Справа №22-4965
Головуючий у 1 -й інстанції
Доповідач Волошина В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

16 жовтня    2007 року           Колегія
суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного
суду міста Києва в складі:

Головуючого  Волошиної В.М.

Суддів Столбун В.І., Желепи О.В.

при секретарі  Козачук О.

Розглянула
у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 13 квітня 2007 р.
в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання
дитини.

Заслухавши
доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційних скарг, колегія суддів, -

встановила:

18
вересня 2006 р. позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача та
просила визначити місця проживання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження разом
з нею в квартирі АДРЕСА_1.

Свої
позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем по справі вона перебувала
в зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2000 р. до 07 вересня 2006 p., від якого мають
малолітнього сина ОСОБА_4. Зазначала, що оскільки між нею та відповідачем
існують конфліктні відносини, відповідач систематично ображає її, вчиняє
насильство в сім'ї і неодноразово виганяв її разом із сином з квартири, то вона
не може проживати з сином за місцем реєстрації сина.

Рішенням
Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2007 р. в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини
відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 - представник ОСОБА_2 просив рішення суду скасувати,
як незаконне та необгрутовану, ухвалене з порушенням норм матеріального та
процесуального права та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. При цьому
представник позивачки зазначав, що судом не з'ясована особиста прихильність
дитини до кожного з батьків. Суд при ухваленні рішення виходив з того, що
позивачка не мала постійного місця роботи. Між тим, не надано юридичної оцінки
поведінці відповідача, а саме: вживання нецензурної лексики, побиття позивачки/
та вигнання з квартири разом з дітьми та заміна замків на вхідних дверях, що
може зашкодити розвиткові дитини. Крім того, судом безпідставно було відмовлено
в клопотанні позивачки про допит свідків.

Розглянувши
справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого в цій частині рішення, колегія суддів приходить до
висновку, Що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

У
відповідності до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не
досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а згідно ч. 1 ст. 161
України, якщо мати та батько , які проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати малолітня дитини, спір між ними може
вирішуватись судом.

Відмовляючи
в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в
інтересах малолітнього сина сторін ОСОБА_4 визначення місця його проживання з
батьком буде відповідати інтересам дитини.

Таких
висновків суд дійшов з дотриманням норм процесуального законодавства щодо
всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків
сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки зібраних в справі
доказів та вищезазначених вимог ст. 160, 161 СК України.

Як
вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом першої інстанції
сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2000 р. до 07
вересня 2006 p.,
від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4. 26 грудня 2006 р. рішенням суду
з позивачки були стягнуті аліменти на утримання сина сторін. З дня народження
дитина зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов до суду позивачка просила
визначити місце проживання дитини в квартирі АДРЕСА_1 разом з нею, так як вона
на спірній жилій площі не проживає. Між тим, матеріали справи свідчать про те,
що дитина свого місця проживання не змінювала і постійно проживає за місцем
своєї реєстрації разом з батьком, який нею опікується, а крім того , допомогу
по догляду дитини також надає няня. Письмові докази, а саме довідка з
поліклініки, де дитини перебуває на обліку та з дитячого садочка свідчить про
те, що більше уваги дитині приділяє батько. За висновком органу опіки та
піклування з урахуванням інтересів дитини можливе визначення місця проживання
дитини з батьком. З акту обстеження житлових умов вбачається, що дитині
створені усі житлові умови для належного її виховання та розвитку. Позивачка на
час ухвалення рішення не працювала і на утриманні має дитину від першого шлюбу.
Конфлікті стосунки між колишнім подружжям та житлові спори не можуть
вирішуватись шляхом визначення місця проживання дитини, яка цього місця не
змінювала. Ці спори вирішуються іншим способом без шкоди та впливу на малолітню
дитину.

Суд
першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини
спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам і у відповідності з
вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню, оскільки досліджені судом докази свідчать про те, що
проживання дитини з батьком відповідає інтересам самої дитини . Тому, суд своїм
рішення і відмовив позивачці у задоволенні позовних вимог.

Таким
чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, є не суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне

застосування
судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права які призвели
або могли призвести до неправильного вирішення цієї справи.

Оскільки
рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, то
підстав до його скасування та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307,
308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів , -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2007 р. залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може
бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня
набрання законної сили до Верховного Суду України.