Справа № 22-2896-2007 р.                                   Головуючий
1 інстанції Стиран В.В.
Категорія 21                                                                   Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2007 р.                                                         Апеляційний
суд Донецької області

в складі:

головуючого -
судді Ювченко Л.П., суддів: Жданової B.C.,
Азевича В.Б., при секретарі Тума О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за апеляційною скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в Калінінському районі м. Горлівка Донецької області

на рішення Калінінського районного суду м. Горлівка
Донецької області від 17 листопада 2006 р. по справі за позовом ОСОБА_1до
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в Калінінському
районі м. Горлівка Донецької області про відшкодування моральної шкоди,
заподіяної внаслідок виробничої травми,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2006 року позивач звернувся з вказаним позовом до суду. Він
посилався на те, що 16.04.2003 року, при виконанні трудових обов'язків на шахті
„Олександр - Захід" ДП „Артемвугілля", з ним стався нещасний випадок
на виробництві, в результаті якого він отримав гостру черепно-мозкову травму.
Висновком МСЕК від 18.08.2003 р. йому вперше встановлена стійка втрата
професійної працездатності 60 % в зв'язку з даним трудовим каліцтвом та третя
група інвалідності з наступним переоглядом. При переоглядах МСЕК від 04.10.2004
р. та 23.10.2006 р. ступень втрати працездатності та група інвалідності
підтверджені.

Внаслідок погіршення стану здоров'я у зв'язку з виробничою травмою йому
заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичних стражданнях, порушенні
нормальних життєвих зв'язків, негативних наслідках, які потребують від нього додаткових
зусиль для організації свого життя, що викликає у позивача моральні страждання.
Просив стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди грошову
компенсацію в сумі 70 000 грн.

Рішенням
Калінінського районного суду м. Горлівка Донецької області  від

17  листопада 2006 р. позов задоволено частково,
на користь позивача з відділення

виконавчої
дирекції Фонду на   відшкодування
моральної шкоди стягнуто 30 000 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення
суду та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач
посилався на те, що відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України „Про Державний
бюджет України на 2006 рік", призупинено на 2006 рік дію: абзацу 4
статті  1
( в частині відшкодування

2

моральної
шкоди застрахованим і членам їх сімей), п. п "є" п.1 ч. 1 ст. 21, ч.
3 ст. 28 та ч. 4 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності". Тому у суду не було
законних підстав для стягнення суми моральної шкоди.

Окрім того, відповідач вважає, що в даному випадку слід застосовувати норми
ст. 237-1 КЗпП України. Встановлення факту моральної шкоди можливо лише
висновком відповідної МСЕК , але суд відмовив у проведені експертизи. Таким
чином, не думку відповідача, позивач не надав суду доказів того, що йому
заподіяна моральна шкода. Фондом позивачу провадяться інші виплати, та законом
передбачено надання послуг, що на думку апелянта компенсує шкоду, завдану
здоров'ю.

Фонд також вважає, що позивачем пропущений тримісячний строк на звернення
до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, та загальний строк позовної
давності, встановлений ст. 257 ЦК
України.

Представник
фонду підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник
позивача просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши судцю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши
матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга
відділення виконавчої дирекції Фонду підлягає частковому задоволенню, а рішення
зміні з наступних підстав.

Згідно зі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставою для зміни рішення суду є
невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглядаючи справу по суті, суд обґрунтовано виходив з того, що
правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної
шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва, регулюються Законом України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" від 23 вересня 1999 p., згідно з п. п.
"є" п.1 ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 28 якого, у разі настання страхового
випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку
зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності
факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять будь-яких інших
додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди.

По справі встановлено, що 16.04.2003 року, при виконанні трудових
обов'язків на шахті „Олександр - Захід" ДП „Артемвугілля", з
позивачем стався нещасний випадок на виробництві, в результаті якого він
отримав гостру черепно-мозкову травму. Висновком МСЕК від 18.08.2003 р. йому
вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності 60 % в зв'язку з
даним трудовим каліцтвом та третя група інвалідності з наступним переоглядом.
При переоглядах МСЕК від 04.10.2004 р. та 23.10.2006 р. ступень втрати
працездатності та група інвалідності підтверджені.

Тобто суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що позивачу внаслідок
трудового каліцтва заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних
стражданнях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, що порушило його нормальні
життєві зв'язки, та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого
життя.

Даний висновок суду відповідає роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, які викладені в постанові від 31 березня 1995 р. № 4 „
Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової)
шкоди" ( п.З), та рішенню Конституційного Суду України від 27 січня 2004
р. по справі №1-9/2004, який зазначив, що положення частини 3 статті 34 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання,  які спричинили втрату  працездатності" треба розуміти

3

як
визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва,
в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної
працездатності.

В зв'язку з чим, суд не може погодитися з доводами апелянта про відсутність
підстав для відшкодування моральної шкоди.

Суд не може прийняти до уваги доводи апелянта відносно
того, що моральна шкода не повинна відшкодовуватися в зв'язку з тим, що законом
України „Про Державний бюджет на 2006 рік" зупинена дія статей, які
регулюють відшкодування моральною шкоди застрахованим особам, з наступних
підстав. Зупинення дій зазначених вище статей Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" не звільняє відповідача від обов'язку відшкодування моральної
шкоди застрахованій особі, оскільки страховий випадок стався до набрання
чинності Закону України „Про державний бюджет України на 2006 рік".
Правовідносини між позивачем та Фондом не є трудовими, загальний строк позовної
давності на них не поширюється, згідно зі ст. 268 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу встановлена втрата професійної
працездатності, в зв'язку з чим суд обґрунтовано, виходив з положень ст.21 та
ст.34 даного Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" та дійшов висновку про наявність
факту заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок трудового каліцтва, в
зв'язку з чим стягнув на її відшкодування з відповідача грошову компенсацію.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував стан здоров'я позивача, а
саме, що він на 60 % втратив професійну працездатність, та визначив розмір
моральної шкоди в сумі 30 000 грн.

Але апеляційний суд вважає неможливим погодитися з розміром компенсації
моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, бо він не відповідає
характеру, ступеню та тривалості моральних страждань, яких зазнав позивач. Як
вбачається з матеріалів справи, процент втрати працездатності позивачу
встановлений з наступним переоглядом. Враховуючи ці обставини, а також характер
та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість,
наслідки отриманого професійного захворювання, апеляційний суд вважає, що з
відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди необхідно
стягнути 18 000 грн.

При цьому суд
керується засадами розумності та справедливості.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам процесуального права та
правильно застосовано норми матеріального права, і підлягає зміні лише в
частині визначення розміру заподіяної моральної шкоди.

Підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не
має.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. З, 309 ч. 1 п. 3, 314 ч.2, 316 ЦПК
України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в Калінінському районі м. Горлівка Донецької області задовольнити
частково.

Рішення Калінінського районного суду м. Горлівка суду
Донецької області від 17 листопада 2006 року змінити. Стягнути з відділення
виконавчої дирекції Фонду

4

соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в Калінінському районі м. Горлівка Донецької області на користь
ОСОБА_1на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок трудового
каліцтва, 18 000 (вісімнадцять тисяч) гривень.

В іншій частині
рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту
його проголошення, але може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги
протягом двох місяців з дня набрання законної сили безпосередньо до Верховного
Суду України.