АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-648 / 2007 року                                     Головуючий
Суддя-доповідач: Гасій Ю.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

2007 року березня
місяця    „ 5 "    дня                                                            м.  Полтава

Колегія   судців
судової   палати   з   цивільних   справ
апеляційного   суду

Полтавської
області в складі:

Головуючого : Гасія Ю.В.

Суддів : Обідіної
О.І.,  Дорош А.І.

при секретарі:
Рибак О.О.

розглянула у
відкритому судовому засіданні в м.
Полтаві цивільну справу за

апеляційною  скаргою ОСОБА_1  -  представника
позивачки

ОСОБА_2

на рішення
Полтавського районного суду Полтавської області від 23 січня

2007 року

по справі  за
позовом  ОСОБА_2  до
ОСОБА_3,     ОСОБА_4,     ОСОБА_5 про стягнення майнової та
моральної шкоди.

Колегія   суддів,
заслухавши   доповідь
судді-доповідача  апеляційного
суду, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Полтавського районного суду
Полтавської області від 23 січня 2007 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  ОСОБА_5 про стягнення майнової та моральної
шкоди,  відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 -
представник позивачки ОСОБА_2 прохає рішення місцевого суду від 23 січня 2007 року скасувати з
тих підстав,  що рішення постановлено з
порушенням норм матеріального права,  та
направити справу на новий розгляд або постановити нове по суті позовних вимог.

Перевіривши
матеріали справи,  доводи апеляційної
скарги,  колегія суддів вважає,  що вона підлягає відхиленню.

Відповідно
до ч.1 ст. 308 ЦПК України,  апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального
і процесуального права.

Як
вбачається з матеріалів справи,
встановлено в суді першої інстанції і не заперечується сторонами ОСОБА_1
звернулася в суд з позовом до

2

ОСОБА_3,  ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 про стягнення майнової та моральної шкоди,  прохала стягнути з відповідачів солідарно 2000 грн матеріальної
шкоди та 100 000 грн
моральної шкоди.

Вказувала,  що 19
червня 1999 року
близько 13 год.
ОСОБА_3,  керуючи
автомобілем ВАЗ 2107 д.н.з. НОМЕР_1,  що належитьОСОБА_4 ,  і,
рухаючись по авто дорозі «Лубни-Лохвиця»
в районі 43-го км,  перебуваючи в стані
алкогольного сп'яніння,  допустив виїзд
за межі догоги,  де автомобіль
перекинувся декілька разів,  внаслідок чого
її мати ОСОБА_6 отримала смертельну травму,
а вона сама,  її батько ОСОБА_7 та
ОСОБА_5 отримали легкі тілесні ушкодження. Зазначала,  що ДТП
сталося через те,  що ОСОБА_4  передав належний йому автомобіль
ОСОБА_3,  який перебував у нетверезому
стані; ОСОБА_5,  що сидів поруч з водієм
і перебував у нетверезому стані,  на
великій швидкості схопив кермо,
внаслідок чого автомобіль з правої частини дороги переїхав на ліву,  далі - в кювет і декілька разів перевернувся.
По даному факту була порушена кримінальна справа,  яка постановою слідчого СВ Лохвицького РВ
УМВС України в Полтавській області від ЗО серпня 1999 року закрита на підставі
п.4  ст. 6 КПК України,   ст. 1 п. «б» Закону України «Про амністію»
від 16 липня 1999 року. Вказувала,  що
внаслідок спільних дій відповідачів,  що
стали причиною смерті матері,  їй
заподіяна матеріальна і моральна шкода.

Під час
розгляду справи позивач неодноразово змінювала та доповнювала позовні
вимоги,  остаточно просила стягнути з
відповідачів солідарно 6500 грн. за встановлення пам'ятника,  2000 грн. витрат на поховання,  32 283, 19 грн. щомісячних виплат,  пов'язаних з втратою годувальника в розмірі
прожиткового мінімуму за 2000-2006 pp.; стягувати
щомісячно платежі,  пов'язані з втратою
годувальника,  в розмірі прожиткового
мінімуму до 2009 p.; стягнути 150 000 грн моральної шкоди,  за втрату матері,  заподіяння їй самій тілесних ушкоджень;
зобов'язати повернути в натурі спортивний костюм та жіночі босоніжки,  а також понесені нею судові витрати по
справі: 40 грн. - вартість квитка з Полтави до Лохвиці та 800 грн. за послуги
адвоката; а всього - 191 583 грн. 19 коп.

