АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем  України

25 квітня 2007
року апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого
- судді:                   Франовської
К.С.

суддів :                                         Жизневської
А.В.

Товянської О.В.

при секретарі
судового

засідання:                                     Забеліній
О.О.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляцій­ну скаргу
акціонерного товариства закритого типу «Коростенський фарфор» (да­лі - АТЗТ
«Коростенський фарфор»)

на рішення
Коростенського міськрайонного суду від 26
грудня 2006 року

у цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до АТЗТ «Корос­тенський фарфор» про стягнення
заробітної плати за час вимушеного простою, -

Встановив:

У травні 2005р.
позивач звернулася до суду з вказаним позовом. На підставі ст.113 КЗпП України
просила стягнути з відповідача на її користь 2082,08грн. за час вимушеного
простою, що мав місце не з її вини. Зазначала, що перебувала у відпустці без
збереження зарплати у 2003р. -
125 днів, у 2004р. - 130
днів, у 2005 р. - 9 днів. Вважає, що
таке суперечить трудовому законодавству, оскільки фактично мав місце простій,
який повинен бути оплачений у встановленому порядку.

Рішенням
Коростенського міськрайонного суду від 26
грудня 2006р. по­зов задоволено частково. Стягнуто з АТЗТ «Коростенський
фарфор» на користь ОСОБА_1 936
грн зарплати за час вимушеного простою без вирахування пода­тків та
загальнообов'язкових платежів, на користь держави мито в сумі 51 грн. та витрати
на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн.

В апеляційній
скарзі ставиться питання про скасування рішення та ухвален­ня нового про
відмову в задоволенні позову за безпідставністю. Судом порушено норми
матеріального та процесуального права. Зокрема, суд не дав оцінки тому факту,
що позивач переведена на неповний робочий тиждень з неповним робочим днем з її
згоди, про що є відповідна заява. Не враховано положення ст.32 КЗпП України
щодо прав власника проводити заходи по зміні організації виробництва і праці.
Крім того, позивач пропустила встановлений ст.233 КзПП України строк звернення
до суду.

Апеляційна
скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи
частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з по­ложень ст. 56 КзПП України,
вважаючи, що на підприємстві був простій не з вини працівників, оскільки всі
вони та підрозділи переводилися на неповний робочий день при неповному тижні за
відсутності добровільної угоди.

Однак, такий
висновок суду є помилковим.

Справа № 22ц/882                                                     Головуючий
у суді 1-ї інстанції
Лешко С.М.

Категорія   41                                                              Суддя-доповідач
Товянська О.В.

2

З матеріалів
справи вбачається, що відповідно до заяв, ОСОБА_1 (а.с.17, 26) знаходилась у
відпустці без збереження заробітної плати з 08.01.2003 р. по 13.01.2003
р. та з 26.12.2003 р. по 12.01.2004 р., про що
видавалися накази № 168 від 18.12.2002 р. та № 150 від 17.12.2003 р. (а.с. 18-19,27-28). Вказані накази
не оскаржувалися .

За наказом № 109-К від
10.04.2003р. (а.с.21-22) всіх працівників, в т.ч. і ОСОБА_1,
було переведено на неповний робочий день при неповному робочо­му тижні, про
що її було попереджено за два місяці. З 01.09.2003
року за наказом від 26.08.2003
р. № 168К
(а.с.24) всіх працівників переведено на нормальну трива­лість робочого часу.

Введення
тимчасово неповного робочого часу на даному підприємстві пе­редбачено і п.2.1
розділу 2 колективного
договору підприємства і обумовлюється випадками зменшення обсягів виробництва,
втратою ринків збуту, важким фінан­совим становищем, які не залежать від
адміністрації підприємства (а.с.44).

Наказом № 101-К від
21.04.2004р. знову запроваджено неповний робочий час. Проти цього не
заперечували працівники, які були ознайомлені із вказаним на­казом, що
підтверджено матеріалами справи. Наказ позивачем не оскаржувався.

Виходячи із
змісту ст.56 КЗпП, тривалість неповного робочого часу не об­межується, і може
встановлюватися як шляхом зменшення тривалості щоденної роботи, так і
зменшенням щоденної роботи при неповному робочому тижні. Робота на умовах
неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових
прав працівників.

Згідно роз'яснень
Державного департаменту нагляду за додержанням зако­нодавства про працю
Міністерства праці та соціальної політики України № 10-171 від 15.02.2001 року
за наявності змін в організації виробництва і праці, як вона пе­редбачена ст.32
КЗпП України, може бути встановлено неповний робочий час за ініціативою
роботодавців. У цьому випадку у разі незгоди працівника на продов­ження роботи
в нових умовах трудовий договір припиняється.

Вказані
позивачкою періоди, в які вона не працювала не знайшли підтвер­дження у
судовому засіданні, як і періоди простою, її доводи спростовуються ви­щевказаними
наказами та табелями обліку її робочого часу (а.с. 11-13), проти яких вона
не заперечувала, і у встановленому порядку не оскаржувала. Крім цього, суду не
надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 виходила на роботу у вказані
періоди, але її не забезпечували роботою, і що вона про це попереджала власника
або уповноважений орган.

За таких
обставин позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними. Висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам справи, тому рішення підлягає скасуванню
із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись
ст.ст.307,309,313-314,316
ЦПК України, апеляційний   суд, -

Вирішив:

Апеляційну
скаргу ЗАТ «АТЗТ «Коростенський фарфор» задовольнити.

Рішення
Коростенського міськрайонного суду від 26
грудня 2006 року
скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за
безпідставністю.

Рішення набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскар­жене в касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили рішенням апеляційного суду.