Справа № 22ц-6442/07                                             Головуючий
у 1 інстанції Анісімова Н.Д.
Категорія 40                                                               Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня
2007р.                                                                                              м.Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого                                                                         Прокопчук
Л.М.

суддів                                                             Соломахи
Л.І., Могутової Н.Г.

при секретарях                                               Білявській
І.Є., Жуковій О.М.

за участю:

представника
позивача                                                                 ОСОБА_2

представника
відповідача                                                    Овчаренко
Г.М.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до
Донецького будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів про
поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення
Кіровського районного суду м.Донецька від 04 липня 2007р., -

ВСТАНОВИВ:

04 квітня 2007р.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Донецького будинку-інтернату для
громадян похилого віку та інвалідів про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що
працював у будинку-інтернаті водієм 1 класу з 22 листопада 2006р. Наказом від
21 березня 2007р. був звільнений з роботи за власним бажанням. Звільнення
вважає незаконним з наступних підстав: 01 березня 2007р. він подав заяву на
звільнення, дату звільнення не зазначав. З 02 по 20 березня 2007р. він
знаходився на лікарняному. Під час хвороби він передумав звільнятися і 21
березня 2007р. вийшов на роботу. Проте адміністрація будинку-інтернату до
роботи його не допустила, посилаючись на те, що він звільнений на підставі
заяви від 01 березня 2007р. Оскільки після закінчення строку попередження він
не був звільнений, після виходу на роботу з лікарняного проти звільнення
заперечував, дія трудового договору вважається продовженою, і відповідач не мав
права на його звільнення.

Просив поновити
його на роботі водієм 1 класу Донецького будинку-інтернату для громадян
похилого віку та інвалідів, стягнути з відповідача на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу та на відшкодування моральної шкоди -
5000грн. (а.с.2-3).

Рішенням
Кіровського районного суду м.Донецька від 04 липня 2007р. ОСОБА_1 відмовлено в
задоволенні позову до Донецького будинку-інтернату для громадян похилого віку
та інвалідів про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній
скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про
задоволення його позову.

Зазначає, що
посилання суду на те, що 21 березня 2007р. після виходу на роботу він підтвердив
намір звільнитися, не відповідає обставинам справи. Суд навіть не з'ясував у
відповідача за яких обставин він виразив такий намір.

В апеляційній
інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги
підтримала.

Представник відповідача
Овчаренко Г.М. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення
суду залишити без змін.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2, представника
відповідача Овчаренко Г.М., дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний
суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду
скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав:

При розгляді
справи суд першої інстанції встановив, що наказом №98/08 від 22 листопада
2006р. позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в Донецькій будинок-інтернат для
громадян похилого віку та інвалідів водієм 1 класу.

01 березня
2007р. позивач подав заяву про його звільнення за власним бажанням. На заяві
керівником установи була зроблена резолюція про необхідність передачі
автомобіля комісії в триденний строк.

З 02 по 20
березня 2007р. позивач знаходився на амбулаторному лікуванні і на роботу не
виходив.

21 березня
2007р. позивач вийшов на роботу та підтвердив свій намір звільнитися, після
чого був виданий наказ №39/08 від 21 березня 2007р. про звільнення позивача за
власним бажанням за ст.38 КЗпП України з 21 березня 2007р. Під час звільнення
позивачем була отримана трудова книжка з записом про його звільнення за власним
бажанням.

Відмовляючи
позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що
звільнення позивача за ст.38 КЗпП України було здійснено відповідно до діючого
законодавства. Після подання заяви про звільнення позивач свою заяву не
відкликав, хоча мав таку можливість, оскільки знаходився на амбулаторному
лікуванні за місцем свого проживання, мав можливість передати таку заяву через
свідка ОСОБА_3 разом з передачею технічного паспорту та лікарняного. Після
виходу на роботу таку заяву також не подав, а навпаки підтвердив своє бажання звільнитися.

До таких
висновків суд першої інстанції дійшов внаслідок неправильного застосування норм
матеріального права.

Відповідно до
ст.309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є
підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення.

Розглядаючи
справу по суті, суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, що
виникли між сторонами регулюються ст.38 КЗпП України.

Відповідно до
ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за
власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість;
вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення
нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом
сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію;

прийняття на роботу за конкурсом, а також з
інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати
трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник
після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може
бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З матеріалів
справи встановлено, що позивач 01 березня 2007р. подав на ім'я директора
Донецького будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів заяву про
його звільнення за власним бажанням. Будь-який конкретний строк звільнення в
заяві позивачем зазначений не був (а.с.11).

Згідно листка
непрацездатності №432295 та табеля обліку робочого часу за березень 2007р. з 02
березня по 20 березня 2007р. позивач знаходився на лікарняному і на роботу не
виходив (а.с.10, а.с.77).

Під час
знаходження позивача на лікарняному 15 березня 2007р. сплинув строк
попередження про звільнення (2 тижні), проте відповідач наказ про його
звільнення не видав.

