Справа № 22-2531                  Головуючий у 1 інстанції -
2007 рік                                     Доповідач -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ України.

19 грудня 2007
року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого -
Шахової О.В.

суддів Слюсар Т.
А..Побірченко Т.І.,

при секретарі
Рицькій Н.І.

розглянула в
відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційними

скаргами  КП „Служба замовників житлово-комунальних
послуг" Оболонського району

в м. Києві та
ОСОБА_1,ОСОБА_2

на рішення
Оболонського районного суду м. Києва від 5 грудня 2006 року

в справі за
позовом ОСОБА_3 до Оболонської районної у м. Києві

державної
адміністрації, КП „Служба замовників житлово-комунальних послуг"

Оболонського
району у м. Києві, треті особи ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання п.17 розпорядження
про приватизацію житлового фонду та

свідоцтва про
право власності на квартиру в частині належної квартири власникам в

рівних долях,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2004
року ОСОБА_3. звернувся
до суду з даним позовом, в якому зазначав, що в 2000 році він разом з дружиною ОСОБА_4. звернулися до
органу приватизації за місцем свого проживання - Державного комунального
управління житлового господарства Мінського району м. Києва з заявою про
приватизацію однокімнатної квартири АДРЕСА_1 у м. Києві та мали намір
приватизувати квартиру у спільну сумісну власність, щоб унеможливити відчуження
частини квартири без їх спільної згоди.

ІНФОРМАЦІЯ_1
його дружина померла і йому стало відомо, що дружина розпорядилась своєю
часткою квартири самостійно та без його відома та згоди подарувала 12 частину
квартири ОСОБА_2. Та ОСОБА_1

Оскільки про
зазначені обставини та про те що квартира була приватизована по 12 частині з
померлою дружиною у спільній частковій власності, а не у спільній сумісній та
оскільки про ці обставини йому стало відомо лише в червні 2004 року позивач
просив поновити йому строк позовної давності та визнати частково недійсним
розпорядження Державного комунального управління житлового господарства у
Мінському районі в м. Києві від 13 квітня 2000 року № 1889 та свідоцтво про
право власності про передачу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 у м. Києві.

Справа
розглядалась судами неодноразово і до участі в справі в якості третіх осіб
залучені ОСОБА_1. та ОСОБА_2. (а.с.138).

Останнім рішенням
Оболонського районного суду м. Києва від 5 грудня 2006 року позов задоволено.

Не погодившись з
рішенням суду КП „Служба замовників житлово-комунальних послуг"
Оболонського району в м. Києві та треті особи ОСОБА_1., ОСОБА_2. подали
апеляційні скарги і просять його як незаконне та необґрунтоване скасувати та
ухвалити нове про відмову ОСОБА_3. в позові, посилаючись на те, що висновки
суду не відповідають обставинам справи та зроблені на порушення норм
процесуального та матеріального права.

Заслухавши
доповідь судді Шахової О.В.,
пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_3. та визнаючи частково недійсним свідоцтво про право
власності на спірну квартиру від 13 квітня 2000 року суд виходив з того, що
посилання в свідоцтві про передачу квартири у спільну сумісну власність в
рівних долях, суперечить п.17 розпорядження органу приватизації, в якому
вказано, що квартира передається позивачу та його дружині у спільну сумісну
власність.

Проте таких
висновків суд дійшов на порушення процесуального права та не вірне застосування
матеріального права, у зв*язку з чим рішення суду не можна визнати законним та
обґрунтованим.

Згідно ст.  309 ЦПК України рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в разі неповного з*ясування
судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків
суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального права.

Як вбачається 12
квітня 2000 року ОСОБА_3.
разом з дружиною ОСОБА_4.
звернулись до відділу приватизації ДКУ житлового господарства Мінського району
м. Києва з заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 у м. Києві та вказали, що
при оформлені квартири у спільну часткову власність передбачити розподіл частки
власності між членами сім,ї в рівних долях (а.с.27).

13 квітня 2000
року розпорядженням №1889 органу приватизації ДКУ житлового господарства
Мінського району м. Києва прохання подружжя ОСОБА_3 задоволено та передано вказану квартиру у їх спільну
сумісну власність (а.с.5-6).

В цей же день,
13 квітня 2000 року, видано свідоцтво про право власності на житло, в якому
зазначено, що квартира АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних долях (а.с.9).

27 липня 2000
року ОСОБА_4. подарувала
12 частину квартири ОСОБА_2. та ОСОБА_1 (а.с.104).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4. померла
(а.с.171).

Вважаючи, що
договір дарування квартири є незаконним ОСОБА_3.
в серпні 2003 року звертався до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Одинадцятої
Київської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування
спірної квартири недійсним.

Рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2004 року ОСОБА_3. в задоволені
зазначеного позову відмовлено та встановлено, що відповідно до ст.  3 Закону України «Про приватизацію державного
житлового фонду» ОСОБА_3.
та ОСОБА_4. отримали спірну квартиру у спільну сумісну власність
визначені державою рівні

частки в квартирі, тому 12 частка зазначеної квартири не
може бути спільною сумісною власністю подружжя, а є частковою власністю кожного
з них (а.с.10).

Згідно ст.  14 ЦПК України судові рішення, що набрали
законної сили обов*язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб
та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Таким чином,
наведене свідчить про те, що порушень при проведені приватизації квартири
АДРЕСА_1 у м. Києві допущено не було і спірна квартира належала ОСОБА_3. та
його померлій дружині ОСОБА_4. на праві спільної часткової власності, а відтак
кожний з них мав право розпоряджатись своєю часткою на свій розсуд.

На вимогу
ст.  60 ЦПК України позивач не надав
доказів на підтвердження того, що між ним та дружиною при приватизації квартири
існувала домовленість про отримання квартири в спільну сумісну власність.

З огляду на
викладене рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та
обґрунтованим і воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про
відмову ОСОБА_3. в задоволені позову.

Керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И ЛА :

Апеляційні
скарги КП „Служба замовників житлово-комунальних послуг" Оболонського
району в м. Києві та ОСОБА_1,ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Оболонського районного суду м. Києва від 5 грудня 2006 року скасувати та
ухвалити нове про відмову ОСОБА_3 в задоволені позову до Оболонської районної у
м. Києві державної адміністрації, КП „Служба замовників житлово-комунальних
послуг" Оболонського району у м. Києві, треті особи ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання п.17 розпорядження про приватизацію житлового фонду та свідоцтва про
право власності на квартиру в частині належної квартири власникам в рівних
долях.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.