УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого судді Іващенко В.В.

Суддів                      Летягіної О.В.

Руснак А.П.

При секретарі Іванові O.K.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кримської
республіканської рятувально -водолазної служби про стягнення компенсації за
затримку виплати заробітної плати після звільнення та відшкодування моральної
шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.
Сімферополя АР Крим від 26 грудня 2006року,

ВСТАНОВИЛА:

22.09.2006року
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кримської республіканської рятувально -
водолазної служби про стягнення компенсації за затримку виплати заробітної
плати після звільнення та відшкодування моральної шкоди.

Вимоги
мотивовані тим, що з 02.09.2003р. по 27.09.2004р. він працював у Кримській
республіканській рятувально - водолазній службі на посаді інженера по флоту з посадовим
окладом - 343грн.50коп. Під час роботи заробітна плата йому повністю не виплачувалась. При звільненні виплата
всіх сум йому підприємством не була проведена. Борг по сплаті заробітної
платі складав 687грн. Вказані факти підтверджуються рішенням Апеляційного суду
АР Крим від 22.08.2006року. Невиплата заробітної плати спричинила моральні
страждання, оскільки позивач не мав
можливості забезпечити своїй родині нормальні умови життя, а також привело к погіршенню
його здоров'я.

Позивач просить
суд стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за час
затримки розрахунку за період з 22.02.2006р. по 25.12.2006року у розмірі
3368гривен 51 коп., компенсацію у відшкодування моральної шкоди у розмірі
14400грн., а загалом 17768грн.51коп.

Рішення
Київського районного суду м. Сімферополя від 26 грудня 2006року позов ОСОБА_2
до Кримської республіканської рятувально - водолазної служби - залишено без
задоволення.

На зазначене
рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. ОСОБА_1 у який ставить питання
про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення його
позовних вимог в повному обсязі.

Справа № 22-
2772/2007 р.              Головуючий у першій інстанції Харченко І.О.

2

Апелянт вважає, що суд порушив норми матеріального і процесуального права, а саме при ухваленні рішення не застосував норми
ст. 116,1! 7 КЗпП України, які повинні були бути застосовані при вирішенні
трудового спору, також вказує що суд не звернув увагу на те, що він з
02.09.2003року по 27.09.2004року працював у Кримській республіканській
рятувально - водолазній службі на посаді інженера по флоту з посадовим окладом
- 343грн.50коп. Під час роботи заробітна плата йому повністю не виплачувалась. При звільненні виплата всіх сум йому
підприємством не була проведена, вказує, що він не
пропустив строк звернення з позовною заявою в суд, оскільки
дізнався про факт невиплати йому заробітної плати тільки 22.08.2006року.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши позивача, та його представника, проаналізувавши
доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що компенсація за затримку розрахунку не є заробітною платою, це санкція за
неправомірну поведінку роботодавця, тому положення ст. 233
п.2 КЗпП України, про відсутність обмежень будь-яким строком права на звернення до суду з позовом, в даному випадку не
можуть бути застосовані..

З такими висновками суду
погоджується колегія суддів.

Судом було встановлено, що позивач був звільнений з роботи 27.09.2004 року до суду звернувся з позовом про стягнення суми
середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати
після звільнення тільки 22.09.2006 року.

З рішення Апеляційного суду АРК від 22.08.2006 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Кримської республіканської
рятувально-водолазної служби про стягнення заробітної плати, середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні, відшкодування моральної шкоди слідує, що з КРРВС на користь позивача стягнена сума заробітної плати в
розмірі 687 грн. в решті позовних вимог було відмовлено.

Зокрема, колегія суддів відмовила в позові про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі
6005 грн. 70 коп., в зв'язку з тим, що компенсація за затримку розрахунку не є заробітною платою, тому позивачем був пропущений, передбачений ст. 233 ч.1 КЗпП
України, тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом.

Звертаючись до суду з новим позовом про стягнення компенсації за затримку
розрахунку при звільненні позивач вказав інший строк, за який він спросив стягнути суму середнього заробітку, а саме за період з
22.02.2006 р. по 20.09.2006 р.
в розмірі 2339 грн.12. коп.

Проте, колегія суддів повністю згодна з висновком суду про те, що в позові слід відмовити так як позивачем був пропущений строк для
звернення до суду з такими позовними вимогами, так як
вважає, що компенсація в вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки
розрахунку є штрафною санкцією до якою застосовуються
положення п.1 ст.233 КЗпП України, а саме працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до
районного суду в тримісячний строк з дня,
коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого
права.

Позивач дізнався, що йому не була виплачена повністю заробітна плата з дня звільнення, з 27.09.2004 року. До суду ж він
звернувся тільки 02.10.2006 року, таким чином пропустив строк для
звернення з позовом до суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду законним та обґрунтованим і підстав для задоволення апеляційної
скарги   не знаходить.

3

Керуючись статтями 303, 304, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія

суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Київського районного суду
міста Сімферополя АР Крим від 29 грудня 2006 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і
може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двох місяців з дня набрання
нею законної сили безпосередньо до Верховного суду України.