи
(посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Право на таке
відшкодування згідно п.2 ст.2 даного Закону виникає у випадку закриття
кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу
злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Судом встановлено,
що Долинським РВ УМВС було порушено кримінальну справу №-135954 за фактом
таємного викрадення 23.02.1996 року легкового автомобіля марки ВАЗ-2109, який
належав ОСОБА_4. 01.05.1996 року справа була зупинена на підставі ст. 206 п.3
КПК України. 30.07.1996 року провадження в кримінальній справі відновлено.
02.08.1996 року працівниками Долинського райвідділу міліції було затримано
позивача і іншу особу за підозрою у вчиненні вказаного злочину та обрано міру
запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 02.08. та 03.08 їм
пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 140 ч.2 КК
України. 18.11.1996 року зазначену справу Долинською міжрайпрокуратурою
направлено в суд, а 26.11.1996 року Долинським районним судом справу повернуто
на додаткове розслідування. 05.12.1996 року наведена кримінальна справа
прокуратурою області була об'єднана з кримінальною справою №-145609, порушеною
за фактом умисного вбивства інкасатора ОСОБА_5. за ст. 93 п. „а" КК
України в редакції 1960 року. 17.02.1997 року кримінальна справи щодо ОСОБА_1.
та іншої особи за ст. 140 ч.2 КК України виділена в окреме провадження із
кримінальної справи №-145609  і  одночасно
щодо  ОСОБА_1.  справа закрита за недоведеністю  його участі
в розбійному нападі на ОСОБА_5. 25.03.1997 року кримінальну справу щодо
ОСОБА_1. та іншої особи за ст. 140 ч.2 КК України повторно направлено в суд,
яка 13.05.1997 року повернута судом на додаткове розслідування. Слідчим
Долинського РВМ УМВС Рибчаком В.М. кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1.
за ст. 140 ч.2 КК України 13.09.1997 року закрито за недоведеністю його участі
у вчиненні злочину. Наведене вище підтверджується Постановою про закриття
кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 від 13.09.1997 року (а. с. 4,5).

Оскільки
кримінальну справу щодо позивача закрито органом досудового слідства за
недоведеністю його участі у вчиненні злочину, то він має право відповідно до
ч.2 ст.2 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної
громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства,
прокуратури і суду" на відшкодування шкоди внаслідок незаконного порушення
кримінальної справи щодо нього, незаконного притягнення його як обвинуваченого,
незаконного взяття та тримання під вартою, незаконного проведення обшуків в його
будинковолодінні та виїмці окремих його речей. Протиправність таких дій органу
досудового слідства підтверджується саме Постановою слідчого Долинського РВМ
УМВС від 13.09.1996 року про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_1. за ст.
140 ч.2 КК України.

У результаті
незаконного порушення кримінальної справи позивач більше трьох років перебував
під слідством, в тому числі під вартою з 02.08.1996 року по 13.05.1997 року,
більше 2-х років був обмежений в праві на вільне пересування у зв'язку з
обранням міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (а. с. 4,5),
двічі 26.07.1996 року та 05.08.1996 року проводились обшуки в будинковолодінні
його батьків, де і він проживав (а.с.6,7), що й підтверджує факт спричинення
позивачу моральної шкоди, яка полягає в фізичних та моральних стражданнях,
заподіяних йому внаслідок фізичного тиску та психічного впливу працівниками
органу досудового слідства, що призвело до порушення його нормальних життєвих
зв'язків, позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань,
погіршення відносин з оточуючими людьми.

