АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 квітня 2007 р.                                                                                                м.
Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів                                              Половінкіної
Н.Ю., Заводян К.І.

при
секретарі Малій І.М. за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору дарування
недійсним та визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_3
на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 грудня 2006 року, -

встановила:

ОСОБА_2 у жовтні 2006
року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання правочину
недійсним та визнання права власності.

Вказував, що під час шлюбу ним та ОСОБА_1 придбано
квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 здійснено відчуження
зазначеного спільного майна за відсутності його згоди, просив визнати договір
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дарування АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького
міського нотаріального округу ОСОБА_4
8 лютого 2006 року,
недійсним та визнати право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 грудня 2006 року позов
ОСОБА_2 задоволено, визнано договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_4 8 лютого 2006 року, недійсним.
Визнано право власності ОСОБА_2 на 1/2 квартири АДРЕСА_1

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просять рішення
Шевченківського районого суду м.Чернівці від 12 грудня 2006
року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовити.

Справа №22ц-233/2007
рік                                Головуючий
у 1 інстанції
Мамчин П.І.

Категорія 11/33                                                    Доповідач
Половінкіна Н.Ю.

2

Вважають, що висновки суду щодо відсутності згоди ОСОБА_2
на вчинення правочину не відповідають обставинам справи, порушено норми
матеріального права з питань позовної давності та процесуального права щодо
оцінки доказів.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з
вимог ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України та зазначив, що за час шлюбу
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбано квартиру АДРЕСА_1, тому
зазначене майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання правочину
недійсним, суд першої інстанції керувався нормами ч.3 ст.65 СК України , ч.2
ст.369 ЦК УКраїни і послався на те, що відповідно до ч.2 ст.65 СК України, ч.4
ст.369 ЦК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про
визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її,
його згоди.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що угода
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчена приватним
нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_4 8 лютого 2006
року, вчинена за відсутності згоди другого співвласника ОСОБА_2 та дійшов
правильного висновку про недійсність правочину.

Такі висновки суду стверджуються матеріалами справи, з
якої видно, що при нотаріальному посвідченні оспорюваного правочину щодо
відчуження майна ОСОБА_1 подала довіреність від імені ОСОБА_2, строк дії якої
сплив.

Не можна погодитися з доводами про те, що ОСОБА_1 мала
необхідні повноваження на вчинення оспорюваної угоди, на які є посилання в
апеляційній скарзі.

Заперечуючи проти позову про визнання правочину
недійсним, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 посилалися на те, що ОСОБА_2 на підставі договору
доручення 18 березня 2002 року було видано
довіреність, якою встановлено право ОСОБА_1 на вчинення від імені ОСОБА_2
відчуження майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності.

Проте приєднана до матеріалів справи довіреність,
складена від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на ім"я ОСОБА_1, датою посвідчення
якої зазначено 18 березня 2002 року,
передбачає, зокрема, строк її дії три роки.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що правочин
щодо розпорядження спірним майном нотаріально посвідчений без згоди другого з
подружжя слід визнати таким, що відповідає вимогам ст. 1000 ЦК України.

Оскільки наведеною нормою встановлено, що право
повіреного є чинним у межах строку дії договору доручення, вище зазначена
довіреність на час вчинення оспорюваного договору втратила силу.

З огляду на викладене не мають правового значення посилання в апеляційній
скарзі на дійсність цієї довіреності.

3

Не заслуговують на увагу і доводи, на які є посилання в
апеляційній скарзі, щодо припинення права ОСОБА_2 на частку в спільному майні
взамін одержання грошової виплати.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, будь-яких доказів
припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спільному майні немає.

Разом з тим, з матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 згідно
з п.45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року №20/5, відповідної
заяви, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом оспорюваного
правочину, не є спільною сумісною власністю, не подала.

Не відповідають вимогам закону і твердження ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 про сплив позовної давності.

Встановивши, що право ОСОБА_2 на спірне майно порушено у
лютому 2006 року,
суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про не пропущення ОСОБА_2
позовної давності.

Твердження ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про те, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли ОСОБА_2 складено довіреність, не
відповідають положенням ч.2 ст. 72
СК України.

Відповідно вище наведеного суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для
його скасування немає.

Керуючись
п.1 ч.1 СТ.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 грудня 2006 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення але може бути
оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання нею законної сили.