Справа №
Рішення

Іменем України

30 листопада
2007 року                                                                м.
Івано-Франківськ

Івано-Франківський
міський суд Івано-Франківської області

в складі:
головуючої-судді              Горейко М.Д.

секретаря                                         Чешкова
С.О.

за участю
позивачки ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_1, адвоката на стороні відповідачки
ОСОБА_2., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі
Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про зобов'язання усунути перешкоди у вільному доступі до будинку, шляхом
знесення сараю та хвіртки, відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивачка
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1, згідно з яким просила постановити
рішення, яким зобов'язати відповідачку усунути перешкоди у вільному доступі до
будинку, шляхом знесення сараю і хвіртки, та на відшкодування моральної шкоди
стягнути з неї 1700 грн., посилаючись на те, що відповідачка встановила хвіртку
на земельній ділянці, яка відповідно до акту встановлення меж земельної ділянки
в натурі на підставі рішення Івано-Франківської міської ради та плану земельної
ділянки, що їй передається у власність, площею 0,0194 для будівництва та
обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, чим
загородила прохід повз її будинку. Також впритул до стіни її будинку
знаходиться сарай відповідачки, в результаті чого у кімнаті появилася сирість
та грибок. Відповідно до правил утримання жилих будинків та прибудинкових
територій дороги, проїзди й проходи до будівель мають бути завжди вільними.
Згідно чинного законодавства власник майна має право вимагати усунення перешкод
у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім чинення
перешкод в користуванні будинком, відповідачка постійно ображає її, принижує,
поширює неправдиві відомості, чим спричиняє моральну шкоду, яку вона оцінила в
1 700 грн.

В судовому
засіданні відповідачка позову не визнала, мотивуючи тим, що згідно домовленості
між нею та попередньою власницею будинку по АДРЕСА_1 (відповідно до документів
квартири АДРЕСА_1) ОСОБА_4., вона зобов'язалась перенести хвіртку до кута
будинку ОСОБА_4 та надавати останній доступ при потребі обслуговування будинку
до сараю, а ОСОБА_4 зі своєї сторони не заперечувала проти того, щоб частина
спірної земельної ділянки поруч сараю знаходилась в її користуванні, що було
виконано і більше ніяких претензій не виникало. Зазначене підтверджується актом
комісії в складі спеціалістів міського управління земельних ресурсів від 1
7.05.2006 року. Позивачці вона також не чинила перешкод у вільному доступі до
будинку. Крім того хвіртка встановлена на земельній ділянці, яка не належить
позивачці на праві приватної власності. Тому її права ніяким чином не
порушуються. Щодо знесення сараю, який примикає до будинку позивачки, то сарай
перебуває у її приватній власності і його приватизація як і приватизація
частини земельної ділянки, на якій він розташований, проведена в установленому
порядку державними органами приватизації. Сарай вона використовує за
призначенням і ніхто не може позбавити її права власності. За безпідставністю вимог
про знесення хвіртки та сараю, не можуть бути задоволені і вимоги про
відшкодування моральної шкоди.

Вислухавши
пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, які надані у розпорядження суду
позивачкою на обгрунтування вимог, відповідачкою на їх заперечення, з'ясувавши
фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому
задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом
встановлено, що спір між сторонами виник з приводу правомірності встановлення
відповідачкою хвіртки до кута будинку позивачки та її знесення і знесення сараю
відповідачки, який примикає до будинку позивачки.

Як ствердили в
судовому засіданні сторони, та й підтверджується матеріалами справи, на
земельній ділянці поАДРЕСА_1 знаходиться три будинки, які згідно правовстановлюючих
документів значаться як квартира №-1. власником якої є ОСОБА_1. ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 (а. с.29), квартира №-2 - власник ОСОБА_7. та квартира №-3, власником
якої єОСОБА_3 (а. с. 5-7). Відповідно до плану земельної ділянки, що
передається у приватну власність ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 (а. с. 16, 32). також
зазначено дві окремі будівлі (будинки позивачки та відповідачки) і земельну
ділянку, на якій вони розташовані. Частина цієї земельної ділянки передана у
приватну власність ОСОБА_3., яка отримала правовстановлюючий документ на цю
земельну ділянку (а. с. 31). На вказаній земельній ділянці знаходиться сарай
відповідачки, який примикає до будинку позивачки. Матеріалами справи, зокрема
договором найму житлового приміщення (а. с. 30) та свідоцтвом про право
власності на житло (а. с. 29) підтверджується, що цей сарай передано
відповідачці з державної власності в приватну у встановленому порядку
державними органами приватизації. Він не є тимчасово збудованим, чи з
порушенням будівельних норм і правил. Тому не заслуговує на увагу посилання
позивачки на п. 3.7.6). Правил користування приміщеннями житлових будинків і
прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України
№ 572 від 08.10.92 p., відповідно до якого протипожежні розриви між
будинками, спорудами повинні відповідати вимогам будівельних норм, їх не
дозволяється захаращувати встановленням тимчасових будинків і споруд.

