Справа №22 - 310/2007 р.                                Головуючий
у 1 -ій інстанції Богуславська І.А.
Категорія 29.                                                       Суддя
- доповідач Дяченко В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

19 квітня 2007
року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у складі:

Головуючої -
Песоцької Л.І.

Суддів          - Дяченко В.М., Салявіна С.В.

При
секретарі - Сінгур Н.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні у м. Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1, діючої
як в своїх інтересах так і в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2, до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 і Маріупольської міської ради, треті особи : Управління житлового
господарства та Управління освіти Маріупольської міської ради про визнання
свідоцтва про право власності на житло недійсним, визнання права користування
жилим приміщенням та вселення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на
рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 20 лютого 2007 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2005 року позивачка звернулася до суду із
зазначеним позовом до відповідачів.

Вказувала, що 29 вересня 2001 року вона зареєструвала
свій шлюб з відповідачем ОСОБА_4. Через один місяць після реєстрації шлюбу вони
стали проживати однією сім'єю з батьками останнього в ізольованій кімнаті в
квартирі АДРЕСА_1 у м.
Маріуполі, наймачем якої був її свекор ОСОБА_5., і вели з ними спільне
господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 в їх сім'ї народилася донька ОСОБА_2 і після її
народження відповідачі пообіцяли належним чином оформити право власності на цю
квартиру на неї і на доньку. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер свекор, а у лютому 2004 року
відповідачі ОСОБА_3. і ОСОБА_4. без її відома, незважаючи на те, що вона з
донькою проживали в зазначеній квартирі і там знаходилося їх спільне майно,
приватизували квартиру на своє ім'я. У серпні 2005 року її стосунки з чоловіком
погіршилися, останній став наполягати на розірванні шлюбу та її виселення з
донькою із квартири. Тоді ж вона дізналася і про приватизацію квартири на ім'я
відповідачів. У грудні 2005 року вона звернулася до суду із позовом до
відповідача ОСОБА_4. про стягнення аліментів на утримання доньки. У зв'язку з
цим відповідачі в її відсутності і без її згоди вивезли частину її особистих
речей і речей доньки на квартиру до її матері та поміняли замок на вхідних
дверях, позбавивши її права користування квартирою. На день звернення до суду із
цим позовом вона з донькою вимушена проживати у її родичів, оскільки іншого
житла у неї нема, а донька з дня народження ніде не зареєстрована.

Вважаючи, що оскільки вона із донькою вселилися в спірну
квартиру, яка належала до державного житлового фонду з дозволу наймача і всіх
членів його сім'ї, з 2001 року постійно проживала в цій квартирі однією сім'єю
з останніми і вела спільне з ними господарство, то вона з донькою придбали
право користування жилим приміщенням в квартирі, а фактом приватизації квартири
на своє ім'я відповідачі порушили її право на участь в безоплатній приватизації
житла і заміною замків на вхідних дверях порушили її право користування цим
житлом, позивачка просила суд визнати за нею та її малолітньою

донькою право
користування жилим приміщенням в спірній квартирі, вселити їх в цю квартиру, а
також визнати недійсними свідоцтво про право власності на житло на ім'я
відповідачів від 20 лютого 2004 року і наказ Управління міського майна
Маріупольської міської ради від 20 лютого 2004 року про передачу спірної
квартири у спільну власність відповідачів.

Рішенням
Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 20 лютого 2007 року на підставі
ст.ст. 64,65 ЖК України, ст.ст. 5,8 Закону України „Про приватизацію державного
житлового фонду" позов задоволено. За позивачкою та її малолітньою донькою
Вікторією визнано право користування жилим приміщенням у спірній квартирі, вони
вселені в цю квартиру, а свідоцтво про право власності на житло у спірній
квартирі від 20 лютого 2004 року на ім'я відповідачів ОСОБА_3. і ОСОБА_4. та
наказ Управління міського майна Маріупольської міської ради від 20 лютого 2004
року про передачу спірної квартири у спільну власність останніх визнані
недійсними.

