Справа 22ц - 51/2007 року
інстанції Гімон М.М.
Доповідач Козлов О.М.
УХВАЛА

іменем України

06
лютого 2007 року
колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької
області в складі:

головуючого Ігнатолі Т.Г.

суддів Кочегарової Л.М., Козлова О.М.,

при секретарі
Фік К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу
за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства „Маріупольгаз"
про визнання дій протиправними та відшкодування моральної шкоди за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 22 листопада 2006 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 листопада 2006 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1. до Відкритого акціонерного товариства
„Маріупольгаз" про визнання дій протиправними та відшкодування моральної
шкоди відмовлено.

В апеляційній
скарзі позивач просить рішення скасувати і постановити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення, яке, на його думку, прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального законодавства.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу,
представника відповідача, який просив залишити апеляційну скаргу без
задоволення, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, а ухвала суду
не підлягає скасуванню з таких підстав.

Відповідно до
ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване
по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З позовної заяви
та пояснень позивача вбачається, що 13.05.2006
року працівники відповідача за місцем його мешкання у будинку №АДРЕСА_1 М.Маріуполя
зняли газовий лічильник для проведення державної повірки, склавши акт про те,
що лічильник перебував у задовільному стані та не мав ніяких порушень пломб.
Через деякий час йому повідомили, що лічильник визнаний непригодним для
експлуатації, тому його направили на завод до виробника для ремонту. Виробник
зробив висновок, що у механізм лічильника мало місце зовнішнє втручання і з
цієї причини, а також із-за відсутності паспорту на лічильник, відмовили у
проведенні гарантійного ремонту. Відповідач повідомив, що вартість

2

ремонту
газового лічильника склала 140
грн. і просив сплатити вказану суму, посилаючись на те, що ВАТ
..Маріупольгаз" сплатило вказану вартість ремонту лічильника ТОВ
„Самгаз-Рівне". Вказані дії відповідача позивач вважає незаконними,
оскільки він не втручався у лічильний механізм та на момент його зняття
працівниками ВАТ „Маріупольгаз" ніяких пошкоджень лічильника не було.
Позивач вважає, що цими незаконними діями відповідача було порушені його права
як споживача газу та завдано моральної шкоди, оскільки несправедливі ствердження
відповідача про те, що позивач викрадав газ та втручався у роботу лічильника
принизили його гідність та викликали душевні хвилювання. Моральну шкоду оцінює
у 5000 грн..

Відмовляючи в
задоволенні позову ОСОБА_1., суд послався на те, що позивачем не надано доказів,
які б підтверджували наявність у нього права на спірну річ - газовий
лічильник G-4 №1914683,
не надано доказів порушення його прав або інтересів, за захистом яких
ОСОБА_1. звернувся до суду, і у наслідок порушення яких у відповідача виникли б
обов'язки по відшкодуванню йому шкоду.

Відповідно до
ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності
до ст. 13,16,316,317,319,328
ЦК України, право власності набувається на підставах передбачених законом, це
цивільне право особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами
цивільного законодавства, і особа може захистити його способами передбаченими
цивільним законодавством.

Відповідно до
ст. 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, та інші
правочини, завдання матеріальної та моральної шкоди іншій особі та інші
юридичні факти .

Як вбачається з
матеріалів справи, договір про надання послуг газопостачання №НОМЕР_1 від 25 липня 2000 року укладено
між ОСОБА_2 з одного боку та ВАТ „Маріупольгаз" з іншого боку, цей договір
підписано ОСОБА_2. 28 березня 1997 року, і він є, у
відповідності до ст.ст.204,626 ЦК
України, правомірним.

Особистий
рахунок споживача газу №НОМЕР_1
відкрито на ім'я ОСОБА_2..

Тобто твердження
позивача, про те, що він є учасником договірних відношень з ВАТ
„Маріупольгаз" спростовуються матеріалами справи.

Таким чином
зобов'язання, передбачені п.3.1.5 договору про надання послуг газопостачання №НОМЕР_1 від 25 липня 2000 року, п.З
постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку гарантійного
ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових
товарів" від 11 квітня 2002 року №506 (із змінами,
внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №1022 від 10.08.2004 року), ст.7
Закону України „Про захист прав споживачів" відповідач мав перед ОСОБА_2.,
а не перед ОСОБА_1., як стверджує позивач.

На підтвердження
свого права позивачем не надано а ні паспорту побутового лічильника G-4
№1914683, 1997 року
виготовлення, ні гарантійного талону, ні чеку, або ще будь-якого документу на
підтвердження його права власності на спірний лічильник.

Надана позивачем абонентська книжка
(а.с.6) свідчить лише про те, що 21
серпня 1997 року в
буд.№АДРЕСА_1 було встановлено побутовий газовий лічильник G-4
№1914683, а з
урахуванням договору про надання послуг газопостачання №НОМЕР_1 від 25 липня 2000 року, тверджень
позивача, що лічильник встановлено саме відповідачем, який знаходиться в
договірних відносинах з ОСОБА_2., та того, що будинок АДРЕСА_1, Іллічівського
району м. Маріуполя, належить на праві

3

власності ОСОБА_2., що позивач не заперечував, то
висновки суду щодо сумніву відносно того, що лічильник належить на праві
власності саме ОСОБА_1. вбачаються обґрунтованими.

