Справа №
22-1889/2007                             Головуючий
Категорія-21                                                судця-Кобаль
Доповідач: суддя
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14
березня 2007 року                                                     м.
Донецьк

Апеляційний
суд Донецької області у складі головуючої: судді Рєзникової Л.В., суддів:
Стратіло В.І., Азевича В.Б., при секретарі Ставріновій Ю.М., з участю позивача
ОСОБА_1представника відповідача Каракай Ю.С.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду в місті Донецьку
справу за апеляційною скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань
України в м. Шахтарську Донецької області на рішення Шахтарського
міськрайонного суду Донецької області від 25 грудня 2006 року у справі за
позовомОСОБА_1до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м.
Шахтарську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідач - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в
м.Шахтарську Донецької області подав апеляційну скаргу на рішення Шахтарського
міськрайонного суду від 25 грудня 2006 року, яким частково задоволені позовні
вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням
здоров'я на виробництві. Суд стягнув з відповідача на користь позивача в
рахунок відшкодування моральної шкоди 15000 грн., тоді як позивач просив
стягнути 25 000 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того,
що позивач перебував у трудових відносинах з вугледобувними підприємствами,
підземний стаж становить близько 45 років. Під час виконання трудових
обов'язків він отримав хронічне професійне захворювання: антрако - селікатоз,
емфізема легенів, легенева недостатність першого, другого ступеня. За
висновками МСЕК з 20.07.2001 йому вперше встановлено 30%, втрати професійної
працездатності у зв'язку з цим професійним захворюванням.

Враховуючи вказані обставини, суд зробив правовий висновок, що позивачу
заподіяно моральну шкоду умовами виробництва і, посилаючись на ст.ст.21,28, 34
Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, які потягли
втрату працездатності", постановив рішення про стягнення вказаної суми в
рахунок відшкодування моральної шкоди з відповідача на користь позивача.

2

У апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що факт
заподіяння позивачу моральної шкоди не доведений, оскільки висновки МСЕК про
втрату професійної працездатності у відсотках не є підтвердженням цього факту.

Крім того, вказував, що з 01.01.2006 р. набрав чинності
Закон України „Про Державний бюджет України на 2006 рік", згідно з яким
зупинена дія статей Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" в частині відшкодування моральної
шкоди застрахованим особам.

Апелянт також вважає, що судом необгрунтовано визначено розмір
відшкодування моральної шкоди. Посилався відповідач і на ст.ст.233, 237-1 КЗпП
України, вказуючи, що позивач пропустив строк на звернення до суду за захистом
порушеного права і що моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала,
тобто цю шкоду повинно відшкодувати підприємство, де позивач отримав ушкодження
здоров'я.

У апеляційній скарзі висловлене прохання про скасування рішення суду першої
інстанції і постановления
нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Від позивача надійшли письмові заперечення на скаргу, де йдеться про її
відхилення та про залишення рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явились,
перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні
з таких підстав.

Відповідно до п.1. ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами і сторонами не
заперечується, що позивач ОСОБА_1дійсно працював на підприємстві вугільної
промисловості -на шахті „Шахтарська - Глибока" на підземних роботах, що
підтверджується копією його трудової книжки (а.с.4-8). Під час виконання
трудових обов'язків він отримав хронічне професійне захворювання:
антрако-селікатоз, про що було складено акт розслідування хронічного
професійного захворювання за формою П-4 від 23.03.2001 року (а.с. 8-9).

Висновками МСЕК від 20.07.2001 року йому вперше встановлено 30% втрати
професійної працездатності у зв'язку з цим хронічним професійним захворюванням
безстроково та визнано інвалідом третьої групи також безстроково (а.с.10-12).

Проти цих
обставин не заперечував і представник відповідача.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч.1 та ч.2 Конституції України,
Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні
і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у
разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати
годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових
внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування,
згідно з абзацом п'ятим частини першої статті 4 Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі Основи), є страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

3

Основами передбачено
відшкодування збитків, заподіяних працівникові каліцтвом чи іншим ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним своїх трудових обов'язків (п.4 ч.1
ст.25).

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України „Про охорону
праці" в редакції від 21 листопада 2002 року державна політика а галузі
охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я
працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних,
безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань. Згідно з ч.1 ст.9 цього Закону відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті
працівника здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків
відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" (далі Закон).

