Справа
№33ц-30кс/07 Категорія 02
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

22 травня 2007 року колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі: Буренкової
К.О., Довжук Т.С., Козаченка В.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в м. Миколаєві справу за
позовом ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про поновленні на роботі,
стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 22 червня 2004 р. та ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 09 листопада 2004 p.,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2004 р.
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного підприємця
ОСОБА_2 про поновленні на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22
червня 2004 p.,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 09
листопада 2004 p.,
позов задоволено частково.

Наказ від 01 грудня 2003 р. про звільнення ОСОБА_1 з роботи скасовано, вона
поновлена на посаді старшого продавця, відповідачку зобов'язано анулювати запис
у трудовій книжці позивачки про звільнення, стягнуто з ОСОБА_2 на користь
позивачки 654 грн. втраченого заробітку та 2500 грн. моральної шкоди.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалені по справі судові
рішення та направити справу на новий розгляд, посилаючись на неповне з'ясування
судами обставин справи, невірну оцінку зібраних доказів, неправильне
застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Розглянувши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що підстави
для перегляду оскаржених судових рішень відсутні, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що з 01 січня 2000 р. позивачка працювала у
відповідачки старшим продавцем і була звільнена з роботи наказом від 01 грудня
2003 р за крадіжку, з підстав, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України

Задовольняючи позов, місцевий суд, з урахуванням
фактичних обставин справи, правильно виходив з того, що власник вправі
розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи
розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду,
що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить
накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського
впливу.

Оскільки такі підстави приватним підприємцем ОСОБА_2
доведені не були, то районний суд обгрунтовано поновив позивачку на роботі зі
стягненням на її користь втраченого заробітку та моральної шкоди.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої
інстанції та залишив його рішення без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального права.

Згідно ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати
або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду,
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів ухвалені
з додержанням судами норм матеріального та процесуального права, а також
відсутні передбачені ч. 1 ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового
скасування судового рішення.

Наведені у
касаційній скарзі доводи висновки судів не спростовують.

Керуючись ст. ст. 332, 336 ЦПК України та Законом України „Про внесення
змін до Закону України „Про судоустрій України" щодо забезпечення
касаційного розгляду цивільних справ" від 22 лютого 2007 року, колегія
судців,

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 22 червня 2004 р. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської
області від 09 листопада 2004 р. - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.