Справа № 22ц-1342/2007г.                                                                   Головуючий
11                                                                                           Доповідач
інстанції Сундуков В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

20 грудня 2007
року колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду міста
Севастополя в складі: головуючого  - Клочка В.П.,

суддів       - Сундукова В.М. ,  Зотова
B.C.,
при секретарі - Благовідові А.В.,

за участю
представника позивача ОСОБА_2  - ОСОБА_3
відповідача ОСОБА_1

та її
представників - ОСОБА_4,  ОСОБА_5,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в М. Севастополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення місцевого суду Ленінського району м.
Севастополя від 20 серпня 2007р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про стягнення суми,  -

ВСТАНОВИЛА:

У
березні 2007р. ОСОБА_2  звернувся до суду
із позовом до ОСОБА_1,  і уточнивши свої
вимоги,  посилаючись на  ст. 1212 ЦК України,  просив стягнути з відповідачки
26652грн.,  мотивуючи свої вимоги
тим,  що вказана сума була знята
позивачкою за дорученням від його імені та з його лицьового рахунку у банку.
Вказує,  що до теперішнього часу
відповідачка не повернула йому вказану суму,
а строк доручення на отримання цих грошей закінчився,  у зв'язку з чим відпали підстави для
знаходження даної суми у відповідачки.

Рішенням
місцевого суду Ленінського району м.
Севастополя від 20 серпня 2007р. позов ОСОБА_2  задоволено у повному обсязі.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та відмовити в
задоволенні позову,  мотивуючи свої
вимоги тим,  що судом порушені норми
матеріального та процесуального права. Вважає,
що суд не дав належної оцінки тому факту,  що у виданій позивачем довіреності вона була
уповноважена не тільки отримувати гроші з банківського рахунку,  а й розпоряджатися цим рахунком.  Вказує,
що позивач пропустив строк позовної давності для звернення з даним
позовом.

Судова
колегія,  заслухавши доповідь судді -
доповідача,  пояснення осіб,  які з'явилися в судове засідання,  дослідивши матеріали справи,  та обговоривши доводи апеляційної
скарги,  вважає,  що апеляційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

Постановляючи
рішення про задоволення позову ОСОБА_2 ,
суд виходив з того,  що права на
розпорядження грошовими коштами,
отриманими з цього рахунку за вказаною довіреністю відповідачка не мала,  строк позовної давності за вимогами позивача
не сплив.

Однак,  з такими висновками суду погодитись не
можна,  оскільки вони не відповідають
обставинам справи та зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального
та процесуального права.

Ухвалюючи
рішення,  суд,  до відносин,
які склалися між сторонами,
застосував положення  ст. 1212 ЦК України,  якою регулюються положення про зобов'язання у
зв'язку з набуттям,  зберіганням майна
без достатньої правової підстави.

Судова
колегія вважає,  що норми інституту
набуття або збереження майна без достатньої правової підстави до даних
правовідносин застосуванню не підлягають.

Відповідно
до вимог  ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення,  яким  суд,
виконавши всі

вимоги
цивільного судочинства,  вирішив справу
згідно із законом.  Обґрунтованим є
рішення,  ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин,  на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно
до п.3 ч.1  ст.  215 ЦПК України в мотивувальній частині
рішення повинні бути зазначені встановлені судом обставини і визначені
відповідно до них правовідносини.

У
порушення зазначених вимог закону суд не встановив та не зазначив в
мотивувальній частині характер спірних правовідносин.

Між тим
вирішення питання які правовідносини сторін випливають із встановлених
обставин,  яке суду слід було вирішити
під час ухвалення рішення ( ст. 214 ЦПК України),  має важливе значення для правильного
застосування норм матеріального права.

Судом
встановлено,  що 09 липня 2002 року
позивачем ОСОБА_2  була видана
довіреність на ім'я ОСОБА_1,  згідно якої
вона була уповноважена розпоряджатися розрахунковим рахунком №НОМЕР_1 в
Севастопольській філії КБ „ПриватБанку" (арк.с. 4). При цьому умовами
довіреності обов'язки про зберігання знятих з рахунку коштів до закінчення
строку довіреності та про їх повернення довірителю не визначалось.

07
листопада 2002 року відповідачка,  діючи
на підставі вказаної довіреності,  зняла
з рахункового рахунку Севастопольської філії КБ „ПриватБанк" 5000 доларів США,
еквівалентних на той час за курсом НБУ 26652 грн.,  що підтверджується видатковим касовим ордером
№ 2 від 07.11.2002 року (арк.с. 5).

У даному
випадку позовні вимоги позивача ґрунтуються на довіреності,  засвідченої начальником СФ
„ПриватБанк",  згідно якої
відповідачка була наділена правом розпоряджатися банківським рахунком позивача.
Дані правовідносини регулюються  ст.  ст. 244-250 ЦК України (представництво за довіреністю) і  ст.
ст. 1058-1076 ЦК України
(банківський вклад,  банківський
рахунок),  а також загальними положеннями
ЦК України про
правочини та про право власності.

Статті
317 ЦК України
визначає зміст права власності як право володіння,  користування і розпорядження своїм майном.

Позивач,  як власник банківського рахунку,  на підставі довіреності передав відповідачці
своє право розпоряджатися цим рахунком.

Право
розпорядження,  згідно довіреності від
09.07.2002 р. заключалось
в праві розписуватися та виконувати всі дії і формальності. Дії,  які можна виконати з банківським
рахунком,  визначені главою 72 ЦК України
і  ст. 1 Закону України „Про банки і
банківську діяльність" - це сукупність банківських операцій з рахунком,  які можуть здійснюватись у відповідності із
законом,  умовами договору,  банківськими правилами або загальноприйнятими
нормами банківського ділового обороту. До операцій по рахунку відноситься
зарахування,  видача або перерахування
грошових коштів,  здійснення
безготівкових розрахунків та інше.

Таким
чином позивач,  як власник банківського
рахунку,  на підставі довіреності,  передав відповідачці своє право
розпоряджатися рахунком,  тобто на
здійснення будь-яких дій,  у тому числі
зараховування та отримування грошових коштів з банківського рахунку,  яким остання і скористувалася.

Враховуючи
наведене,  колегія суддів дійшла
висновку,  що вимоги позивача є
необґрунтованими,  а тому задоволенню не
підлягають.

Крім
того,  колегія суддів також вважає,  що з позовом до суду позивач звернувся після
спливу строку позовної давності.

Відповідно
до ч.1  ст. 238 ЦК України (2004
р.) представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів,  право на вчинення яких має особа,  яку він представляє.

Згідно
статті 76 ЦК України
(1963) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого
права. Статтею 261 ч.1 ЦК
України (2004 р.) також визначено,
що перебіг позовної давності починається від дня,  коли особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Оскільки,  як встановлено судом,  дегіозитний договір між позивачем і СФ КБ „ПриватБанк"
був укладений 09.07.2002 року терміном на б місяців,  розпоряджатися рахунком відповідачка могла до
09 січня 2003 року.

Кошти з
рахункового рахунку відповідачкою були зняті 07 листопада 2002 року,  про що позивачу,  згідно засвідченої СФ КБ „ПриватБанк"
копії витратного касового ордеру № 2 від 07.11.2002 р. стало відомо 13
листопада 2002 року.

За таких
обставин,  колегія суддів приходить до
висновку,  що саме з цього часу у
позивача виникла підстава звертатися з позовом до суду про захист,  як він вважав,  свого порушеного права.

Таким
чином,  звернувшись до суду з позовом у
березні 2007 року,  позивачем попущений
передбачений законом строк позовної давності,
що,  відповідно до ч.4  ст. 267 ЦК
України (2004 р.) є підставою для відмови в позові.

Вказаним обставинам
суд першої інстанції належної оцінки не дав.

Оскільки
судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права,  а висновки суду не відповідають обставинам
справи,  то рішення суду не може бути
визнано законним і обґрунтованим,  а
тому,  відповідно до п.3, 4 ч.1  ст. 309 ЦПК України,  підлягає скасуванню з ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись    ст.
ст. 303, 307, 309, 313,  314,  316
ЦПК   України,    колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Ленінського районного суду м.
Севастополя від 20 серпня 2007 року скасувати та ухвалити нове
рішення,  яким в задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення,  та може бути оскаржено шляхом подачі
касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання чинності до Верховного
Суду України.