Справа № 2- 4230 2007 p.
РІШЕННЯ

Іменем України

13 квітня 2007 року.

Орджонікідзевський
районний суд м. Харкова в складі: головуючого - судді Клименка A.M., при
секретарі - Трофімової О.О., з участю:

позивача - ОСОБА_1., відповідачів - ОСОБА_2., ОСОБА_3., представників
відповідачів - ОСОБА_6., ОСОБА_7., третіх осіб - ОСОБА_4., ОСОБА_5.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
треті особи - ОСОБА_4та приватний нотаріус ОСОБА_5, про визнання частково
недійсним договору купівлі - продажу та визнання права власності на кімнату,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
звернулася до суду з позовом до своєї дочки - ОСОБА_2. та колишнього зятя -
ОСОБА_3., третя
особа - чоловік позивачки ОСОБА_4.,
про визнання за нею права власності на кімнату № АДРЕСА_1посилаючись на те, що
вона у 1999 році продала належний їй будинок № АДРЕСА_2Волгоградської області
Російської Федерації і переїхала жити до своєї дочки -ОСОБА_2. та зятя -
ОСОБА_3. в будинок № АДРЕСА_1. Половину виручених грошей вона зі
своїм чоловіком віддала дочці та зятю для перебудови цього будинку, а за другу
половину вона придбала спірну кімнату у будинку готельного типу, де невдовзі і
оселилися. Договір купівлі - продажу спірної кімнати вони уклали на ім'я дочки,
бо були зареєстровані в Російській Федерації і мали лише тимчасове посвідчення
на право проживання на Україні. Зараз стосунки між дочкою і її чоловіком -
відповідачем ОСОБА_3. погіршилися і останній претендує на частину спірної
квартири, що і змусило її звернутися з цим позовом до суду. Також позивачка
просила поновити їй строк позовної давності для звернення з позовом до суду, бо
вона тривалий час за станом свого здоров'я не мала можливості звернутися до
суду, а крім того, до 2004 року відповідачі не претендували на спірну кімнату і
її дійсне право власності на неї ніким не оспорювалося.

В судовому
засіданні позивачка позов підтримала і пояснила, що в 1999 році вона продала в
м. АДРЕСА_2 Волгоградської області Російської Федерації свій будинок за 2200 доларів
США і з
чоловіком переїхала жити до дочки в м. Харків. Вони зареєструвалися зі згоди
зятя в будинку № АДРЕСА_3і дали зятю частину грошей для придбання другої
половини будинку, але потім він став їх виганяти і вони за залишок своїх грошей
за 1200 доларів США купили
спірну кімнату, де зробили ремонт і стали жити. Відповідач ОСОБА_3. ніякого
відношення до придбання спірної кімнати не мав, і він в ній взагалі не мав
потреби, бо мав на праві власності гарний житловий будинок

Відповідачка
ОСОБА_2. та її представник позов визнали і пояснили, що дійсно мати
відповідачки в 1999 році продала належний їй житловий будинок в Російській
Федерації і переїхала на постійне місце проживання в її з чоловіком жилий
будинок № АДРЕСА_1. Через деякий час стосунки між її батьками та чоловіком
ОСОБА_3погіршилися, він став їх виганяти з будинку, і за частину грошей,
отриманих від продажу в Росії будинку, мати придбала для себе та своєї сім'ї
спірну кімнату. Так як мати була дуже хвора, майже не могла ходити, а крім
того, і вона і її чоловік були громадянами Росії, то мати передала їй гроші для
придбання кімнати і вона уклала договір

2

купівлі -
продажу спірної кімнати на своє ім'я. Ні вона особисто, ні її чоловік -
ОСОБА_3. потреби в цій кімнаті не мали, бо жили у своєму гарному житловому
будинку. Після придбання кімнати батьки зробили в ній ремонт, зареєструвалися у
встановленому порядку і переїхали в неї
жити. Ніякого іншого житла, крім цієї кімнати, батьки взагалі не мають. Зараз відповідач
ОСОБА_3. вигнав і її з їх жилого будинку, і вона проживає в спірній кімнаті
разом з батьками та дорослим братом - інвалідом. Відповідач ОСОБА_3. ніколи
спірною кімнатою не цікавився, ремонт в ній не робив, ніколи в ній не оселявся
і не жив, квартирну плату та комунальні послуги за кімнату не сплачував.