При
цьому суд дійшов до вірного висновку про те,
що обставини дорожньо-транспортної пригоди 19 червня 1999 року та її
наслідки призвели до виникнення правовідносин,
пов'язаних з відшкодуванням шкоди,
які регулюються главою 40
ЦПК України (в редакції 1963
року).

Крім
того,  суд першої інстанції правильно
посилався на  ст.  ст. 456 і 457 даної глави,  які
зазначають коло осіб,  що мають право на
відшкодування шкоди в разі смерті потерпілого.

Колегія
суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з тих підстав,  що відповідно до норм  ст. 71 ЦК
України (в редакції 1963
року),  загальний строк для захисту
права за позовом особи,  право якої
порушено,  встановлювався у три роки.

З
моменту виникнення права на відшкодування заподіяння шкоди,  тобто з 20
червня 1999 року,  по зазначеним вище правовідносинам почав
перебігати строк позовної давності,  в силу
ст. 76 ЦК України (в редакції 1963
року).

При цьому,  до 19
червня 2002 року - дати спливу
строку позовної давності,  законний
представник позивачки - її
батько ОСОБА_8,  на

3

підставі
ст.  11
ЦК України (в редакції 1963
року) та  ст.  101
ЦПК України (в редакції 1963
року з послідуючими змінами),  мав надані
законом повноваження для звернення до суду особисто,  в інтересах доньки,  за захистом права,  яке порушено,
або уповноважити на це третю особу.

В
судовому засіданні встановлені обставини наявності між ОСОБА_8 і
ОСОБА_3правовідносин,  згідно яким батько
позивачки обрав спосіб відшкодування шкоди у вигляді отримання від Луценка
допомоги у проведенні поховання дружини,
поминальних днів,  грошових сум,  отримання продуктів харчування протягом 1999-2000 років (а.с. 110, 112, 113, 114).

Зазначені
обставини позивачка ОСОБА_1,  її
представник не заперечували,  доводи
апеляційної скарги їх також не спростовують.

В червні
2002 року
законний представник позивачки звернувся в суд з позовом про відшкодування
шкоди,  однак ухвалою судді,  яка вступила в законну силу 13 липня 2002 року,  в прийнятті позову ОСОБА_8 було відмовлено з
підстав непідсудності справи відповідному суду першої інстанції.

Тому
згідно ч.4  ст. 79 ЦК (в редакції 1963 року) зазначені
дії законного представника позивачки ОСОБА_1 не переривали перебігу строку
позовної давності.

До
досягнення позивачкою повноліття (24
травня 2004 року),  її законний представник мав право звернутися
в суд за захистом прав ОСОБА_1,  однак
був умисно позивачкою позбавлений життя 11
грудня 2003 року,  за що вона відбуває покарання,  відповідно до вироку суду,  який набрав законної сили,  пов'язане з позбавленням волі.

В
зв'язку з цим,  колегія суддів не вбачає
підстав вважати,  що ОСОБА_1 з поважних
причин пропустила строк звернення до суду.

За таких
обставин,  приймаючи до уваги відсутність
в апеляційній скарзі доводів,  які б
спростовували висновки рішення суду першої інстанції,  вірне застосування судом норм цивільного
законодавства в редакції 1963
та 2003 років,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає
відхиленню,  а рішення суду залишенню без
змін.

Керуючись  ст.
ст.  303,
307,  308 ЦПК
України,  колегія суддів,  -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргуОСОБА_1 - представника позивачки ОСОБА_2 відхилити,  а рішення Полтавського районного суду
Полтавської області від 23 січня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути
оскаржена протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України.