АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем  України

25 квітня 2007
року

Апеляційний суд
Житомирської області в складі:

головуючого - судді                     Франовської К.С.

суддів                                            Жизневської
А.В.

Товянської О.В.

при секретарі
судового

засідання                                      Забеліній
О.О.

з участю

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ЗАТ
«АТЗТ «Коростенський фарфор» на рішення Коростенського міськрайонного суду від 26 грудня 2006 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ «АТЗТ «Коростенський фарфор» про стягнення
заробітної плати за час вимушеного простою, -

Встановив:

У травні 2005 року позивач
звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача
на її користь 2057 грн. 76 коп. за час
вимушеного простою , який мав
місце не з її вини, з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України. Зазначала, що
перебувала у відпустці без збереження зарплати у 2003 році -
90 днів, у 2004 році - 81 день, в 2005 році - 50 днів. Вважає, що
таке суперечить трудовому законодавству, оскільки фактично мав місце простой, який повинен
бути оплачений у встановленому порядку.

Рішенням
Коростенського міськрайонного суду від 26
грудня 2006 року
позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з АТЗТ «Коростенський фарфор» на
користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 1242 грн. без
вирахування податків та загальнообов'язкових платежів та на користь держави
державне мито в сумі 51 грн. та
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн.

В апеляційній
скарзі апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове
про відмову в задоволенні позовних вимог за безпідставністю,    посилаючись    порушення
судом    першої    інстанції
норм

Справа № 22ц/883                                                     Головуючий
у суді 1-ї
інстанції Лешко С.М.

Категорія   41                                                              Суддя-доповідач
Франовська К.С.

2

матеріального та
процесуального права. Зокрема, зазначає апелянт, суд не дав оцінки тому факту,
що позивач переведена на неповний робочий тиждень з неповним робочим днем, і з
її згоди, про що є відповідна заява, та не врахував положень ст.32 КзПП України
щодо прав власника проводити заходи по зміні організації виробництва і праці.
Крім того, на думку апелянта, позивач пропустила встановлений ст.233 КзПП
України строк звернення до суду.

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи
частково вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з положень ст. 56 КзПП України , вважаючи, що на
підприємстві був простой
не з вини працівників, оскільки всі вони та підрозділи переводилися на
неповний робочий день при неповному тижні, за відсутності добровільної угоди.

Однак, такий
висновок суду є помилковим.

З матеріалів
справи вбачається, що відповідно до заяв ОСОБА_1 (а.с. 19,28), вона знаходилась
у відпустці без збереження заробітної плати з 02.01.2003 р. по 16.01.2003
р. та з 30.12.2003 р. по 14.01.2004 p., про що
видавалися накази № 168 від 18.12.2002 р. та № 150 від 17.12.2003 р. (а.с 20-21,29-30). Вказані накази
не оскаржувалися .

За наказом № 89К від 28.03.2003 року (а.с.23)
працівників підприємства, в тому числі і ОСОБА_1, було переведено на неповний
робочий день при неповному робочому тижні, про що її було попереджено за два
місяці. З 01.09.2003 року за
наказом від 26.08.2003 р. № 168К (а.с.26)
всіх працівників підприємства переведено на нормальну тривалість робочого часу.

Введення
тимчасово неповного робочого часу на даному підприємстві передбачено і п.2.1
розділу 2 колективного
договору підприємства і обумовлюється випадками зменшення обсягів виробництва,
втратою ринків збуту, важким фінансовим становищем, які не залежать від
адміністрації підприємства (а.с.45).

Наказом № 101-К від 21.04.2004 року знову
запроваджено неповний робочий час. Проти цього не заперечували працівники
підприємства, які були ознайомлені із вказаним наказом, що підтверджено
матеріалами справи. Наказ позивачем не оскаржувався.

Виходячи із
змісту ст.56 КЗпП, тривалість неповного робочого часу не обмежується, і може
встановлюватися як шляхом зменшення тривалості щоденної роботи, так і
зменшенням щоденної роботи при неповному робочому тижні. Робота на умовах
неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових
прав працівників.

Згідно
роз'яснень Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про
працю Міністерства праці та соціальної політики України № 10-171 від 15.02.2001
року за наявності змін в організації виробництва і праці, як вона передбачена
ст.32 КЗпП України, може бути встановлено неповний робочий час за ініціативою
роботодавців. У цьому випадку у разі незгоди працівника на продовження роботи в
нових умовах трудовий договір припиняється.

Вказані
позивачкою періоди, в які вона не працювала не знайшли підтвердження у судовому
засіданні, як і періоди простою, її доводи спростовуються вищевказаними
наказами та табелями обліку її робочого часу (а.с. 13-15), проти яких вона
не заперечувала, і у встановленому порядку не оскаржувала. Крім цього, суду не
надано доказів на підтвердження того, що

3

ОСОБА_1   виходила на роботу у вказані періоди, але її
не забезпечували роботою, і що вона про це попереджала власника або
уповноважений орган.

За таких обставин
позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними. Висновки суду першої інстанції не
відповідають обставинам справи, тому рішення підлягає скасуванню із ухваленням
нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.
ст. 303-304, 307, 309,
313-314, 316 ЦПК України, апеляційний
суд, -

Вирішив:

Апеляційну
скаргу ЗАТ «АТЗТ «Коростенський фарфор» задовольнити. Рішення
Коростенського  міськрайонного суду  від 26 грудня 2006 року

скасувати,   ухваливши
нове   рішення   про
відмову   у   задоволенні
позову ОСОБА_1  за
безпідставністю.

Рішення набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили рішенням апеляційного суду.