Преамбулою Закону передбачено, що він визначає правову
основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового
державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності
або загибелі застрахованих на виробництві.

Зазначені закони України, по-перше спрямовані на соціальний захист
працівників, які внаслідок нещасного випадку чи професійного захворювання
отримали ушкодження, що призвели до втрати професійної працездатності, і
по-друге, передбачають відшкодування Фондом соціального страхування від
нещасних випадків шкоди шляхом надання потерпілим соціальних послуг та виплат,
у тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

З урахуванням конституційної значущості здоров'я як невідчужуваного та
непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою,
законодавець урегулював обсяг та характер відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я нещасним випадком чи
професійним захворюванням, і передбачив комплекс заходів, спрямованих на
відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

Враховуючи особливості захисту здоров'я потерпілого, поряд із
відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за наявності
факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Відшкодування моральної шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування
майнової шкоди передбачено статтею 1 Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" і є одним
із способів захисту особистих немайнових прав працівника.

Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове
страхування від нещасного випадку, страховик ( Фонд соціального страхування від
нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим
особам передбачені Законом (стаття 21) соціальні послуги та виплати. Надаючи
соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум,
Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення
соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати
працездатності.

До страхових виплат належать, зокрема, грошова сума, яка виплачується
застрахованому  за моральну шкоду  за наявності
факту  заподіяння  цієї шкоди

4

потерпілому
(підпункт „є" пункту 1 частини першої статті 21, частина третя статті 28
Закону).

Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України
моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного
захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних
стражданнях, яких він зазнає. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами
виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на
життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної
працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку
каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної
шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних
випадків відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим
гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у
страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання (стаття 3)

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного
висновку про наявність заподіяння позивачу моральної шкоди умовами виробництва,
що покладає на відповідача обов'язок відшкодувати цю шкоду незалежно від інших
страхових виплат.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що
положення Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності", які передбачають відшкодування
моральної шкоди, призупинено Законом України „Про Державний бюджет України на
2006 рік", вони не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст.5 ЦК
України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з
дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, кім випадків,
коли він пом'якшує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив в чинність, новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним
чинності.

У даному
випадку право на відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з ушкодженням
здоров'я на виробництві, у позивача виникло до введення в дію Закону України
„Про Державний Бюджет України на 2006 рік", оскільки таке право виникло в
нього з моменту встановлення висновками МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності, що мало місце 20.07.2001 року, тобто під час існування Фонду.

Доводи апелянта проте, що суд першої інстанції не врахував положення
ст.237-1 КЗпП України, згідно з якою відповідальність по відшкодуванню
моральної шкоди повинна бути покладена на підприємство, на якому позивач
отримав ушкодження здоров'я та щодо пропуску позивачем строку позовної
давності, передбаченого ст.233 КЗпП України, є безпідставними, оскільки спірні
правовідносини врегульовано нормами не трудового, а цивільного законодавства -
спеціальною нормою, а саме Законом України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності", який не передбачає
вказаних обмежень та передбачає обов'язок Фонду по відшкодуванню моральної шкоди
.

5

Крім того, відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна
давність не розповсюджується на вимоги про відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я чи смертю.

В той же час з висновками суду про розмір моральної
шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, погодитись не можна.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови
Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4, розмір
відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних
страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача
та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан
здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

При
цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стягуючи з відповідача на користь позивача 15000 грн.,
суд не навів переконливих мотивів щодо саме такого розміру відшкодування.

Апеляційний суд, з урахуванням ступеню втрати професійної
працездатності позивача від нещасного випадку, а також інших обставин,
пов'язаних з цим, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості,
вважає за необхідне зменшити розмір моральної шкоди до 9 000 грн.

Керуючись ст.ст.303-304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних
захворювань України у м. Шахтарську Донецької області задовольнити частково.

Рішення Шахтарського міськрайонного суду Донецької
області від 25 грудня 2006 року змінити.

Стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних
захворювань України в м. Шахтарську Донецької області на користьОСОБА_1в рахунок
відшкодування моральної шкоди 9000 ( дев'ять тисяч) грн.

В іншій
частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути оскаржене протягом двох місяців з моменту
набрання ним чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.