Справа-22-2440-2007 р.                                                  Головуючий
у 1 інстанції : Божко В.П.
Категорія: 30                                                                      Доповідач: Кіянова С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 березня 2007 року                              Апеляційний
суд Донецької області

в складі:
головуючого - судді                             Новодворської
О.І.

суддів                                                     Кіянової
СВ., Сукманової
Н.В.

при
секретарі                                         Писаревій
Ю.Г.

за
участю представника позивача       Низамієвій
Е.І.

та
представника третьої особи             Кучер
Л.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою генерального директора ВАТ "Артемівський завод по обробці
кольорових металів" на рішення Артемівського міськрайонного суду від 20
грудня 2006 року за позовом ВАТ "Артемівський завод по обробці кольорових
металів" до ОСОБА_1,ОСОБА_2 і неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа -
Управління молодіжної політики та у справах неповнолітніх Артемівської міської
ради про виселення з гуртожитку,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 20.12.2006
р. відмовлено у задоволенні позову ВАТ "Артемівський завод по обробці
кольорових металів" до ОСОБА_1,ОСОБА_2 і неповнолітнього ОСОБА_3, третя
особа - Управління молодіжної політики та у справах неповнолітніх Артемівської
міської ради про виселення з гуртожитку в зв"язку з безпідставністю вимог.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення
суду і ухвалити нове рішення про задоволення його вимог, оскільки судом першої
інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права, не
враховано, що згідно Примірного положення про гуртожитки від 3.06.1986 року
жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації
підприємства та відповідного профкому, на підставі якого надається ордер, і він
є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, в зв"язку з чим
договір найму між сторонами, укладений 31.05.2004 р. в порушення вимог
закону. Не враховано, що гуртожитки призначаються для проживання у період
роботи або навчання, але ж ні один з відповідачів не працює і не навчається на
території міста Артемівська, кімната в гуртожитку є лише місцем перебування
відповідачів, а не місцем проживання, приміщення гуртожитку використовується
ними для схову своїх речей, фактично більшість часу вони проживають в м.Москві,
а неповнолітній ОСОБА_3 навчається у школі м.Москви. Просили виселити
відповідачів з кімнати в гуртожитку на підставі ст.. 116 ч. 1 ЖК України.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав
доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити.

Представник третьої особи просив врахувати, що неповнолітня дитина у випадку
виселення з гуртожитку залишиться без місця проживання, що не можна допустити.

Відповідачі та їх представник, будучи належним чином
повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не
з"явилися, надали заяви з проханням слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивача слід відхилити, а
рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно встановив
правовідносини, які виникли між сторонами і закон їх регулює.

При
розгляді справи суд першої інстанції встановив, що згідно рішення виконкому
Артемівської міської ради від 2.01.1985 року гуртожиток по АДРЕСА_3було
передано на баланс позивачу. Згідно ордеру №275 від 30.01.1990 року, виданого
адміністрацією підприємства на підставі спільного рішення з профкомом, ОСОБА_4,
та членам його сім"ї -дружині ОСОБА_2та донькиОСОБА_1була виділена кімната
АДРЕСА_1 у вказаному гуртожитку. Подружжя ОСОБА_2знаходиться в зареєстрованому
шлюбі з 11.07.1986 року до

2

теперішнього
часу.ОСОБА_4 працював на вказаному підприємстві з 1.08.1989 року до 20.06.1995
року і був звільнений за власним бажанням. З 11.07.1995 рокуОСОБА_4 проживає та
зареєстрований вАДРЕСА_2 від 5.05.1998 р. ОСОБА_2, яка працювала у
тролейбусному управлінні мАртемівська було виділено кімнатуНОМЕР_1 площею 18
кв.м. у вказаному гуртожитку разом з сім"єю донькою ОСОБА_1 та онуком
ОСОБА_3, 1992 року народження., ордером №982 від 5.06.2003 року сім"ї
ОСОБА_2 була виділена кімната НОМЕР_1вказаного гуртожитку площею 30 кв.м.,
тобто збільшена. 31.05.2004 року між сторонами було укладено договір найму
житла, згідно якого наймач приймає у тимчасове платне користування жиле
приміщення у гуртожитку поАДРЕСА_3. Позивачем не заявлялися вимоги про визнання
вказаного договору недійсним. Між тим, згідно п.1.3 зазначеного договору як
виключення, жиле приміщення може бути надано наймачу або членам його сім'ї, які
не знаходяться в трудових відносинах з заводом, тобто відповідачі вселилися у
спірну кімнату на підставі ордеру від 5.05.1998 року, зареєстровані за місцем
проживання, строк договору найму встановлено до червня 2009 року. Доводи
позивача про те, що відповідачі використовують вказану кімнату у гуртожитку не
за призначенням, необгрунтовані, оскільки вони її підтримують у належному стані
і заборгованості по оплаті комунальних послуг не мають.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованного висновку про те,
що підстав зазначених у ст.116 ч.1 ЖК України для виселення відповідачів з
гуртожитку нема.

Згідно ст.127 ЖК України для проживання робітників,
службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або
навчання можуть використовуватися гуртожитки.

Як встановлено, будинок поАДРЕСА_3 дійсно має статус гуртожитку згідно
рішення виконкому Артемівської міської ради від 2.01.1985 року (а.с.19).

Відповідно до ст.128 ч.2 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за
спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу
кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового
комітету.

Згідно ордеру № ордеру №275 від 30.01.1990 року, виданого адміністрацією
підприємства на підставі спільного рішення з профкомом, ОСОБА_4, та членам його
сім"ї -дружині ОСОБА_2 та доньки ОСОБА_1була виділена кімната АДРЕСА_1 у
вказаному гуртожитку. Потім згідно ордера №836 від 5.05.1998 р. відповідачів у
складі 3 осіб було переселено до кімнати НОМЕР_1 площею 18 кв.м. у вказаному
гуртожитку. Згідно ордеру № 982 від 5.06.2003 року сім"ї ОСОБА_2 була
виділена кімнатаНОМЕР_1 у тому ж гуртожитку площею 30 кв.м. (секція) (а.с.6-9).
При таких обставинах суд першої інстанції дійшов обгрунтованного висновку про
те, що відповідачів було вселено у гуртожиток відповідно до вимог житлового
законодавства.

Відповідно до ст.116 ч.1 ЖК України якщо наймач, члени
його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням,
або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять
неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення
винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Але, доказів для виселення відповідачів саме з зазначених підстав позивачем
не було надано суду. Тому висновки суду першої інстанції з цього приводу
обґрунтовані і доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків
суду.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу
і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Керуючись
ст..307 ч.1 п.1, 308 п.1, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу генерального директора ВАТ "Артемівський завод по
обробці кольорових металів" відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня
2006 року залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
законної сили.