Справа № 22-2932 -2007 р.                         Головуючий 1 інстанції
Категорія 41                                                   Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2007 р.                                                         Апеляційний
суд Донецької області

в складі:

головуючого -
судді Ювченко Л.П., суддів: Єлгазіної Л.П., Азевича В.Б., при
секретарі   Тума О.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1

на рішення
Калінінського районного суду м. Донецька від 20 грудня 2006
р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Сумської обласної
санітарно-епідеміологічної станції Міністерства охорони здоров'я України про
стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку,
вихідної допомоги та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2006 року позивач
звернувся з зазначеним позовом до суду, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01.08.2001 року по 06.06.2005 року він
працював на посаді головного державного лікаря Сумської обласної СЄС. Наказом
від 02.06.2005 року
звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільнені з ним на провели повний
розрахунок, а саме: не виплатили частково заробітну плату за квітень, повністю
за травень та частково за червень 2005
року на загальну суму 1
929-96 коп. Просив стягнути зазначену суму та компенсацію за
затримку розрахунку у розмірі 9
707-52 коп.

В ході розгляду
справи він змінив свої позовні вимоги та просив стягнути зазначену суму
заробітної плати, компенсацію за затримку розрахунку 16 502-78 грн., вихідну
допомогу при звільнені -
2912-26 грн., моральну шкоду - 10 000 грн.

Представник
відповідача просив відмовити у задоволенні позову на тій підставі, що позивач
подав заяву про звільнення, і після закінчення чергової відпустки на роботу не
виходив і у період з 14.04.2005
р. по 06.06.2005 р. не
працював, окрім того, він пропустив строк на звернення до суду за захистом
порушеного права.

Рішенням
Калінінського районного суду м. Донецька від 20 грудня 2006
р. відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв'язку з пропуском
строку на звернення до суду.

Позивач подав
апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду у зв'язку
з не повним з'ясуванням судом обставини справи, порушенням норм матеріального
права, і просить постановите нове про задоволення його позовних вимог.

2

В обгрунтування
доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що при розгляді справи
суд не урахував обставини його звільнення. На думку позивача, вимоги ст. 233 КЗпП України не
розповсюджується на дані правовідносини. Суд помилково прийшов до висновку, що
даний спір є трудовим, оскільки після розірвання трудового договору, такі
відносини не можна вважати трудовими. Окрім того, строки звернення до суду про
порушення законодавства про оплату праці не обмежені.

У своїх
заперечення відповідач просить відхилити апеляційну скаргу, оскільки без
поважної причини був відсутній на робочому місці, а питання про його звільнення
вирішувало Міністерство охорони здоров'я України.

Позивач підтримав доводи апеляційної скарги.

Представники
відповідача просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

Заслухав
суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановою нового
рішення про відмову у задоволені позову з наступних підстав.

Згідно зі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального
або процесуального права.

Як вбачається з
матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між
сторонами і надав їм відповідну оцінку.

Відмовляючи у
задоволені позову, місцевий суд виходив з того, що позивач у період з 14.04.2005 року по 06.06.2005 року на роботу
не виходив, про що свідчать табелі робочого часу та акти про його відсутність
на робочому місці. Будь-яких доказів того, що працівники відповідача незаконно
перешкоджали йому продовжувати роботу після закінчення відпустки позивач суду
не надав. Окрім того, суд прийшов до висновку, що позивач пропустив строк на
звернення до суду, передбачений статтею 233
КЗпП України.

Судом першої
інстанції встановлено, що позивач займав посаду головного санітарного лікаря
СЕС Сумської області на підставі наказу Міністерства охороні здоров'я України № 74-о від 20.07.2001 року, та
звільнений з цієї посади 06.06.2005
року за власним бажанням за ст. 38
КЗпП України наказом Міністерства охороні здоров'я України № 61-0 від 02.06.2005 року. Вказаний
порядок передбачений діючим законодавством, а саме: головний санітарний лікар
відповідної обласної адміністративної території призначається на посаду та
звільняється з посади наказом МОЗ України за погодженням головного санітарного
лікаря України.

Апеляційний суд
вважає, що суд першої інстанції розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і
оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин, але неправильно застосував норми процесуального
права.

Згідно з
роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п.4 постанови „Про
практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року №9, встановлені ст.
ст. 228, 233 КЗпП
України строки звернення до суду застосовуються судами незалежно від заяви
сторін. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у
позові може бути відмовлено з цих підстав.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог у зв'язку з недоведеність та необґрунтованістю підстав на які
посилався позивач, але відмовив у задоволені позову за пропуском строку на
звернення до суду для вирішення трудового спору, зазначивши про це у
резолютивній частині рішення.

Вказані
обставини є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постановления нового рішення
по суті позовних вимог.

Апеляційний суд
вважає, що у задоволені позову слід відмовити виходячи з наступного.

3

З матеріалів
справи вбачається, що 08.04.2005
р. позивач звернувся з заявою про звільнення за власним бажанням з 14.04.2005 року. (а.с. 119) Але його заява
не розглядалася у зв'язку з тим, що Кабміном України не був призначений
головний санітарний лікар України, який відповідно до ст. 32 Закону України
„Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення"
погоджує звільнення головного санітарного лікаря обласної адміністративної
одиниці, що вбачається з доповідних записок міністру МОЗ України, директору
Департаменту кадрової політики, освіти та науки. ( а. с. 129-130)
На зазначеній заяві про звільнення є резолюція заступника міністра МОЗ
України про необхідність за завданням Міністерства подати нову заяву. 31.05.2005 року позивач
подав нову заяву і наказом від 02.06.2005
року звільнений з посади. (
а.с. 120, 78, 79)

Апеляційним
судом встановлено, що позивач після 14.04.2005
року, тобто після закінчення чергової відпустки, без поважних на те причин
не виходив на роботу до дати звільнення -
06.06.2005 року. Даний факт вбачається з актів про відсутність його
на робочому місці, табелів обліку використання робочого часу, листа заступнику
міністра МОЗ України, розрахунково-платіжних відомостей.   (а. с. 50 - 77)

Апеляційний суд
не може прийняти до уваги ствердження позивача стосовно того, що він не виходив
на роботу у зв'язку з тим, що працівники СЕС перешкоджали йому після виходу з
відпустки виконувати обов'язки головного санітарного лікаря, оскільки вони не
підтверджуються матеріалами справи. Таким чином, вимоги позивача про стягнення
заробітної плати, компенсації за затримку розрахунку при звільненні і моральної
шкоди є безпідставними.

Вимоги позивач
про стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку
відповідно до ст. 39 КЗпП
України не ґрунтуються на законі, оскільки трудовий договір був розірваний на підставі
ст. 38 КЗпП
України.

На підставі
наведеного апеляційний суд приходить до висновку, що у задоволені позовних
вимог слід відмовити у повному обсязі.

Зазначені обставини є підставою для
скасування рішення суду першої інстанції та постановляння нового рішення про
відмову у задоволені позову по суті позовних вимог.

Керуючись ст.
ст. 218, 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.4, 313, 314 ч.2, 316 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ВИРІШИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Калінінського районного суду м. Донецька від 20 грудня 2006
р. скасувати.

У задоволені
позову ОСОБА_1 до Сумської обласної санітарно-епідеміологічної станції
Міністерства охорони здоров'я України про стягнення заробітної плати,
середнього заробітку за затримку розрахунку, вихідної допомоги та моральної
шкоди, відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може
бути оскаржено протягом двох місяців з дня набрання законної сили безпосередньо
до Верховного Суду України.