Відповідно до
п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992р. №9 „Про
практику розгляду судами трудових спорів" якщо після закінчення строку
попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на
звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Після
лікарняного позивач 21 березня 2007р. вийшов на роботу, що підтверджується
табелем обліку робочого часу за березень 2007р., згідно якого 21 березня 2007р.
позивач відпрацював 8 годин (а.с.77).

Позивач пояснює,
що після лікарняного він бажав продовжувати працювати і на звільненні не
наполягав.

Відповідач
визнає, що письмово позивач своє прохання про звільнення на підставі раніше
поданої заяви не підтвердив.

Доказів того, що
після виходу з лікарняного 21 березня 2007р. позивач наполягав на розірванні
трудового договору, відповідач суду не надав.

В матеріалах
справи є акт від 21 березня 2007р., складений відповідачем, а саме, комісією в
складі заступника директора з адміністративно-господарської частини, інспектора
відділу кадрів, завідуючого господарством, техніка з ремонту, голови профкому,
згідно якого 20 березня 2007р. молода людина передала адміністрації
будинку-інтернату лікарняний ОСОБА_1, свідоцтво про реєстрацію автомобіля та повідомила,
що ОСОБА_1 21 березня 2007р. прийде передавати автомобіль та звільнятися
(а.с.22).

Проте в судовому
засіданні свідок ОСОБА_3,
про якого йде мова в зазначеному акті, пояснив, що дійсно на прохання
ОСОБА_1 він передавав до будинку-інтернату його лікарняний та свідоцтво про
реєстрацію автомобіля. Щодо звільнення ОСОБА_1 йому нічого не казав, а тому
адміністрації будинку-інтернату він з цього приводу також нічого не казав
(а.с.44).

Позивач був
звільнений 21 березня 2007р. і цього ж дня, не погоджуючись із звільненням, він
звернувся до юридичної консультації, що підтверджується запитом юридичної
консультації Кіровського району м.Донецька від 21 березня 2007р., який був
отриманий відповідачем 22 березня 2007р. (а.с.12). Зазначене спростовує доводи
відповідача про те, що 21 березня 2007р. позивач наполягав на розірванні
трудового договору за раніше поданою заявою.

Оскільки після
закінчення 15 березня 2007р. строку попередження про звільнення (2 тижні)
відповідач наказ про звільнення не видав, позивач ОСОБА_1 не залишив роботи і
після лікарняного 21 березня 2007р. вийшов на роботу, дія існування, що
вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За
відновленням своїх порушених прав позивач повинен був звертатися до суду.

Визначаючи
розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, апеляційний суд враховує характер
та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, їх
тривалість, те, що відповідач є бюджетною організацією, та виходячи із засад
розумності, виваженості та' справедливості, оцінює моральні страждання позивача
в 500грн.

Враховуючи
викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до
частини 5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи
справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Оскільки позов
ОСОБА_1 задоволено, він при пред'явленні позову судовий збір відповідно до п.1
ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито" від 21 січня
1993р. не сплачував, судовий збір відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає
стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 59грн. 50коп. згідно із
ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито" (51грн. за
майновими вимогами про стягнення середнього заробітку (1% від 3766грн. 14коп.,
але не менш трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян) та 8грн. 50коп.
за немайновими вимогами про відшкодування моральної шкоди).

Крім того,
відповідно до ст.81 та частини 2 ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають
стягненню витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в
розмірі 30грн., який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21
грудня 2005р. №1258 „Про затвердження Порядку оплати витрат з
інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ та їх
розмірів".

Керуючись
ст.307, ст.309, ст.314, ст.316 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області,
-

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Кіровського районного суду м.Донецька від 04 липня 2007р. скасувати.

ОСОБА_1 поновити
на роботі водієм 1 класу Донецького будинку-інтернату для громадян похилого
віку та інвалідів з 22 березня 2007р.

Стягнути з
Донецького будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів на користь
ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 березня 2007р. по 20
вересня 2007р. у сумі 3766 (три тисячі сімсот шістдесят шість) гривень 14коп.
за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових
платежів.

Зобов'язати
Донецький будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів при
виконанні судового рішення утримати з нарахованої ОСОБА_1 суми середнього
заробітку 3766 (три тисячі сімсот шістдесят шість) гривень 14коп. податок з
доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі.

Стягнути з
Донецького будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів на користь
ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 500 (п'ятсот) гривень.

Рішення суду в
частині поновлення ОСОБА_1 на роботі водієм 1 класу Донецького
будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 657
(шістсот п'ятдесят сім) гривень 58коп. піддати негайному виконанню.

Стягнути з
Донецького будинку-інтернату для громадян похилого віку та інвалідів на користь
держави судовий збір в сумі 59 (п'ятдесят дев'ять) гривень 50коп. (на
розрахунковий рахунок 0004, отримувач - місцевий бюджет
Ворошиловського району м.Донецька, код 22090100, банк - ГУ ДКУ в Донецькій
області, ОКПО 34686537, МФО 834016) та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи у сумі 30 (тридцять) гривень (на розрахунковий
рахунок 0004, одержувач - УДК у м.Донецьку, банк - ГУ ДКУ в Донецькій
області, МФО 834016, ОКПО 34686537).

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може
бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.