Справа № 22ц-2146/2007                            Головуючий по 1-й інстанції:
Категорія-21                                                  суддя-Слізевич
Доповідач: суддя
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14
березня 2007 року                                                     м.
Донецьк

Апеляційний
суд Донецької області у складі головуючої: судді Резникової Л.В., суддів:
Стратіло В.І, Азевича В.Б., при секретарі Ставріновій Ю.М., з участю
представника відповідача Глєбової Н.В.,

розглянув у
відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду в м.Донецьку
справу за апеляційною скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань
України у Совєтському районі м. Макіївки на рішення Совєтського районного суду
м. Макіївки від 25 грудня 2006 року в справі за позовом ОСОБА_1до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і
професійних захворювань України у Совєтському районі м. Макіївки про
відшкодування моральної шкоди.

ВСТАНОВИВ:

Відповідач - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань
України у Совєтському районі м. Макіївки подав апеляційну скаргу на рішення
Совєтського районного суду м.Макіївки від 25 грудня 2006 року, яким частково
задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з
ушкодженням здоров'я на виробництві. Суд стягнув з відповідача на користь
позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн., тоді як позивач
просив стягнути 30 000 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що
позивач працював на підприємствах вугільної промисловості, останнє місце роботи
ОП „Шахта Жданівська", де він працював з 2002 року по 11.08.2006 року.

24.07.2003 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, про що
складено акт за формою Н-1 №90 від 27.07.2003 року. У лютому 2005 року в нього
виявлене професійне захворювання. Висновками МСЕК від 03.07.2005 року позивачу
встановлено 50% втрати професійної працездатності у зв'язку з вказаними травмою
та професійним захворюванням, встановлено третю групу інвалідності.

Враховуючи вказані обставини, суд зробив правовий
висновок, що позивачу заподіяно моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням здоров'я
умовами виробництва і, посилаючись на ст.ст. 21,33,34 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на
виробництві і професійного захворювання, які потягли втрату
працездатності", постановив рішення про стягнення вказаної суми в рахунок
відшкодування моральної шкоди.

2

Відповідач, не погодившись з таким рішенням, подав апеляційну скаргу,
вважає рішення незаконним у зв'язку з тим, що судом порушені норми
матеріального та процесуального права. При цьому апелянт посилався на те, що
відповідно до п.22 СТ.71 Закону України „ Про Державний бюджет України на 2007
рік" призупинена дія норм матеріального права, якими передбачено
відшкодування моральної шкоди Фондом застрахованим особам.

Апелянт також вказував, що позовні вимоги не доведено у встановленому
законом порядку.

Крім того, вказував, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що
відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної
шкоди покладається на власника чи уповноважений ним орган незалежно від форми
власності, виду діяльності та галузевої належності та провадиться власником
підприємства. Також посилався на те, що суду слід було застосувати положення
ст.233 КЗпП України, якою встановлений трьохмісячний строк для звернення до
суду, оскільки, як на його думку, ця категорія справ відноситься до трудових
правовідносин.

У апеляційній скарзі висловлене прохання про скасування рішення суду першої
ін станції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Від позивача
письмових заперечень на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду
підлягає зміні з таких підстав.

Відповідно до п.1. ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових
відносинах з відособленим підрозділом шахтою „Жданівська" ДП
„Шахтарськантрацит" і 24.07.2003 року під час виконання трудових
обов'язків на вказаному підприємстві з ним стався нещасний випадок, в
результаті якого він отримав ушкодження правої ноги. Це підтверджується актом
про нещасний випадок на виробництві №90 від 27 липня 2003 року за формою Н-1,
(а.с.15).

Крім того, дійсно під час виконання трудових обов'язків позивач отримав
хронічне професійне захворювання - хронічну вертеброгенну попереко-хресцеву
радикулопатію у стадії затихаючого загострення, що підтверджується актом №30
розслідування хронічного професійного захворювання від 16 лютого 2005 року за
формою П-4 (а.с. 17).

Згідно з висновками МСЕК від 03.03.2005 року позивачу безстроково
встановлено 50% втрати професійної працездатності за сукупністю:

· 40 % у
зв'язку з хронічним професійним захворюванням первинно;

· 10 % у
зв'язку з трудовим каліцтвом, яке він отримав 24.07.2003 року повторно. Крім
того, його визнано інвалідом третьої групи (а.с. 18-19) .

Проти цих
обставин не заперечував і відповідач.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч.1 та ч.2
Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої
визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на
належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності,
втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист    гарантується,    зокрема,
загальнообов'язковим
державним    соціальним

3

страхуванням за
рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також
бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового державного
соціального страхування, згідно з абзацом п'ятим частини першої статті 4 Основ
законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
(далі Основи), є страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Основами передбачено відшкодування збитків, заподіяних
працівникові каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням
ним своїх трудових обов'язків (п.4 ч. 1 ст.25).