Посилання
позивачки, як на підставу для зобов'язання відповідачки знести сарай, на
рішення виконавчого комітету №-250 від 18.07.1995 року (а. с. 51) про
необхідність врахування всіма службами, які займаються приватизацією земельних
ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків і ведення
садівництва, відмостки біля „глухих" стін шириною 1 м, щоб забезпечити вільний
підхід до будинку з усіх сторін, судом також розцінюється як неналежний доказ.

Відповідно до
ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Виключний перелік підстав припинення права власності передбачений ст. 346
Цивільного кодексу України. Жодну з таких підстав позивачка не навела суду для
позбавлення відповідачки права власності на сарай. Тому її вимоги про знесення
сараю не грунтуються на законі і в цій частині позовних вимог позивачці слід
відмовити.

Посилання
відповідачки на акт обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1, складеного
17.05.2006 року комісією спеціалістів міського управління земельних ресурсів (
а. с. 10. 33) як на доказ правомірності встановлення хвіртки до кута будинку
позивачки, оскільки відповідно до наведеного акту між нею та попередньою
власницею квартири №-3 було встановлено порядок користування земельною
ділянкою, а оскільки позивачка придбала цю квартиру, то такий порядок поширюється
і на неї, судом розцінюється критично, так як цим же актом підтверджується, що
фактичні межі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні відповідачки не
відповідають виданому державному акту на право приватної власності на землю
№-8434 від 17.10.2001 року.

Допитані в
судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_8. та ОСОБА_9. ствердили суду, що
відповідачка фактично самовільно збільшила розмір своєї земельної ділянки,
встановивши хвіртку до кута будинку позивачки, чим перешкоджає їй у доступі до
будинку.

Статтею 125
Земельного Кодексу України від 25.10.2001 року визначено, що право власності та
право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною ділянкою або укладення договору оренди та їх
державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до
встановлення її меж на місцевості, одержання документа, що посвідчує право на
неї, та державної реєстрації забороняється. Позивачкою представлено суду
технічну документацію з проведення земельно-кадастрової інвентаризації та
виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1, в тому числі і акт встановлення меж земельної ділянки в натурі (а. с.
12) та план земельної ділянки, що передається у її власність (а.с.13), згідно
якого земельна ділянка, на якій відповідачка встановила хвіртку входить до цієї
земельної ділянки, що передається позивачці у власність. Однак, такі документи
підтверджують тільки те, що позивачка займається питанням приватизації
земельної ділянки, що прилягає до її будинку, але відповідно до п.2 ч.1 ст. 377
Цивільного кодексу України якщо договором про відчуження житлового будинку
розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності
на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком та на частину
земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Згідно п. 3.7.5
Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими
територіями, проїзди й проходи до будівель мають бути завжди вільними. З огляду
на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод в
доступі до будинку шляхом знесення хвіртки підлягають задоволенню.

Що стосується
відшкодування моральної шкоди, то позивачкою не представлено суду доказів
спричинення такої шкоди діями відповідачки, тому в цій частині позовних вимог
слід відмовити.

На підставі
наведеного, у відповідності до ст. ст. 321, 346, п.2 ч.1 ст. 377, ч.1 ст. 1167
Цивільного кодексу України, п. п. 3.7.5, 3.7.6 Правил користування приміщеннями
житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою
Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.92 р.. ст. 125 Земельного Кодексу
України від 25.10.2001 року, ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, керуючись ст. ст.
213-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про зобов'язання усунути перешкоди у вільному доступі до будинку,
шляхом знесення сараю та хвіртки, відшкодування моральної шкоди задовольнити
частково.

Зобов'язати
ОСОБА_1 (жительку АДРЕСА_1) знести хвіртку, встановлену нею до кута будинку по
АДРЕСА_1, власником якого єОСОБА_3, для вільного доступу до будинку.

В решті вимог в
позові відмовити.

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення строку подачі заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. В разі подачі
заяви про апеляційне оскарження рішення суду, але апеляційна скарга не була
подана в строк, рішення набирає законної сили після закінчення цього строку.

Заяву про
апеляційне оскарження рішення суду до апеляційного суду області може бути
подано протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна
скарга на рішення суду подається протягом 20 днів після подачі заяви про
апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне
оскарження та апеляційна скарга подається через Івано-Франківській міський суд.