УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада
2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого -
Ігнатюк Б.Ю.

суддів -  Мацунич М. В.,  Леско В .В.

при секретарі -
Рогач І.І.

за участю
апелснта ОСОБА_1 та його представника Янчий М. В.,  представника

відповідача
ОСОБА_2,  розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.  Ужгород справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від
4 грудня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Торгово-промисловий центр» та дочірнього підприємства
«Торгове підприємство нафтопродукт» ТОВ «Торгово-промисловий центр» про
стягнення невиплаченої зарплати , -

ВСТАНОВИЛА:

Зазначеним
рішенням суду першої інстанції у задоволенні вказаного позову відмовлень.

З цим
рішенням позивач не погодився,  порушив
питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення його
позову.

Апеляційна
скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального права.

В
судовому засіданні апелянт та його представник скаргу з наведених підстав
підтримали.

Представник
ТОВ «Торгово-промисловий центр» вважав,
що підстав для задоволення скарги немає.

Заслухавши
доповідача,  учасників процесу та дослідивши
матеріали справи,  колегія суддів
вважає,  що апеляційна скарга задоволенню
не підлягає з наступних підстав.

Позивач
звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі в
сумі 52 195 грн.,  яка виникла за період
з липня 2002 року по лютий 2006 року.

Позов
мотивовано тим,  що в липні 2002 року він
надіслав до ДП «Торгове підприємство нафтопродукт» /надалі - ДП/ ТОВ
«Торгово-промисловий центр»,  де працював
директором,  заяву про звільнення з
роботи. Однак з цього часу наказу про звільнення не прийнято та не видано йому
трудову книжку. Тому вважав,  що має
право на отримання заробітної плати за вказаний час.

Відмовляючи у задоволенні позову,  суд першої інстанції констатував,  що позов є підставним,  оскільки відповідно до  ст.  47
КЗпП України власник зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно
оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки,  зазначені в
ст. 116 КЗпП України,  але у
задоволенні позову відмовив по причині пропуску строку звернення до суду,  який встановлений ч.1  ст. 233 КЗпП України,  тобто трьохмісячного строку.

Справа № 22-1619/07
Номер рядка статистичного  звіту:
41

Головуючий у
першій інстанції: Андрійцьо В.Д.

Доповідач:
Ігнатюк Б.Ю.

Відповідно
до ч.1  ст.  303 ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених в суді першої інстанції.

Тому
судом апеляційної інстанції перевірено оскаржуване рішення суду першої
інстанції у зазначених межах.

Одним з
доводів є не прийняття судом першої інстанції до уваги те,  що позивачу не виплатили заробітну плату при
звільнення,  не було видано наказу про
його звільнення та не видано трудової книжки. Але цей довід є
безпідставним,  оскільки ні в позовній
заяві,  ні в доповненні до неї позивач не
ставив питання про виплату йому заробітної плати до часу подання ним заяви про
звільнення,  про видачу наказу про його
звільнення та видачу йому трудової книжки /а.с. 4,  20/. Зазначені обставини викладені позивачем
як аргументи,  на підставі яких він
просив стягнути 52 195 грн. за період,
коли він вже не працював на підприємстві і не працював він саме у
зв'язку з надісланням ним ДП,  директором
якого він був,  заяви про звільнення з
роботи.

Це ж
стосується і посилання апелянта на недотримання судом першої інстанції ч.1  ст.
117 КЗпП України,  якою
встановлена відповідальність власника або уповноваженого ним органа за
несвоєчасну виплату належних звільненому працівнику сум,  тобто сум,
які підлягали виплаті працівнику до дня звільнення: на заборгованість по
зарплаті до дня подання позивачем заяви про звільнення відсутнє посилання
позивача у його позовних вимогах. Більш цього,
в апеляційній скарзі він стверджує,
що не вважає себе звільненим до теперішнього часу,  хоча
ст. 117 КЗпП України стосується лише звільнених працівників.

Права ж
на отримання заробітної плати за період з часу подання заяви про звільнення до
лютого 2006 року позивач взагалі немає,
оскільки відповідно до ч.1  ст. 1 ЗУ «Про оплату праці»
заробітна плата - це винагорода,
обчислена,  як правило,  у грошовому виразі,  яку за трудовим договором власник або
уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Тобто
заробітна плата - це плата за роботу,  а
позивач якої-небудь роботи для любого-з відповідачів за вказаний період не
здійснював.

При
таких обставинах колегія суддів констатує про безпідставність апеляційних вимог.

Керуючись  ст.
ст. 307, 308, 314 ЦПК України,
судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Ужгородського міськрайонного суду від 4 грудня 2006 року залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня її ухвалення.