УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

29 березня 2007
року

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської
області в складі:

Головуючого судді-Галушко Л.А.

Суддів -                        Левенця
Б.Б., Кварталової А.М

При секретарі        Гукаленко О.О..

За участю позивача- ОСОБА_1.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1на рішення Ізмаїльського міськрайсуду Одеської області від 23 листопада 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про визнання права власності на частину будинку в
порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1про визнання
права власності на будинок в порядку спадкування.

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2004 року ОСОБА_1. звернулась з
вищезазначеним позовом в якому просила суд визнати за нею право власності на
13 частину АДРЕСА_1. В
подальшому вимоги уточнила та просила суд визнати за нею право власності на 12
частину спірного будинку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її мати -ОСОБА_3. з 1974 року і до смерті
у 2000 року
знаходилась в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4. У період шлюбу вони збудували
будинок АДРЕСА_1на
підставі рішення виконкому Ізмаїльськоїміськради №316 від 11.06.1980 року. Цим
же рішенням за ОСОБА_4. визнано право власності на спірний будинок
(а.с.4,6-10). 17.05.1995
року мати позивачки-ОСОБА_3. заповіла їй 12 частину спірного будинку
.(а.с.12). ІНФОРМАЦІЯ_1померла
ОСОБА_3., а ІНФОРМАЦІЯ_2,помер
ОСОБА_4. (а.с.9,34).

У встановленому законом порядку вона звернулась з заявою про прийняття
спадщини після смерті матері, однак свідоцтво про право власності не отримала.

Справа №22-736-2007 р.       Головуючий 1 -і інстанції- Швець В.М.

Категорія-26                 Доповідач - Галушко Л.А.

2

Посилаючись на те, що спірний
будинок являється сумісною власністю та ОСОБА_4., не успадкував належну йому
обов'язкову частку після смерті дружини, вважає, що вона являється спадкоємцем
за заповітом після смерті ОСОБА_3. в розмірі 12 частини будинку.

Відповідачка позов не визнала та звернулась до суду з зустрічним позовом в
якому просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за
заповітом на будинок АДРЕСА_1. Свої
вимоги обґрунтовувала тим, що спірний будинок був побудований ОСОБА_4. до
вступу з ОСОБА_3. в шлюбні стосунки та не являється спільною власністю
подружжя, оскільки побудований за власні кошти ОСОБА_4. 15 квітня 2003 року
ОСОБА_4. заповів їй все своє майно. Відповідно до закону вона прийняла
спадщину, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори, однак свідоцтво про
право власності не отримала в зв'язку зі спором.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Останнім рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2006 року в
задоволені позову ОСОБА_1.-відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Суд визнав
за ОСОБА_2. право власності на домоволодіння АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування
рішення суду з ухвалення нового про задоволення вимог ОСОБА_1. та визнання
права власності за спадкоємцями в розмірі по 12 частині спірного будинку
посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зокрема апелянт стверджує, що суд не взяв до уваги, що спірний будинок
являється відповідно до ст. 22 КоБС України сумісною власністю подружжя та
заповіт на її ім'я ніким не скасовано.

Дослідивши
матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши думку
учасників процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла
висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу
і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відмовляючи в задоволені вимог ОСОБА_1. та задовольняючи
вимоги ОСОБА_2. суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка
спростувала твердження позивачки, що АДРЕСА_1являється сумісною власністю
подружжя, оскільки був збудований до вступу в шлюбні стосунки за власні кошти
ОСОБА_4., котрий заповів все своє майно після смерті ОСОБА_2.

Розглядаючи
спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив та
оцінив обставини по справі, надані сторонами докази,

3

правильно
визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та
сторонами не заперечується, що ОСОБА_4., згідно рішення виконкому Ізраїльської
міської ради депутатів трудящихся
№1088/16 від 10
грудня 1955 року
відведено для будівництва житлового будинку земельну ділянку поАДРЕСА_1,площею
600 кв.м.(а.с.31).

Відповідно
до справки №205 від 05.03.1957 року, виданої архітектором м. Ізмаїла ОСОБА_4.
являвсь індивідуальним забудовником та будував будинок по типовому проекту
№7(а.с.63)

Згідно домової книги ОСОБА_4. був прописаним в спірному будинку з 25 лютого 1967 року(а.с.43).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що
на момент реєстрації шлюбу з ОСОБА_3, 26
січня 1974 року  спірний будинок вже був побудований ОСОБА_4.
за власні кошти.

Відповідно до ст.24 КоБС України, котра діяла на момент спірних
правовідносин, майно, яке належало кожному подружжю до одруження, а також
одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю
кожного з них.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що спірний будинок не
являється сумісною власністю ОСОБА_4. та ОСОБА_3. так як був роздільним майном
подружжя, а тому позивачка не набуває права власності на це майно після смерті
своєї матері.

Доводи позивачки про те що ОСОБА_4. став власником будинку в період
зареєстрованого шлюбу з її матір'ю, самі по собі не приймаються до уваги,
оскільки відповідачка спростувала його придбання в період шлюбу ,а час вказаний
в документі, при прийнятті його в експлуатацію, безспірно не засвідчує його
будівництва в період шлюбу.

Питання про розподіл майна, за життя її матері, ніким не вирішувалось.

Посилання позивачки на наявність заповіту не являється правовою підставою
для визнання за нею права власності, так як не підтверджено, що після смерті
заповідача вказане майно їй належало.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими
не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 304,
п.1 ст.307, 308,
313, п.1 ст.314, 315, 317,319
ЩІК України, судова колегія судової палати,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити. Рішення Ізмаїльського міськрайсуду Одеської області
від 23 листопада
2006 року
залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду    набирає законної
сили з    моменту її проголошення, однак
може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців  з дня
набрання   законної сили до суду
касаційної інстанції.