Відповідач
ОСОБА_3. позов не визнав і пояснив, що позивачка ОСОБА_1. та її чоловік
ОСОБА_4. у 1999 році продали за 600 доларів США свій будинок в Росії і, не спитавши його згоди, приїхали
з усіма своїми речами жити в його будинок № АДРЕСА_3, де він жив з дружиною
ОСОБА_2. та сином. Він був вимушений дозволити їм тимчасово пожити в своєму
будинку, але потім став наполягати, щоб вони його залишили. Так як іншого житла
вони не мали, то він передав своїй дружині ОСОБА_2. 1200 доларів США для придбання їм
житла, що вона і зробила, оформивши договір купівлі - продажу кімнати на своє
ім'я. Його дії були обумовлені бажанням з одного боку - позбавитися в своєму
будинку небажаних родичів, а з іншого - прагненням вдало вкласти грошові кошти
в нерухомість, яка увесь час дорожчала. Після придбання кімнати він приймав
участь у проведенні в ній ремонту, постійно цікавився у дружини станом сплати
квартирної плати та комунальних послуг. Дружина його запевняла, що боргів за
кімнату не має, і він їй вірив, бо відповідно до їх усної домовленості він
сплачував усі платежі за їх жилий будинок, а вона за цю кімнату. В серпні 2003
року трагічно загинув їх неповнолітній син, після чого стосунки в сім'ї
погіршилися, він припинив шлюб з ОСОБА_2. і зараз в суді на розгляді знаходяться
декілька позовів про розподіл їх спільного майна подружжя. Проти визнання за
позивачкою права власності на кімнату заперечував, бо її було придбано ОСОБА_2.
під час їх шлюбу за спільні кошти і йому належить рівне з нею право на цю
кімнату, яку він планує використати під час розподілу спільного майна подружжя.
Також відповідач просив суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної
давності, який на його думку вже сплив, і відмовити в позові.

Третя особа -
ОСОБА_4. позов визнав і пояснив, що у 1999 році вони продали в Росії будинок його дружини ОСОБА_1. за 2200
доларів США і переїхали жити до дочки в м.
Харків, де оселилися в будинку разом з зятем та онуком. З цих грошей вони дали
частину зятю для придбання другої половини будинку, але потім стосунки
погіршилися, він став їх виганяти і за залишок грошей вони придбали для себе
спірну кімнату. Так як вони були громадянами Росії, то договір купівлі -
продажу кімнати уклали на дочку. До 2006 року ніхто не оспорював дійсне право
власності його дружини на спірну кімнату, але потім дочка з зятем розлучилися і
почали ділити спільно нажите майно, і зять став висувати претензії на свою
частку в спірній квартирі, до придбання якої він ніколи ніякого відношення не
мав, ремонт в ній не робив, майже ніколи в ній не був, ніколи не жив, ніяких
витрат по квартирі не ніс та нею взагалі ніколи не цікавився.

Третя особа -
приватний нотаріус ОСОБА_5. позов не визнала та пояснила, що в позові не наведені
правові підстави визнання угоди не дійсною, які б були передбачені ЦК України. Та
обставина, що в дійсності можливо і був не той покупець, не є підставою для
визнання договору частково недійсним.

Вислухавши
сторони, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінив надані
сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом установлені такі факти та відповідні їм
правовідносини.

Спірним
правочином є договір купівлі - продажу жилої кімнати № АДРЕСА_1, який було укладено між ОСОБА_8., який діяв від імені та в інтересах
ОСОБА_9., та відповідачкою ОСОБА_2.,
посвідчено 26 червня 2001 року приватним нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 898
(а.с. 18).

Хоча стороною за
цим договором, а саме покупцем виступала відповідач - ОСОБА_2., але спірна
кімната була придбана нею виключно за кошти її матері - ОСОБА_1. і не для себе
особисто, або членів своєї родини, а з метою задоволення потреби в житлі саме
сім'ї

3

її матері
ОСОБА_1., яка зі своїм чоловіком ОСОБА_4. в 1999 році продала свій приватний
будинок № АДРЕСА_2Волгоградської області Російської Федерації і переїхала жити
до неї та, на той час її чоловіка - відповідача ОСОБА_3., в жилий будинок
№ АДРЕСА_3, який, починаючи з 2001 року, відповідач ОСОБА_3. став вимагати їх
залишити. Після придбання кімнати позивачка та її чоловік ОСОБА_4. зробили
власними силами в ній ремонт, перевезли до неї усі свої речі, зареєструвалися в ній у встановленому порядку та стали
проживати, виконуючи всі обов'язки, пов'язані з утримуванням цього
житла. Відповідач ОСОБА_3. ніколи спірною кімнатою не цікавився, ніяких витрат на її
придбання та утримання не ніс, ніколи в ній не жив і в майбутньому жити не
збирається.

