АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
22ц-597                                                        Головуючий
2007 рік                                                                          інстанції
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ               УКРАЇНИ

19
березня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого
судді Лобова О.А.,

суддів Акопян
В.І.,  Петренка В.М.

при секретарі
Зеленській О.І.

за участю
позивача

адвоката

представника
позивача

представника
відповідача ОСОБА_1

розглянула
у відкритому судовому засіданні в м.  Полтава
цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської області від 16 січня 2007 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Державна циркова компанія» про
стягнення заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,  компенсації за невикористану відпустку,  відшкодування моральної шкоди.

Колегія
суддів,  заслухавши доповідь
судді-доповідача,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні
2006 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом,  просила ухвалити рішення,  яким стягнути з відповідача 1 435, 92 грн.
заборгованості із заробітної плати,  4
551, 05 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при
звільнені,  244, 68 грн. компенсації за невикористану
відпустку,  5 000 грн. моральної шкоди.

Заявлені
вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим,  що
працювала у відповідача на посаді інспектора з 07.06.2004 року та звільнилася
10.01.2006 року за власним бажанням,  при
звільненні відповідач в порушення вимог

2

ст. 116 КЗпП України не виплатив кошти
за час простою не з її вини в період з 29.06.2005 року по 30.12.2005 року.

Вказаними
неправомірними діями відповідача порушені її трудові права,  завдана моральна шкода.

Рішенням
Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 січня 2006 року
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2,  посилаючись
на порушення судом норм матеріального та процесуального права,  невідповідність висновків суду обставинам
справи,  просить рішення місцевого суду
скасувати та ухвалити нове,  яким
задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи
вимоги апеляційної скарги,  ОСОБА_2
вказувала,  що посилання місцевого суду
на п.п.1 п.17 постанови ПВСУ від 24.12.1999 року «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці» є неправомірним,  оскільки стаття 113 КЗпП України в чинній
редакції не ставить оплату простою в залежність від повідомлення працівником
роботодавця про початок простою.

Окрім
того,  висновок суду про те,  що позивачка перебувала у відпустці без
збереження заробітної плати є невірним,
так як в заяві про надання відпустки відсутня дата її написання,  не вказаний період відпустки,  а наказ про надання відпустки підписаний не
уповноваженою особою.

За
твердженням позивачки суд зробив помилковий висновок про те,  що оплата часу простою не з вини працівника
не є заробітною платою,  відповідно на
вимогу про стягнення заборгованості з оплати простою не розповсюджується дія
ч.2  ст.
233 КЗпП України.

Окрім
того,  суд безпідставно залишив поза
увагою той факт,  що позивачка стала
повнолітньою лише 26 серпня 2006 року,
отже відповідно до ч.4  ст.  261 ЦК
України перебіг строку позовної давності почався з цієї дати.

В
запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача за дорученням просив
відхилити апеляційну скаргу,  рішення
місцевого суду залишити без змін,
зазначивши,  що суд вірно
встановив фактичні обставини та його висновки повністю відповідають вимогам
закону.

Колегія
суддів,  перевіривши матеріали справи в
межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог,  заявлених в суді першої інстанції,  заслухавши пояснення осіб,  які беруть участь в справі,  дійшла висновку,  що апеляційну скаргу слід відхилити з
наступних підстав:

Відповідно
до  ст. 307 ч.1 п.1),   ст.
308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на
рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити
рішення без змін,  якщо визнає,  що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване вірне по суті та справедливе рішення з одних лише формальних
підстав.

3

Місцевий
суд вірно встановив і це вбачається з матеріалів справи,  що позивачка ОСОБА_2 працювала у ДП «Державна
циркова компанія» на посаді інспектора з 07 червня 2004 року та звільнилася 10
січня 2006 року за власним бажанням.

В
зв'язку з відсутністю позивачки на роботі в день звільнення розрахунок з нею
проведений 16 січня 2006 року,  тобто в
найближчий час перерахування коштів з рахунку підприємства на рахунок
пластикової картки позивачки.

В період
з 29 червня 2005 року по 29 жовтня 2005 року та в період з 14 листопада 2005
року по 10 січня 2006 року позивачка не працювала не з її вини і ці періоди
обґрунтовано визнані місцевим судом часом простою не з вини працівника.

В період
з 31 жовтня 2005 року по 14 листопада 2005 року позивачка перебувала у
відпустці без збереження заробітної плати,
наданої їй на підставі її власної заяви.

Встановивши
наведені обставини,  місцевий суд дійшов
правильного висновку про відмову у задоволенні оплати часу простою не з вини
працівника в зв'язку з пропуском строку звернення до суду,  передбаченого ч.1  ст.
233 КЗпП України,  оскільки плата
за час простою не є заробітною платою.

Той
факт,  що  ст.  113
КЗпП України розташована у главі 7-ій КЗпП України автоматично не свідчить про
віднесення законодавцем оплати за час простою до складу виплат,  що включаються у заробітну плату.

Аналіз
положень  ст.  94 КЗпП України та положень ЗУ «Про оплату праці»
вказує на те,  що заробітна плата це є
винагорода працівнику саме за роботу,
яку працівник виконав згідно трудового договору.

Посилання
в апеляційній скарзі на ч.4  ст. 261 ЦК України є
безпідставним,  так як до
правовідносин,  з яких виник спір,  слід застосовувати спеціальну норму,  встановлену ч.1  ст.
233 КЗпП України.

Відмовляючи
в задоволенні вимоги про стягнення оплати часу простою за період з 29 червня
2005 року по 29 жовтня 2005 року,
місцевий суд послався на те,  що
позивачка не повідомила роботодавця про початок простою.

Такий
висновок суду є помилковим,  так як
відповідно до змісту  ст.  113 КЗпП України в редакції ЗУ № 1356 від 24
грудня 1999 року обов'язок роботодавця оплатити час простою не з вини
працівника не ставиться в залежність від попередження працівником про час
початок простою.

Разом з
тим,  позивачкою пропущений строк
звернення до суду з вимогою про стягнення оплати простою за вказаний
період,  отже ця вимога задоволенню не
підлягає.

Наведена
помилка суду,  на думку колегії суддів,  не може бути підставою для зміни чи
скасування судового рішення,  оскільки
вона (помилка) не призвела до неправильного вирішення спору по суті.

Таким
чином,  колегія суддів вважає,  що рішення місцевого суду є законним,  підстави для його зміни чи скасування
відсутні.

4

Керуючись  ст. 303,
ст. 307 ч.1 п.1,   ст. 308,   ст. 314,
ст. 315 ЦПК України,  колегія
суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 січня 2007 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Державна циркова
компанія» про стягнення заборгованості по заробітній платі,  середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні,  компенсації
за невикористану відпустку,
відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом
двох місяців до Верховного суду України шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної інстанції.