Не
погоджуючись з цим рішенням і посилаючись в апеляційній скарзі на неповне
з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права, відповідачі ОСОБА_3. і ОСОБА_4. просять
апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції, а справу направити на
новий розгляд у суд першої інстанції.

Заслухавши
суддю-доповідача, відповідачів ОСОБА_3. і ОСОБА_4. та їх представника ОСОБА_6,
які підтримали доводи апеляційної скарги, позивачку ОСОБА_1. та її представника
ОСОБА_7, представника Маріупольської міської ради Лафазан О.О. та представника
Управління освіти Маріупольської міської ради Сабаніна А.О., які заперечували
проти скарги, перевіривши матеріали справи у межах апеляційного оскарження і
доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга піддягає
частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в задоволенні позову з таких підстав :

Згідно
зі ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції
і ухвалення нового рішення або зміни рішення є : неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення
для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального
або процесуального права.

Відповідно
до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою
всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле
приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що
вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими
членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими
особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було
іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно зі ст.ст. 98 ч.ч. 1,3, 99 ч.1 ЖК України, наймач
жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за
взаємною згодою дозволити - тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх
користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням
(тимчасових жильців) і тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які
проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі
відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку

без надання
іншого жилого приміщення. Піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на
займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

Судом
встановлено, що у вересні 2001 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем
ОСОБА_4., а через деякий час за згодою наймача та членів його сім'ї вселилася у
спірну квартиру, проживала в ній та вела з останніми спільне господарство. На
момент вселення позивачки спірна квартира відносилася до державного житлового
фонду і її наймачем був ОСОБА_5. - свекор позивачки, який помер у 2003 році.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка народила доньку ОСОБА_2.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із того, що
позивачка вселилася і проживала як член сім'ї наймача, тому придбала з дитиною
права користування спірним житлом.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки
він не відповідає обставинам справи і нормам матеріального права.

Із матеріалів справи вбачається і не заперечується
сторонами, що після реєстрації шлюбу (а.с.9), місцем проживання молодого
подружжя ОСОБА_1 передбачалася квартира дідуся і бабусі відповідача ОСОБА_4,
куди подружжя зразу вселилися, перевезли свої речі, в тому числі кухонний
гарнітур. Через півтора місяця, у зв'язку з тим, що в квартирі відключили
опалення, подружжя вселилися у спірну квартиру, де проживали до народження
доньки (а.с. 9). Після народження доньки, вони протягом півтора місяця
проживали в квартирі матері позивачки. Потім з донькою повернулися і до грудня
2005 року проживали у спірній квартирі. Позивачка та її донька в цій квартирі
зареєстровані не були. Згідно квитанцій про оплату квартирної плати за
користування жилим приміщенням у спірній квартирі та комунальних послуг, оплата
за позивачку та її доньку не нараховувалася і не сплачувалась (а.с. 126-143).

Згідно копії особистого рахунку на квартиру матері
позивачки (а.с. 124) та пояснень позивачки в судовому засіданні апеляційного
суду, позивачка була зареєстрована в цій квартирі до укладення шлюбу з
відповідачем, перереєстрована в ній після укладення шлюбу за новим прізвищем і
на неї, як постійного мешканця, нараховувалась та сплачувалась квартирна плата
та плата за комунальні послуги, проти чого позивачка та її мати не заперечували
і остання не оспорювала її право користування цим житлом.

З пояснень відповідачів ОСОБА_3. і ОСОБА_4. вбачається,
що позивачка з дитиною були вселені в спірну квартиру тимчасово і позивачці
було відмовлено в реєстрації за даною адресою і у внесенні дитини в особистий
рахунок на квартиру.

Позивачка не заперечувала, що не була зареєстрована з
дитиною у спірній квартирі і при вирішенні питання про приватизацію квартири не
обговорювалась участь в цьому її та доньки (а.с. 27-28).