Ці обставини
встановлені судом на підставі пояснень сторін та третіх осіб в судовому
засіданні, а також свідка ОСОБА_10., яка пояснила суду, що в 2001 році вона
надавала відповідачці ОСОБА_2. посередницькі послуги з метою придбання для її
батьків кімнати у будинку готельного типу. Однією з необхідних умов було
розташування кімнати на нижніх поверхах будинку, бо мати ОСОБА_2. дуже хворіла
і майже не могла самостійно пересуватися. Кімнати, які були запропоновані для
продажу, оглядали ОСОБА_2. та її батько ОСОБА_4.. Відповідач ОСОБА_3. ніякої
участі у цьому не приймав.

Та обставина, що
на час придбання кімнати позивачка та її сім'я гостро потребували житла і позивачка мала для його придбання
достатні грошові кошти підтверджується копією договору купівлі - продажу
від 20 серпня 1999 року, відповідно до якого вона продала належний їй житловий
будинок № АДРЕСА_2Волгоградської області Російської Федерації (а.с. 11) і
переїхала до доньки в м. Харків, де тимчасово оселилися у будинку ОСОБА_3. Те, що відповідач
ОСОБА_3. наполягав на тому, щоб вони залишили його будинок, він
сам пояснив в судовому засіданні.

Та обставина, що
грошові кошти, за які було придбано спірну кімнату належали саме позивачці
ОСОБА_1. підтверджується розпискою відповідачки ОСОБА_2. від 26 червня 2001
року, відповідно до якої вона отримала від ОСОБА_1. для придбання для неї
спірної кімнати 1200 доларів США
(а.с. 27). Відповідно до ч. 2 ст. 185 ЦПК України від позивача ОСОБА_3. до суду не
надходило заяви про його сумнів з приводу достовірності або фальшивість цього
письмового доказу, тому суд не має підстав мати сумніви відносно правдивості викладених
в цій розписці відомостей (а.с. 27).

Та обставина, що
після придбання кімнати позивачка з своїм чоловіком ОСОБА_4. оселилася в ній та
зареєструвалася у встановленому законом порядку підтверджується копією
тимчасового посвідка на постійне проживання в Україні, в якому є відбиток
штампу про місце її реєстрації в цій кімнаті від 7 лютого 2002 року (а.с.20) та
довідкою ЖБП ВАТ „ХББК-1"(а.с. 24).

Відповідно до ч.
2 ст. 58 ЦК України
(в редакції 1963 року), який діяв на час укладання спірної угоди, „якщо угода
укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються
правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі".

На підставі
наданих сторонами доказів суд вважає, що за спірним договором купівлі -продажу від 26 червня 2001 року покупцем кімнати
в дійсності виступала позивачка ОСОБА_1., бо кімнату було придбано для
неї і за її особисті грошові кошти, і тому у суду є всі підстави для визнання
не дійсної цієї удаваної угоди, а саме - визнання спірного договору купівлі -
продажу недійсним в частині покупця ОСОБА_2. та застосування до цього договору
правил, що регулюють угоду, яку сторони дійсно мали на увазі, а саме - що
покупцем за спірним договором була позивачка ОСОБА_1., за якою і слід визнати
право власності на цю кімнату на підставі спірного договору купівлі - продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України „перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення
свого права або про особу, яка його порушила".

Судом
встановлено, що до 2006 року, поки відповідачі ОСОБА_2. та ОСОБА_3. не стали ділити своє спільно нажите під час шлюбу майно,
ніхто з відповідачів не оспорював дійсне право власності позивачки на спірну кімнату, тому
суд вважає, що на час звернення позивачки до суду з цим позовом встановлений
законом трирічний строк позовної давності ще не сплив і порушене право
позивачки, як власника спірного майна, підлягає захисту.

4

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідачів слід стягнути в рівних частках на користь позивачки судові витрати
по справі, які складаються зі сплаченого судового збору в сумі 400 грн. та
витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн.

Відповідно до
ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. 58 ЦК України (в
редакції 1963 року), ст. ст. 261, 267 ЦК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4та приватний нотаріус ОСОБА_5, про
визнання частково недійсним договору купівлі - продажу та визнання права
власності на кімнату - задовольнити.

Визнати
недійсним в частині покупця договір купівлі - продажу жилої кімнати № АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_8, який
діяв від імені та в інтересах продавця ОСОБА_9, та покупцем ОСОБА_2, який було
посвідчено 26 червня 2001 року приватним нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5. і зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 898.

Визнати за ОСОБА_1право власності замість ОСОБА_2 на жилу кімнату
№ АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу цієї кімнати, який було
посвідчено 26 червня 2001 року приватним нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5. і зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 898.

Стягнути з
ОСОБА_3. та ОСОБА_2.
по 200 грн. судового збору та по 15 грн. сплачених витрат на інформаційно -
технічне забезпечення розгляду справи на користь ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду

Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний
строк з дня

проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом

20-ти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції
або в порядку ч. 4

ст. 295 ЦПК
України.