Посилання
представника відповідача УМВС України в Івано-Франківській області на
правомірність дій працівників міліції Долинського РВМ по відношенню до
ОСОБА_1., які ними виконані з дотриманням порядку та процедури, регламентованих
законодавством, що свідчить про відсутність факту спричинення моральної шкоди,
судом розцінюються як безпідставні, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК
України суттєвою специфікою деліктного зобов'язання щодо порядку відшкодування
шкоди, завданої фізичним та юридичним особам посадовими і службовими особами
органу дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду є те, що така шкода
відшкодовується незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Твердження
представника УМВС в області, що позивач не має права у відповідності до ч.4 ст.
1176 ЦК України
на відшкодування моральної шкоди внаслідок самообмови, що сприяло незаконному
затриманню та незаконному застосуванню як запобіжного заходу тримання під
вартою, в послідуючому підписки про невиїзд, спростовуються письмовими
доказами, ним же наданими суду, зокрема протоколом допиту ОСОБА_1. як свідка
01.03.1996 року (а. с. 55, 56), в якому останній не давав пояснень щодо
причетності до викрадення автомобіля ОСОБА_4, протоколом допиту ОСОБА_1 як
обвинуваченого від 31.10.1996 року (а. с. 70,71), в якому він заперечив свою
причетність до крадіжки автомобіля та пояснив, що під моральним та фізичним
тиском працівників міліції змушений був говорити, що підвозив ОСОБА_6 та інших
в с. Тростянець, де
проживають ОСОБА_4. Крім того, відповідями органів прокуратури, адресованих
ОСОБА_1та ОСОБА_7. (а. с 31, 32, 33, 37,38, 39, 40, 43, 44 ) підтверджується,
що останні неодноразово звертались в різні інстанції прокуратури з приводу їх
незаконного затримання, арешту, побиття працівниками міліції, незаконного
вилучення речей ОСОБА_1., однак отримували тільки проміжкові відповіді щодо
перенаправления скарги з однієї інстанції в іншу. Жодної відповіді про те, що
їхні доводи в скарзі не знайшли підтвердження, скаржникам не було надано, про
що ствердив в судовому засіданні ОСОБА_1., пояснивши, що всі відповіді з
органів прокуратури ним долучені до матеріалів справи та ОСОБА_7., який дав
свідчення в.судовому засіданні як свідок, що працівники міліції Долинського РВ
УМВС затримали їх з братом ОСОБА_1 26.07.1996 року по підозрі у вбивстві
інкасатора ОСОБА_5 і допитували їх із застосуванням фізичного насильства. Його
утримували під вартою з 26.07.1996 року по 7 чи
9. 09.1996 року і допитували як свідка весь час із застосуванням
фізичного насильства, а брата утримували під вартою біля року, точної дати його
звільнення з-під варти не пам'ятає. Після його звільнення він неодноразово
скаржився на неправомірні дії працівників міліції щодо незаконного затримання,
арешту, фізичного насильства. Брат ОСОБА_1 також писав скарги з цього приводу в
різні інстанції, однак, отримували тільки проміжкові відповіді.

За змістом ч.4
ст. 1176 ЦК України якщо фізична особа вчинила само обмову внаслідок
застосованих до неї фізичного чи психічного насилля, погроз, обману чи інших
незаконних засобів, в такому випадку шкода, що завдана особі, підлягає
відшкодуванню.

Обставини, на
які позивач зіслався як на підтвердження спричинення йому моральної шкоди також
підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_8.
та ОСОБА_9.

При визначенні
розміру грошового відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд
виходить з положень ст. ст. 4,13 Закону України „Про порядок відшкодування
шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і суду" та загальних положень щодо
відшкодування моральної шкоди, передбачених ст. 23 ЦК України, з
урахуванням вимог розумності та справедливості, та вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_1. про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в
розмірі 30000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету, оскільки згідно ст. 4
Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові
незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і
суду" відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4,5 ст.3
цього Закону, проводиться за рахунок коштів Державного бюджету.

На підставі
наведеного, відповідно до ст. ст. 1-4,13 Закону України „Про порядок
відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів
дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", ст. ст. 23, 1167 ч.2
п.2, 1176 ч.1, 2, 4 ЦК України,
керуючись ст. ст. 213 -215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1до
УМВС України в Івано-Франківській області, Державного казначейства України про
відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням як
обвинуваченого, незаконним взяттям і триманням під вартою, незаконним
проведенням в ході розслідування кримінальної справи обшуку, виїмки задовольнити
частково.

Стягнути з
Державного бюджету України в користь ОСОБА_1, 1972 року народження, мешканця с Белеїв
Долинського району Івано-Франківської області, 30000 грн. (тридцять тисяч грн.)
моральної шкоди.

В решті вимог в
позові відмовити.

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення строку подачі заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. В разі подачі
заяви про апеляційне оскарження рішення суду, але апеляційна скарга не була
подана в строк, рішення набирає законної сили після закінчення цього строку.

Заяву про
апеляційне оскарження рішення суду до апеляційного суду області може бути
подано протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна
скарга на рішення суду подається протягом 20 днів після подачі заяви про
апеляційне оскарження.

Заява про
апеляційне оскарження та апеляційна скарга подається через Івано-Франківській
міський суд.