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України „Про охорону
праці" в редакції від 21 листопада 2002 року державна політика в галузі
охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я
працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних,
безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань. Згідно з ч. 1 ст.9 цього Закону відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі
смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" (далі Закон).

Преамбулою Закону передбачено, що він визначає правову основу, економічний
механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі
застрахованих на виробництві.

Зазначені закони України, по-перше спрямовані на соціальний захист
працівників, які внаслідок нещасного випадку чи професійного захворювання
отримали ушкодження, що призвели до втрати професійної працездатності, і
по-друге, передбачають відшкодування Фондом соціального страхування від
нещасних випадків шкоди шляхом надання потерпілим соціальних послуг та виплат,
у тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

З урахуванням конституційної значущості здоров'я як
невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і
охороняється державою, законодавець урегулював обсяг та характер відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я нещасним
випадком чи професійним захворюванням, і передбачив комплекс заходів,
спрямованих на відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і
членам їх сімей.

Враховуючи особливості захисту здоров'я потерпілого, поряд із
відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за наявності
факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Відшкодування моральної шкоди застрахованим особам
незалежно від відшкодування майнової шкоди передбачено статтею 1 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" і є одним із способів захисту особистих немайнових прав
працівника.

Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове
страхування від нещасного випадку, страховик ( Фонд соціального страхування від
нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим
особам передбачені Законом

4

(стаття
21) соціальні послуги та виплати. Надаючи соціальні послуги застрахованим та
здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від
нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі
тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності.

До страхових виплат належать, зокрема, грошова сума, яка виплачується
застрахованому за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому (підпункт „є" пункту 1 частини першої статті 21, частина третя
статті 28 Закону).

Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України
моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного
захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних
стражданнях, яких він зазнає. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами
виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на
життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють
йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає
працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна
працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних
випадків відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим
гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у
страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання (стаття 3 )

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність
заподіяння позивачу моральної шкоди умовами виробництва, що покладає на
відповідача обов'язок відшкодувати цю шкоду незалежно він інших страхових
виплат.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що положення Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", які передбачають відшкодування моральної шкоди,
призупинено Законом України „Про Державний бюджет України на 2007 рік",
вони не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст.5 ЦК
України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з
дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, кім випадків,
коли він пом'якшує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися
актом цивільного законодавства, який втратив в чинність, новий акт цивільного
законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту
набрання ним чинності.

Оскільки право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло до
введення в дію Закону „Про Державний бюджет України на 2006 рік", а суд
першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позову до введення в дію
Закону України" Про Державний бюджет України на 2007 рік", тому
положення цих Законів не мають зворотної сили щодо вказаних правовідносин.

Доводи апелянта проте, що суд першої інстанції не
врахував положення ст.237-1 КЗпП України, згідно з якою відповідальність по
відшкодуванню моральної шкоди повинна бути покладена на підприємство, на якому
позивач отримав ушкодження здоров'я та щодо пропуску позивачем строку позовної
давності, передбаченого ст.233 КЗпП України, є безпідставними, оскільки спірні
правовідносини врегульовано нормами не трудового, а   цивільного законодавства, у даному випадку
спеціальною

5

нормою, а саме Законом України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", який не передбачає вказаних обмежень та передбачає
обов'язок Фонду по відшкодуванню моральної шкоди .

Крім того, відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна
давність не розповсюджується на вимоги про відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я чи смертю.

В той же час з висновками суду про розмір моральної шкоди, який підлягає
стягненню на користь позивача, погодитись не можна.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови
Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4, розмір
відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних
страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача
та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан
здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

При цьому суд
має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стягуючи з відповідача на користь позивача 20000 грн., суд не навів
переконливих мотивів щодо саме такого розміру відшкодування.

Апеляційний суд, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності
позивача від нещасного випадку, та хронічного професійного захворювання, а
також інших обставин, пов'язаних з цим, виходячи з засад розумності,
виваженості та справедливості, вважає за необхідне зменшити розмір моральної
шкоди до 15 000 грн.

Керуючись ст.ст.303-304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань
України у м. Совєтському районі м. Макіївки Донецької області задовольнити
частково.

Рішення Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької області від 25
грудня 2006 року змінити.

Стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у
Совєтському районі м. Макіївки Донецької області на користь ОСОБА_1в рахунок
відшкодування моральної шкоди 15000 (п'ятнадцять тисяч) грн.

В іншій частині
рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту
його проголошення, однак може бути оскаржене протягом двох місяців з моменту
набрання ним чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.