Справа №22Ц- 23/2007                                                              Головуючий
у І інстанції Чіркова Г.Є.
Категорія 19,23                                                                          Доповідач
у 2 інстанції Яворський М.А.
УХВАЛА

іменем України

05
квітня 2007 року                                                                                   м.
Київ

Колегія судців судової палати в цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого -
судді:   Юровської Г.В.

суддів                            Яворського М.А.,
Суханової Є.М.

при
секретарі                Колесник Н.І.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області
цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 21 листопада 2006 року по цивільній справі
за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

встановила:

У травні 2006 року позивач по справі ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом
до ОСОБА_2 та просив суд стягнути з останньої на його користь 695 грн. 90 коп.
на відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої недостачою, мотивуючи свої
вимоги тим, що 13 червня 2005 року між ним як приватним підприємцем з однієї
сторони та відповідачкою як продавцем з іншої сторони була укладена трудова
угода, по якій відповідачка була прийнята на роботу в якості продавця. Цього ж
дня між ними була укладена угода про пашу матеріальну відповідальність. 30
липня 2005 року при передачі зміни відповідачкою іншому продавцю в магазині
була виявлена недостача на сумі 695 грн. 90 коп., які він просив стягнути з
відповідачки по справі.

Під час судового розгляду позивач уточнив позовні вимоги та зменшив розмір
суми спричиненої шкоди до 345 грн. 90 коп., які й просив стягнути з
відповідачки по справі на його користь.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 листопада
2006 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсягу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач по справі ОСОБА_1 апеляційну
скаргу, в якій просить рішення Вишгородського районного суду в цій справі
скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. Свої
доводи обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно не визнав
допустимими доказами подану відомість щодо залишків та руху
товарно-матеріальних цінностей і на підставі цього вважав не доведеними позовні
вимоги.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відповідно до
правил ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 13 червня 2005 року
між позивачем ОСОБА_1 як приватним підприємцем з однієї сторони та
відповідачкою ОСОБА_2 ж працівником продавцем кіоску з іншої сторони було
укладено трудову угоду, згідно якого позивач прийняв відповідачку на роботу в
якості продавця. (а.с. 4)

Цього ж дня між позивачем та відповідачкою був укладений договір про повну
індивідуальну матеріальну відповідальність за яким на відповідачку по справі
ОСОБА_2 було покладено повну матеріальну відповідальність за передані їй
товарно-матеріальні цінності. (а.с. 5).

З
пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що 30 липня 2005 року при
передачі зміни у кіоску по місяцю роботи ОСОБА_2 було виявлено нестачу на суму
695 грн. 90 коп., тому позивач вважав, що відповідно до вимог ст.. 16, 22 ЦК України
відповідачка по справі повинна відшкодувати йому завдану матеріальну шкоду
спричиненою недостачою.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позову
ОСОБА_1 виходив з того, що позивач по справі не надав суду достатніх доказів
того, що відповідачка по справі отримувала під звіт матеріальні цінності у
відповідності до вимог ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", а розмір матеріальної шкоди зазначений
позивачем є недоведеним а вимоги не обгрунтованими.

Колегія суду вважає, що суд першої інстанції повно та
всебічно дослідив наданні сторонами докази та обгрунтовано прийшов до висновку
про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду
переконливих доказів наявності в позивача зазначеної нестачі, а також того, що
саме відповідачкою була спричинена вказана нестача.

Посилання позивача на відомість руху та залишок товарів
кіоску СПД ОСОБА_1 на думку колегії обгрунтовано не прийнято судом першої
інстанції в якості доказу спричинення відповідачкою нестачі, оскільки вказана
відомість суперечить вимогам ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" і в ній відсутній підпис самої відповідачки
про спричинення нестачі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував
обставини справи, дослідив докази і дав їм належну правову оцінку. Рішення є
законним та обгрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та
процесуального права

Доводи
апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Апеляційний суд на підставі ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу,
а рішення суду залишає без змін.

Керуючись ст.ст.
303, 307, 308,313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 листопада
2006 року залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути
оскаржена до Верховного Суду України протягом 2 місяців.