Крім того, посилаючись на спільне зі свекрами ведення
господарства, позивачка пояснила в судовому засіданні апеляційного суду, що з
чоловіком та донькою вони мали свій холодильник, 150 грн. із своїх коштів
передавали на оплату житла, а рештою коштів розпоряджалися на свій розсуд.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивачка була
вселена в спірну квартиру без самостійного права на це житло, весь час
зберігала за собою право користування житлом у квартирі матері і виписалася з
неї тільки 12 квітня 2007 року.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції
необгрунтовано визнав за позивачкою та донькою право користування жилим
приміщенням в спірній квартирі.

При
цьому колегія суддів виходить також із того, що, згідно зі ст. 160 я.ч.1,3 СК
України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за
згодою батьків, а якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка
досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Із
матеріалів справи вбачається, що після припинення шлюбних відносин і розірвання
шлюбу (а.с. 156) місцем проживання малолітньої доньки за згодою батьків було
визначено з позивачкою, тому і з цих підстав в задоволенні позову про визнання
права користування жилим приміщенням в спірній квартирі за донькою та її
вселення в цю квартиру позивачці належить відмовити.

Згідно зі ст.ст. 5 ч.1, 8 ч.2 Закону України „Про приватизацію державного
житлового фонду", до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які
постійно проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право
на житло, а передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно
мешкають в даній квартирі.

Задовольняючи позов в частині визнання недійсними
свідоцтва про право власності на житло в спірній квартирі та наказу управління
міського майна про приватизацію цієї квартири, суд першої інстанції виходив із
того, що позивачка з донькою з 2002 року придбали право користування жилім
приміщенням у спірній квартирі, оскільки постійно мешкали в даній квартирі як
члени сім'ї наймача, а приватизація спірної квартири відповідачами ОСОБА_3. і
ОСОБА_4. у 2004 році була проведена без письмової згоди позивачки, чим були
порушені її житлові права та її доньки.

Але і з цим висновком суду першої інстанції не можна погодитися, оскільки
колегія суддів надходить висновку, що позивачка в спірній квартирі була
тимчасовим жильцем, а тому не придбала права користування жилим приміщенням в
цій квартирі.

У зв'язку з цими обставинами, а також враховуючи, що вже самим фактом
приватизації спірної квартири відповідачами ОСОБА_3. та ОСОБА_4. тільки на своє
ім'я останні не визнавали право позивачки, як постійного жильця, на участь в
приватизації цієї квартири, колегія суддів вважає, що зазначені дії
відповідачів не порушують житлові права позивачки та її доньки, оскільки не
можна порушити тих прав особи, яких вона не має.

Тому і в
цієї частині позовних вимог позивачки належить відмовити.

Надходячи такого висновку, колегія суддів не може прийняти до уваги, як
безпідставні, надані позивачкою в судовому засіданні суду першої інстанції
докази на підтвердження своїх позовних вимог, а також надані апеляційному суду
докази відносно того, що на теперішній час вона знята з реєстрації в квартирі
матері і проживає в квартирі свого брата, оскільки ці дії були здійснені нею в
добровільному порядку у квітні 2007 року, тобто вже після ухвалення судом
першої інстанції рішення по справі.

На підставі ст.ст. 65,98,99 ЖК України, ст. 160 СК
України, ст.ст. 5 ч.1, 8 ч.2 Закону України „Про приватизацію державного
житлового фонду", керуючись ст.ст. 303,307,309,313,314 ЦПК України,
колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 20
лютого 2007 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, діючої як в своїх
інтересах   так   і
в   інтересах   малолітньої
доньки   ОСОБА_2,   до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Маріупольської міської ради і Управління міського
майна Маріупольської міської ради, третя особа - Управління освіти
Маріупольської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням
в квартирі АДРЕСА_1 у м. Маріуполі, вселення в квартиру, визнання свідоцтва про
право власності на цю квартиру на ім'я ОСОБА_3 і ОСОБА_4 від 20 лютого 2004
року та наказу Управління міського майна Маріупольської міської ради від 20
лютого 2004 року про передачу спірної квартири у спільну власність останніх
недійсними - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення
і може бути оскаржене протягом двох місяців з цього моменту шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.