Справа №22ц-626/07 Категорія: 25
інстанції: Поліщук С.В. Доповідач: Свистун О.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ    СУД       ВОЛИНСЬКОЇ     ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ                    УКРАЇНИ

«16» серпня  2007
року.                                                                                 м. Луцьк.

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області в
складі:

головуючого              -          судді
Лончука В.Г.,

суддів                         -          Свистун О.В., Русинчука М.М.

при секретарі             -          Масляній С.В.

з участю:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника
відповідача ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції
ОСОБА_3,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції, підприємця
ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним за апеляційними скаргами
відповідача ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції на
рішення Ківерцівського районного суду від 3
травня 2007 року та
додаткове рішення Ківерцівського районного суду від 25 червня 2007 року, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній
скарзі на рішення Ківерцівського районного суду від 03.05.2007 року відповідач ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної
дирекції, посилаючись на порушення судом норм матеріального права,
просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у
задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Оскаржуваним
рішенням позов задоволено, ухвалено визнати недійсним договір іпотеки,
укладений 25.01.2006 року між
ОСОБА_2 та акціонерним поштово -
пенсійним банком «Аваль».

В апеляційній
скарзі на додаткове рішення Ківерцівського районного суду від 25.06.2007 року відповідач
ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції, покликаючись
на порушення судом норм процесуального права, просив його скасувати.

Додатковим
рішенням Ківерцівського районного суду від 25.06.2007 року стягнуто з відповідачів ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»
в особі Волинської обласної дирекції та підприємця ОСОБА_2 судовий збір в доход
держави в сумі 1101 грн. 50 коп., в рівних
частинах по 550 грн. 75 коп. з кожного
та витрати з інформаційно -
технічного забезпечення розгляду справи в сумі 22 грн. 50 коп., по 11 грн. 25 коп. з кожного.

В даному судовому засіданні представник відповідача «Райффайзен Банк Аваль»
в особі Волинської обласної дирекції апеляційну
скаргу підтримав із наведених у ній підстав, просив рішення та
додаткове рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове - про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Відповідач
ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав.

Позивач апеляційну скаргу не визнала, просила скаргу відхилити, рішення та додаткове
рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія
суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних
підстав.

З матеріалів
справи вбачається, що між акціонерним поштово - пенсійним банком
«Аваль» та підприємцем ОСОБА_2 25.01.2006 року був укладений договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно - незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за
адресою АДРЕСА_1.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не
мав з поважної причини самостійного заробітку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 29.08.1987 року перебувають у шлюбі, отже
позивач є власником 1/2 майна, яке було набуте нею та
відповідачем за весь час подружнього життя, в тому числі і власником 1/2 незавершеного будівництвом житлового будинку з
господарськими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1, збудований на 94% готовності.

У ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на утриманні троє дітей, які на момент укладення оспорюваного договору іпотеки були
неповнолітніми і зареєстровані у житловому будинку, який є предметом даного договору.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач під час укладання договору іпотеки в нотаріальній конторі не перебувала, а лише
підписала принесені відповідачем ОСОБА_2 бланки, не ознайомившись з їх змістом.

Крім того, у будинку, який є предметом іпотеки, крім ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають та зареєстровані їх неповнолітні діти - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто інтереси вищевказаних неповнолітніх дітей при
укладенні даного договору іпотеки не були враховані відповідачами по справі.

Відповідно до задекларованого у принципі 4 Декларації прав дитини, а також гарантованого
ст. 18
Закону України «Про охорону дитинства» - діти - члени сім»ї власника житлового будинку мають право користування займаним приміщенням на
рівні з власником.

Згідно з ч.З ст. 17 Закону України «Про охорону
дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без
дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін,
відчуження житла, зобов»язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові
зобов»язання.

Крім того, в ч.4
ст. 12 Закону
України « Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» передбачено, що для здійснення будь - яких правочинів стосовно нерухомого
майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів
дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям
нерухомого майна.

Відповідно до
ч.6 ст. 203 ЦК
України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Ч.1 ст. 215
ЦК України встановлено, що однією з підстав недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення стороною( сторонами) вимог, які встановлені
ч.6 ст. 203 ЦК
України.

Отже вірним є
висновок суду про те, що дана вимога закону була проігнорована відповідачами,
оскільки оспорюваний договір іпотеки укладений без дозволу органу опіки і
піклування, який зобов»язаний здійснювати контроль за додержанням батьками
майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий
будинок» при здійсненні своїх прав і виконанні обов»язків власник зобов»язаний
не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян...».

Таким чином
доводи апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції не спростовують
висновків суду, оскільки договір іпотеки укладений між ОСОБА_2 та АППБ «Аваль» 25.01.2006 року був
укладений з порушенням вимог чинного законодавства, тобто є недійсним.

Відповідно до ч.1 п.4 ст. 220 ЦПК України суд,
що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з
власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання
про судові витрати.

Додатковим
рішення Ківерцівського районного суду від 25
червня 2007 року по
даній справі правильно вирішено питання про судові витрати, оскільки має місце
спір майнового характеру, тому апеляційна скарга є безпідставною.

Рішення ухвалені
з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх
скасування судом не встановлено.

Керуючись ст.
ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні
скарги відповідача ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної
дирекції відхилити.

Рішення
Ківерцівського районного суду від 3
травня 2007 року та
додаткове рішення Ківерцівського районного суду від 25 червня 2007 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного
Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.