Справа № 22ц-2086/2007                              Головуючий по 1-й інстанції:
Категорія -41                                                   суддя
Доповідач, суддя
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14
березня 2007 року                                                     м.
Донецьк

Апеляційний
суд Донецької області у складі головуючого: судді Резникової Л.В., суддів:
Стратіло В.І., Азевича В.Б., при секретарі Ставріновій Ю.М. з участю позивача
ОСОБА_1, представника відповідача Кривученко ВВ.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду в місті Донецьку
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Калінінського районного суду м.
Горлівки від 27 грудня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1до ЗАТ
„Горлівськхімбуд" про стягнення середнього заробітку за час затримки
розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

У грудні
2006 року позивач ОСОБА_1звернувся до суду з цим позовом, в обґрунтування якого
посилався на, що він перебував у трудових відносинах з БУ-„Хімбуд-1" , яке
є структурним підрозділом відповідача ЗАТ „Горлівськхімбуд" на посаді
головного механіка.

Наказом
№113 від 20.11.1997 року його було звільнено з роботи за власним бажанням за
ст.38 КЗпП України.

При
звільненні відповідач не провів з ним розрахунок і утворилась заборгованість у
розмірі 1668 грн. 70 коп. Це його заробітна плата нарахована, але не сплачена
за період з травня по листопад 1997 року.

Рішенням
Калінінського районного суду м. Горлівки від 5.04.2002 року з відповідача на
його користь була стягнута вказана сума заборгованості. Однак фактично ця сума
була сплачена йому за виконавчим листом тільки 6.06.2005 року.

При ухваленні рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати
питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не
розглядалось. Тому він змушений знову звертатися до суду з цим позовом.

Просив
постановити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь середній
заробіток за час затримки розрахунку за період з 21.11.1997 року по 21.05.2005
року, що становить 90 місяців у розмірі 15 576 грн. 30 коп.

Рішенням
Калінінського районного суду м. Горлівки від 27 грудня 2006 року у задоволенні
позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1вказував, що вважає рішення незаконним,
оскільки судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для правильного
вирішення справи. Апелянт посилався на те, що від неодноразово звертався до
адміністрації відповідача з проханням сплатити йому заробітну плату, однак
протягом більше чотирьох років він не міг її отримати з вини відповідача.
Просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким
стягнути з відповідача

2

середній
заробіток за час затримки розрахунку за період з 1.12.1997 року по 1.04.2002
року у розмірі 10384 грн.20 коп.

Від відповідача надійшли письмові заперечення на скаргу, де йдеться про її
відхилення та про залишення рішення суду без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали цивільної
справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового
рішення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що
позивач працював у ЗAT „Горлівськхімбуд" головним механіком БУ
„Хімбуд-1" до 20.11.1997 року. За рішенням суду від 5 квітня 2002 року на
його користь було стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 1668
грн.70 коп., які він за виконавчим листом отримав 6 червня 2005 року. Суд
виходив з того, що рішення суду про виплату позивачу заборгованості із
заробітної плати виконувалось примусово виконавчою службою. Позивачем не
наведено у чому саме полягає вина підприємства, коли виплатою належних йому сум
займалася інша організація, а також на підставі чого він має право витребувати
грошові суми за час затримки виконання рішення суду.

Посилаючись на вказане, суд зробив правовий висновок, що позовні вимоги
являються необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає
обставинам справи, не ґрунтується на законі і суд неправильно застосував норми
матеріального права.

Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами і сторонами
не заперечується, що позивач перебував у трудових відносинах з БУ
„Хімбуд-1", яке є структурним підрозділом ЗAT „
Горлівськхімбуд". Позивач працював на вказаному підприємстві у якості
головного механіка і був звільнений 20.11.1997 року за власним бажанням на
підставі ст.38 КЗпП України, про що зроблений запис у його трудовій книжці (
а.с.2-3). При звільненні відповідач не провів з ним розрахунок та не сплатив
йому належні йому від підприємства суми, чим порушив вимоги ст.116 КЗпП
України, де вказано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать
йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим робітником
вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч.1 СТ.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь період затримки по день фактичного розрахунку.

Суду першої інстанції слід було звернути увагу на позовні
вимоги ОСОБА_1, який ставив питання про стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку за період з моменту його звільнення - з 21.11.1997 року по
день фактичного розрахунку, яким він вважав день фактичної виплати йому суми
заборгованості за рішенням суду - 21.05.2005 року.

За таких обставин суду слід було надати оцінку саме цим доводам позивача,
оскільки факт невиплати належних йому від підприємства сум при звільненні
знайшов своє підтвердження.

Таким чином, висновки суду щодо недоведеності вини відповідача у невиплаті
належних позивачу сум при звільненні є помилковими.

3

Разом з тим, як
зазначено у ч.1 та ч.2 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою
про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті,
міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався
або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

З матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений з підприємства
відповідача 20.11.1997 року. При звільненні відповідач не провів з ним
розрахунок, чим порушив вимоги ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.20 постанови Пленуму Верховного
Суду України „ Про практику застосування судами законодавства про оплату
праці" від 24 грудня 1999 року №13 (далі Постанова) установивши при
розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його
до розгляду справи - по день постановления
рішення.

Апеляційним судом встановлено, що з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати позивач звернувся до суду 26 березня 2002 року і цей позов
було задоволено у повному обсязі, про що ухвалено рішення від 5.04.2002 року.

Таким чином, право на звернення з заявою про стягнення середнього заробітку
за час затримки розрахунку у позивача виникло з моменту постановления судового
рішення, тобто з 5.04.2002 року.

Однак з такою заявою позивач звернувся до суду тільки 07.12.2006 року,
тобто він пропустив строк, встановлений ч. 1 ст.233 КЗпП України.

Доводи позивача про те, що пропуск строку мав місце через
те, що відповідач не надавав йому довідку про розмір середнього заробітку, не
приймаються до уваги і не можуть бути підставою для поновлення пропущеного
строку, так як сама по собі відсутність такої довідки не була перешкодою для
звернення до суду з заявою про захист порушеного права.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у абз.6 п.25 вказаної вище Постанови
пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною
підставою для відмови в позові.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про
відмову у задоволенні позову з посиланням на необґрунтованість позовних вимог, неповно
з'ясував обставини, які мають значення для справи, допустив невідповідність
висновків обставинам справи та не застосував матеріальний закон, що підлягав
застосовуванню. Відповідно до ст.309 ЦПК України це є підставою для скасування
рішення суду і ухвалення нового рішення.

З урахуванням наведеного позовні вимоги не підлягають задоволенню через
пропуск строку, встановленого нормами трудового законодавства для звернення до
суду з заявою про захист порушеного права, оскільки підстав для поновлення
цього строку не встановлено.

Керуючись ст.ст.301, 303, 304, 307,пп..1, 3, 4 ст.309, 316, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд, -

3

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення
Калінінського районного суду м. Горлівки від 27 грудня 2006 року скасувати і
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1до ЗАТ „Горлівськхімбуд" про стягнення
середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення і
може бути оскаржене протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили
безпосередньо до суду касаційної інстанції.