АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22 - 848                                          Головуючий у 1-й інстанції:
2007 p.                                                   Суддя-доповідач:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

«13» березня 2007 р.                                                                          М.Запоріжжя

Колегія
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого                                      Кочеткової
I.B.,

Суддів                                                 Бондаря
М.С., Крилової О.В.,

При
секретарі                                     Череватій
О.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1,
представника ОСОБА_2,

діючого на підставі довіреності,

на
рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл жилого будинку та визнання права
власності на частину будинку, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2004 року
ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл жилого будинку та
визнання права власності на 9/50
частин будинку.

В позові зазначала, що з 1991
року вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, від
яких ІНФОРМАЦІЯ_1
народився син ОСОБА_4.

За час спільного проживання на спільні кошти придбали побутову техніку,
однокімнатну квартиру в місті Одеса, частину жилого будинку АДРЕСА_1, в якому
постійно проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, утримували будинок
за спільні кошти, ремонтували його, добудовували надвірні будівлі тощо.

Посилаючись на те, що стосунки з ОСОБА_2 зіпсувались, він не бажає поділити
будинок в добровільному порядку і заперечує проти проживання позивача разом з
дитиною в спірному будинку, іншого житла вона не має, просила визнати за нею
право власності на 9/50 частин
спірного будинку і розділити його в натурі.

Справа
розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2006 року позов
ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 21/100 частину жилого
будинку АДРЕСА_1.
Будинок розділений в натурі.

2

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати
та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову.

Вислухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Визнаючи спірну будівлю спільною сумісною власністю, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що сторони з 1991
року перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких у листопаді 1992 року народився
син ОСОБА_4, вели спільне господарство, проживали однією сім'єю, мали спільний
бюджет, спільно працювали в Одеському морському пароплавстві на закордонних
рейсах, за спільні кошти у 1994
році придбали спірну частину жилого будинку, а тому відповідно до ст.17
Закону України „Про власність", ст. 74
ч.2 СК України ця будівля являється їх спільною сумісною власністю і
позивачеві належить її 1/2 частина.

Висновки суду не суперечать вимогам діючого законодавства
і ґрунтуються на матеріалах справи: поясненнях свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5,
довідок Одеського морського пароплавства, свідоцтві про народження дитини,
довідок про постійне проживання сторін разом з дитиною в спірному будинку тощо
(а.с.5, 6-8, 10, 27-30,
31,135-137,158).

Відповідач і його представник в судових засіданнях суду
першої інстанції не оспорювали факт співмешканця сторін протягом 1991 - 2003 років і
придбання за спільні кошти побутової техніки, меблів, частини жилого будинку
(а.с. 74,148).

За таких обставин доводи апелянта про те, що спірна будівля являється його
особистою власністю, оскільки шлюб з позивачем не зареєстрований, не
заслуговують на увагу.

Визнаючи за сторонами право власності на 21/100 частину будинку за кожним, суд першої інстанції плмилково
виходив з того, що відповідно до висновків судово-технічної експертизи у
фактичному користуванні сторін знаходиться не 9/25 частин жилого будинку, як значиться в правоустановчих
документах, а 21/ 50 частина,
яка і підлягає розподілу.

Фактично суд першої інстанції привів ідеальні долі у спільній частковій
власності у відповідність з реальними, хоча з такими позовними вимогами сторони
до суду не звертались.

Зважаючи на те, що за правоустановичими документами відповідачеві на праві
власності належить 9/25 частин
жилого будинку, долі кожної із сторін являються рівними, рішення суду
відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає зміні: за ОСОБА_3 слід визнати право
власності на 9/50 частин
спірного жилого будинку, 9/50
частин цього ж будинку -
залишити у власності ОСОБА_2.

В засіданні суду апеляційної інстанції позивач заявила клопотання про
залишення без розгляду її позову про виділ належній їй частині будинку в
натурі.

Зазначене клопотання узгоджується з вимогами ст.ст. 31, 207 п.5 ЦПК України,
а тому відповідно до ст. 310
ЦПК України рішення суду в частині розподілу будинку в натурі підлягає
скасуванню, а позов ОСОБА_3 -
залишенню без розгляду.

Керуючись
ст.307,309,310  ЦПК України, колегія суддів, -

РІШИЛА:

Апеляційну
скаргу   ОСОБА_2 в   особі
представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

3

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2006 року по цій
справі змінити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 9/50 частин жилого
будинку АДРЕСА_1, що
належали ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухомість,
виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради НОМЕР_1 лютого 2004 року,
зареєстрованого в орендному підприємстві Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації 24 лютого 2004 року,
реєстраційний номер 4832386.

9/50 частин цього ж будинку залишити у власності ОСОБА_2.

Рішення суду в
частині розподілу будинку в натурі скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про виділ 9/50
частин жилого будинку в натурі залишити без розгляду.

Рішення набирає законної сили з моменту його
проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців.