Справа № 2- 774/07
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

04 травня  2007 року

Ялтинський міський суд
Автономної Республіки Крим у складі: судді
-   Романенка В.В. при
секретарі   -    Кириловій
К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ялта
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кореїзької селищної ради про стягнення
матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить  стягнути матеріальну шкоду у сумі 49 243,17
гривень  та моральну шкоду у сумі 200 000
гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно з рішенням Кореїзької селищної
ради №1110 від 27 вересня 2001 року був затверджений проект відводу та передано
ОСОБА_1 у приватну  власність земельну
ділянку площею 0,1199 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та
господарських споруд АДРЕСА_1. Згідно з вказаним рішенням 22 жовтня 2001 року
ОСОБА_1 отримано державний акт на право приватної власності на землю КМ
№013442. Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю  07
червня 2002 року ОСОБА_1 видано дозвіл на виконання
будівельних робіт. Однак, Кореїзькою селищною радою рішенням №35 від 29
травня 2002 року вказане рішення про передачу у власність земельної ділянки
було відмінено з приводу того, що земельна ділянка була надана з порушенням
ст.ст. 22, 23, 27 Земельного Кодексу України в редакції 1992 року, та
ст.ст.125, 126, 141, 142 Земельного Кодексу України в редакції 2001 року, у зв'язку
з тим, що надана земельна ділянка ОСОБА_1 знаходилась у користуванні
санаторного комплексу „Дюльбер” на підставі державного акту на право постійного
користуванні ввід 28 лютого 1997 року 1-КМ №003039. На підставі чого, Кореїзька
селищна рада звернулася до суду  з
вимогою про визнання недійсним державного акту
на право власності на спірну земельну ділянку, яка раніше була передана
позивачу. Рішенням Ялтинського міського суду від 07 лютого 2003 року позов
Кореїзької селищної ради задоволено, державний акт на право власності на землю
визнано недійсним. Позивач просить суд стягнути з відповідача кошти, які вона
понесла у  зв'язку з підготовкою
документів для оформлення державного акту на право власності на землю, земельний
податок у сумі 86,10 гривень, витрати на технічні умови на підключення до
електромереж на суму 189,18 гривень, за отримання ситуаційного плану - 118,30
гривень, витрати на генплан - 306 гривень, витрати пов'язані з авторським та
технічним наглядом - 4863, 36 гривень, за
висновок ОКН - 61,20 гривень, за послуги нотаріуса - 50 гривень, за перенос
водопровідної труби, очистку каналізаційних колодців та люків для телефонного
кабелю, придбання люків для колодців  -
25 000 гривень, за співучасть - 159, 50 гривень, для
відділу екології - 408 гривень, за висновок по проекту - 673, 20 гривень, за
технічні умови вузлу зв'язку - 159,50 гривень,
витрати на сплату державного мита - 417 гривень, за телефонний кабель та
його перенос - 7 875 гривень, за висновок протизсувного управління - 269,89
гривень, за послуги нотаріуса - 360 гривень, за проживання у готелі  - 100 гривень, за погодження з
природоохоронним органом - 715 гривень, за копіювання документів 50,80 гривень,
транспортні витрати - 7381,14 гривень,
всього  на загальну суму 49
243, 17 гривень. Крім цього,  позивачу
заподіяна моральна шкода, яка полягає  в
душевних стражданнях, отриманих  їм  у зв'язку з визнанням державного акту на
право приватної власності на землю недійсним, спричиненням матеріальної шкоди,
тому що при оформленні права власності на земельну ділянку вона не порушувала
закон, яку вона оцінює в 200 000 гривень.

Відповідач заперечував
проти заявлених вимог з тих підстав, що Кореїзька селищна рада при передачі
спірної земельної ділянки позивачу не мала відомостей  про належність її санаторному комплексу
“Дюльбер”. Крім того вважає, що минув строк позовної давності.

Розглянувши матеріали
справи, дослідивши докази, та пояснення сторін суд вважає, що позов підлягає
задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1  ст. 6  Конвенції
про захист  прав і основних
свобод  людини  (Рим 04 листопада 1950 року)  ратифікованою
Верховною Радою України  17
липня  1997 року,  кожен при рішенні  питань відносно його  цивільних прав  і обов'язків, має  право
на справедливий  і відкритий
розгляд  впродовж розумного терміну   незалежним
і неупередженим судом,
встановлений законом.

Складовою частиною  справедливого
судочинства є  доступ  зі всіма атрибутами  контролю, тобто  право
на судовий контроль  органів  державної влади   і
місцевого самоврядування.

Конвенція про захист
має  рацію і основних свобод  людини
є  частиною  загальнонаціонального законодавства України.

Згідно  ст. 55  Конституції України права свободи  громадян
захищаються  судом.

Судом встановлено, що згідно з рішенням Кореїзької селищної ради №1110 від
27 вересня 2001 року  затверджений проект
відводу та передано ОСОБА_1 у приватну
власність земельну ділянку площею 0,1199 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку та господарських споруд АДРЕСА_1.

Згідно з вказаним рішенням 22 жовтня 2001 року ОСОБА_1 отримано державний
акт на право приватної власності на землю.

Кореїзькою селищною радою рішенням №35 від 29 травня 2002 року вказане
рішення про передачу у власність земельної ділянки було відмінено з приводу
того, що земельна ділянка була надана з порушенням ст.ст. 22, 23, 27 Земельного
Кодексу України в редакції 1992 року, та ст.ст.125, 126, 141, 142 Земельного
Кодексу України в редакції 2001 року, у зв'язку з тим, що надана земельна
ділянка ОСОБА_1 належала Санаторному комплексу „Дюльбер”.

Рішенням Ялтинського міського суду від 07 лютого 2003 року за позовом
Кореїзької селищної ради державний акт на право власності на землю визнано
недійсним, з тих підстав, що надавана земельна ділянка гр.ОСОБА_1 знаходилася у
користуванні Санаторного комплексу „Дюльбер”.

У відповідності до ч.2 ст.216 Цивільного Кодексу України, якщо у зв'язку із
вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків
та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Згідно з ч.4 ст.258 Цивільного Кодексу України позовна давність у десять
років застосовується до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину.
Таким чином, позивачка звернулася у рамках строку позовної давності.

У відповідності до ст.9 Земельного кодексу України, в редакції 1990 року,
до компетенції сільських, селищних і міських
районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних
відносин належить, у тому числі:
передача земельних  ділянок  у  власність,  надання
їх  у користування; реєстрація
права власності, права  користування  землею
і договорів на оренду землі; вилучення (викуп) земель відповідно  до
статті  31  цього Кодексу; ведення земельно-кадастрової
документації.

Згідно зі ст.17 вказаного Кодексу передача у  власність
громадян  земельних    ділянок,
що перебувають   у  власності
або  користуванні  інших
громадян  чи юридичних  осіб,
провадиться  місцевими Радами народних
депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32
цього Кодексу.

Таким чином,  Кореїзська селищна рада передавая у власність
ОСОБА_1 спірну земельну ділянку порушила вказані вимоги закону.

Згідно зі ч.2 ст.393 Цивільного Кодексу України власник майна, права якого
порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом
влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має
право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту.
У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на
відшкодування майнової та моральної шкоди.

В силу  ст.56 Конституції України, кожен має право на
відшкодування за рахунок держави або органів самоврядування матеріального і
морального збитку, заподіяного незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю
органів державної влади, органом місцевого самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі ст.1173 ГК України, шкода, заподіяна фізичній особі, незаконними рішеннями,
діями чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при
здійсненні ними своїх  повноважень,
відшкодовується органом місцевого самоврядування незалежно від  вини  цієї особи.

Судом встановлено, що
позивачка у зв'язку з підготовкою документів для отримання державного акту,
дозволу на виконання будівельних робіт, освоєнням земельної ділянки були
понесені збитки, які повинні бути стягнуті з відповідача, а саме - сплачений
земельний податок на суму 86,10 грн., витрати на технічні умови по підключенню
до електромереж у сумі 189,18 гривень за отримання ситуаційного плану - 118,30
гривень, витрати на генплан - 306 гривень, витрати пов'язані з авторським та
технічним наглядом, у відповідності до ст.29 Закону України “Про планування і забудову територій” - 4863, 36 гривень, за
перенос водопровідної труби, очистка каналізаційних колодців та люків для
телефонного кабелю, придбання люків для колодців  - 25 000 гривень,  за висновок по проекту - 673, 20 гривень, за
технічні умови вузлу зв'язку - 159,50 гривень,
за телефонний кабель та його перенос - 3150 гривень, за висновок
протизсувного управління - 269,89 гривень, за копіювання документів 50,80
гривень, транспортні витрати - 114, 81 гривень, всього - 34 981,14 гривень.

Під моральною шкодою, як
випливає з Ухвали Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року
«Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», слід
розуміти втрати немайнового характеру унаслідок моральних або фізичних
страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними
діями інших осіб».

Згідно ст.1167 ГК України,
моральна шкода, заподіяна фізичній особі, відшкодовується особою, що заподіяла
його, при наявності його провини.

Моральна шкода, заподіяна
позивачеві,  полягає  в душевних стражданнях, отриманих  їм  у
зв'язку з визнанням державного акту на право приватної власності на землю
недійсним, тому що при оформленні права власності на земельну ділянку вона не
порушувала закон, а саме бездіяльність Кореїзької селищної ради призвела до
порушення її прав.

Вирішуючи питання  про розмір
моральної шкоди, суд
враховує  характер  протиправних дій відповідача,  що привів
до моральних  страждань позивача,
глибину  душевних страждань,
тривалість  порушень  законних прав
позивача, погіршення    життєвих  можливостей. З урахуванням  всіх обставин
у справі, а також  вимог
розумності і справедливості, суд  вважає
необхідним понизити  розмір  моральної шкоди  до 10 000 гривень.

Заподіяна шкода  відшкодовується  за рахунок бюджету органу місцевого
самоврядування, що передбачене ст. 77 ч.1 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», якою встановлено, що шкода, заподіяна фізичним
особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльністю органів
місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок засобів місцевого
бюджету.

У відповідності до
ст.ст.84, 88 ЦПК України підлягають стягненню на користь  позивача
з відповідача  і судові витрати у
розмірі 520, 44  гривень, а також витрати
на правову допомогу в сумі 1000 гривень.

На підставі викладеного,  керуючись
ст.ст. 6  Конвенції  про захист
має  рацію і основних свобод  людини
(Рим 04 листопада 1950 року)
ратифікованою  Верховною Радою
України  17 липня  1997 року, ст.ст. 55, 56 Конституції України,
216, 258, 393, 1173 ГК України,  Ухвалою
Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову
практику у справах про відшкодування моральної шкоди», ст. 77  Закону України «Про місцеве самоврядування»,
ст.ст. 8, 10, 11,59, 60, 208,
209, 212, 214, 215   ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Стягнути з Кореїзької
селищної ради на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 34981,14 гривень,
моральну шкоду у розмірі 10000 гривень, судові витрати у сумі 1520, 44 гривень.

В іншій частині позовних
вимог ОСОБА_1- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного
суду АРК через Ялтинський міський суд в порядку та строки, встановлені ст. ст.
294-296 Цивільного процесуального кодексу України.

СУДДЯ: