Справа № 22- 4045                                                    Головуючий у 1 інстанції
34                                                                   Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

04 травня    2007
року                                                          м.  Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі:

Головуючого:
судді    Новодворської О.І.

Суддів Сукманової
Н.В.,  Кіянової С. В.

При секретарі
Писаревій Ю.Г.

З участю
позивачки ОСОБА_2,  її
представникаОСОБА_3.. відповідача ОСОБА_1.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду
в м.  Донецьку цивільну

справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Краснолиманського міського

суду     Донецької   області         від   29 січня
2007 року     у справі за позовом
ОСОБА_2до   ОСОБА_1   про визнання права  спільної власності   та визначння порядку користування квартирою,
-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1.
подав апеляційну скаргу на рішення Краснолиманського міського суду Донецької
області від 29 січня 2007 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до нього про визнання права спільної власності та визначння
порядку користування квартирою,  яким
позовні вимоги позивачки задоволені,
визнано за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності разом з ним на
квартиру АДРЕСА_1,  яку він придбав 1996 році . Встановлений
порядок користування приміщенням квартири-позивачці- житлова кімната 15, 7кв.м.
,  а йому житлова кімната 11, 5 кв.м. ,  вбудованою шафою площею 0, 7 кв.м. ,  балконом 1,
0 кв.м. ,  вони спільно користуються
кухнею 7, 2 кв.м.
,  вбиральною кімнатою 1, 2. кв.м. ,
ванною кімнатою 2,
8 кв.м. ,  коридором 7,
0 кв.м.  Стягнуто з нього на користь
позивачки судові витрати в розмірі 81
грнивні.

Просив
рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог позивачки ,  оскільки,  в 2000 році розірвав
шлюб з позивачкою і розділив сумісне майно,  віддавши їй двокімнатну квартиру,  яку отримав за час служби в АДРЕСА_2, а собі
залишив спірну квартиру.

Вважає
пояснення позивачки про те,  що їй стало
відомо про порушення її прав на квартиру весною 2006 року ,  коли він попросив звільтити її - не
відповідає дійсності. На його думку,
судом першої інстанції безпідставно не застосована позовна давність
.Крім того,  спірну квартиру він придбав
за свої особисті гроші , які отримав за відрядження у Югославії.

Вислухавши
доповідача,  пояснення учасників
процесу,  перевіривши матеріали цивільної
справи ,  апеляційний суд,
приходить до наступних висновків.

Позивачка
та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.07.1987 року по 22.06.2000 року. Сім*я
проживала АДРЕСА_2,  де відповідач
проходив військову службу.

2

Відповідачем
ОСОБА_1. на підставі договору купівлі- продажу від 19.11.1996 року придбана
квартира АДРЕСА_1
{.а.с.  31),  яка
розташована на 9 поверсі 9 поверхового
будинку і складається здвохкімнат жилою площею 27, 2 кв.м.  ,  одна
з кімнат площею 15, 7 кв.м.  ,  а інша 11, 5 кв.м. ,  кухня -7, 2 кв.м. ,  ванна кімната 2, 8 кв.м. ,  вбирильня-1, 2 кв.м. ,  коридора 7 кв.м. ,  вбудованої шафи 0.7 кв.м. ,  балкону 1, 0 кв.м.  -
загальною площею квартири 47,
1 кв.м. .

Відповідно  ст.  22 КоБС
України,  1969 року ,  який діяв на момент придбання квартири - майно,  нажите подружжям за час шлюбу,  є його спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі,  якщо один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства,  доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку,  це також закріплено в  ст.  60
СК України майно набуте подружжям під час шлюбу ,  належить дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно від того,
що один з них не мав з поважної причини (навчання,  ведення домашнього господарства ,  догляд за дітьми .хвороба тощо) самостійного
заробітку ( доходу ). Вважається,  що
кожна річ,  набута під час шлюбу ,  крім речей індивідуального користування,  є об'єктом права спільної сумісної власності
подружжя.

Згідно
зі  ст.
23 КОБС
України - майном,  нажитим за час шлюбу,  подружжя розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя вважається,
що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по
відчуженню спільного майна подружжя,  що
потребують обов'язкового нотаріального засвідчення,  згода другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі,  і  ст.  63
СК України,  дружина та чоловік мають
рівні права на володіння ,  користування
і розпорядження майном ,  що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю сторін.

З
матеріалів справи вбачається,  що
відповідач придбав спірну квартиру саме під час шлюбу у 1996 році ,  він пояснював , що за особисті гроші,  які отримав за відрядження у Югославії.  ст.  24 КОБС
України,  передбачає.що майно,  яке належало кожному з подружжя до
одруження,  а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

Оскільки
,  квартира не належала йому до одруження і не отримувалась
ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування - вона не є тільки
його власністю ,  а є спільним сумісним майном подружжя.

Судом
першої інстанції правильно за позивачкою визнано права спільної сумісної
власності на спірну квартиру.

Посилання
відповідача на те,  що в 2000 році вони з
позивачкою розірвали шлюб та розділили сумісне майно,
а саме: собі він залишив спірну квартиру ,
а їй -
квартиру ,  яку отримав за час служби в АДРЕСА_2 ,
апеляційний суд не може прийняти до уваги,  оскільки ,  дана    квартира не була їх власністю,  а являлась службовою.

Крім
того,  доводи відповідача стосовно того,  що
у зазначений   період   відбувся розподіл

спільного   сумісного
майна подружжя не відповідає
дійсності,  у зв'язку з чим ,
і   його доводи

відповідно того,
що судом першої інстанції
безпідставно не застосована позовна давність є

необгрунтованими.

Згідно
зі  ст.
155 ЖК
Ураїни,  жилі будинки (квартири),  що є у приватній власності громадян,  не може бути в них вилучено,  власника не може бути позбавлено права
користування жилим будинком (квартирою),
крім випадків,  установлених
законодавством.

За вказаних обставин,  судом першої
інстанції відповідно до закону (
з урахуванням

інтересів  дітини )
визначений порядок володіння та користування           квартирою,  яка   є
предметом

спору ,
бо вона не може бути поділена в натурі з виделенням
ізольованих жилих і інших приміщень з самостійними виходами,  які можуть використовуватись як окремі
квартири ,  а згоди між сторонами по володінню та користуванню
зазначеної квартири не досягнуто.

3

Перевіривши
доводи апеляційної скарги в межах оскарження,
а вони вже перевірялись,  як при розгляді справи судом першої інстанції,
так і були перевірені апеляційним судом,  який прийшов до висновку , що суд першої
інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального
права і тому підстав для задоволення апеляцїйної   скарги
немає.

Таким
чином,  розглядаючи справу,  суд всебічно,
повно і об'єктивно,  згідно з
наданими доказами розглянув спір,
прийняв правильне рішення.

Керуючись  ст.
ст.  307ч.1.п. 1, 308, 313-315 ЦПКУкраїни,  апеляційний суд,  -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу
ОСОБА_1  - відхилити.

Рішення   Краснолиманського       міського
суду    Донецької  області
від  29 січня     2007
року     - залишити   без змін.

Ухвала
набирає законної сили    з моменту
проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.