Акт від 13 травня 2006 року (а.с.7)
свідчить по те, що в буд.№АДРЕСА_1 представником відповідача знято лічильник,
але, що цей лічильник знято саме у ОСОБА_1.,
чи у іншої особи, з вказаного ату не витікає, з огляду й на те, що в акті
не вказано ім'я та по батькові цієї особи. Теж саме виходить і з довідок про
неможливість ремонту та про непридатність засобу від 23 травня 2006 року
№267(а.с.13)

У відповідності
до ч.І ст.392 ЦК України,
в разі втрати документу, який посвідчує право власності, власник майна може
пред'явити позов про визнання його права власності. Але таких позовних вимог
позивач не заявляв.

З огляду на
наведене, посилання позивача на те, що саме його право власності порушено, не
підтверджується наданими ним доказами.

З акту
встановлення побутового лічильника після повірки від 16 липня 2006 року видно, що
побутовий лічильник G-4 №016762,
2005 року виготовлення, встановлено в будинку АДРЕСА_1, Іллічівського району м. Маріуполя (а.с.14). Позивач
вказував, що це його влаштовує. Тобто взамін пошкодженого встановлено новий, що
не суперечить вимогам ст.8, Закону України „Про захист прав споживачів".

Відповідно до
ч.ч.11,14 ст.8 Закону України „Про захист прав споживачів", вимоги
споживача розглядаються після пред'явлення споживачем розрахункового документа,
а щодо товарів, на які встановлено гарантійний строк, - технічного
паспорта чи іншого документа, що його замінює, з позначкою про дату продажу. У
разі втрати споживачем технічного паспорта чи іншого документа, що його
замінює, їх відновлення здійснюється у порядку, визначеному законодавством.
Вимоги споживача, передбачені цією статтею, не підлягають задоволенню, якщо
продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені
частиною першою цієї статті) доведуть, що недоліки товару виникли внаслідок
порушення споживачем правил користування товаром або його зберігання.

Позивач не надав
документів перелічіних в п.п.8 -
12 постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку гарантійного
ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових
товарів" від 11 квітня 2002 року №506 (із змінами,
внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №1022 від 10.08.2004 року), тому суд
не маючи доказів, які б вказували на строки, передбачені п.п. 17,24 ст.1 Закону
України „Про захист прав споживачів" не міг посилатись на твердження
позивача про те, що гарантійний термін не вичерпався, і те, що відповідач
повинен провести ремонт бескоштовно.

Надані позивачем
докази не містять відомостей про те, в чому саме полягало приниження його честі
та гідності, які дії відповідача по відношенню саме до ОСОБА_1. принизили його
честь та гідність.

Тому позивач не
навів у позові доказів того, в чому полягала, у відповідності до ст.23 ЦК України,
моральна шкода.

Посилання відповідача на те, що
лічильник G-4 №1914683
був пошкоджений з вини споживача газу, у якого він був встановлений, і те,
що, відповідно до п.26 Правил надання послуг з газопостачання, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України №2246
від 09.12.1999 року, у
разі, коли підтверджено факт пошкодження лічильника з вини споживача, він
відшкодовує вартість встановлення та ремонту лічильника, на думку колеги
суддів, не є підставою для визнання зазначених в позові дій ВАТ
„Маріупольгаз" протиправними і

4

покладення на них обов'язку сплати
вартості ремонту, транспортування і установки лічильника G-4
№1914683, так як
споживачем послуг відповідача є ОСОБА_2., а матеріали справи не свідчать, що до
ОСОБА_1. відповідач висував будь-які вимоги про сплату ремонту, транспортування
та встановлення лічильника.

З огляду на
наведене, законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1. суд першої
інстанції не мав.

Таким чином
позовні вимоги ОСОБА_1. до Відкритого акціонерного товариства „Маріупольгаз"
про визнання дій протиправними та відшкодування моральної шкоди залишені судом
першої інстанції без задоволення з підстав передбачених законом.

Вирішуючи спір,
суд першої інстанції всебічно, повно і об'єктивно встановив обставини справи та
відповідні їм правовідносини, дав належну оцінку безпосередньо дослідженим і
наявним у справі доказам та поясненням сторін, правильно застосував
матеріальний закон і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог про стягнення боргу.

З урахуванням
викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено
на підставі ст.ст.11,13,16,316,317,319,328,1167
Цивільного кодексу України, відповідає вимогам ст. 10,60,214,215,233 ЦПК
України і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-314 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 листопада 2006 року залишити
без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двох
місяців з дня набрання чинності шляхом подання касаційної скарги безпосередньо
до суду касаційної інстанції.

Судді