Справа № 22- ц-
4369/07 р.                        Головуючий 1-ї
Доповідач - Крилова Т.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.07 р.     Судова колегія судової палати з цивільних
справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого -
Крилової Т.Г.

Суддів - Маміної
О.В. - Цвірюка В.О.

При секретарі -
Каменковій С.О. розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.
Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського
районного суду м.  Харкова від 03 липня
2007 року по справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-тя особа: приватний
нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому
2007 року ОСОБА_2. звернулася
до суду з позовною заявою доОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування.

Позивачка
посилалася на те, що їй на праві власності належав жилий будинок з надвірними
будівлями АДРЕСА_1. 02.12.05 року між нею та дочкою -ОСОБА_1 було укладено
договір дарування вказаного будинку. Таку угоду вона змушена була укласти на
вкрай не вигідних для неї умовах, у зв'язку із тим, що вона є тяжко хворою
людиною похилого віку, потребує сторонньої допомоги. На інших умовах дочка
відмовлялася її доглядати. Своєї обіцянки дочка не виконала. Крім того, вона
змушена нести усі витрати по утриманню будинку, сплачувати комунальні послуги.

У
судовому засіданні представник позивачки підтримала позов у повному обсязі і
пояснила, що позивачка змушена була укласти договір дарування жилого будинку,
т. я. була з 2005 року і є на теперішній час нетранспортабельною, тяжко хворою
людиною похилого віку, яка потребувала сторонньої допомоги. Оскільки
відповідачка є її дочкою, у якої так склалися життєві обставини, що вона могла
проживати разом з матір'ю та здійснювати за нею догляд, ОСОБА_2. повірила їй та
погодилася укласти такий договір. АлеОСОБА_1 ніякої допомоги матері не
надавала, а й сама згодом стала потребувати лікування.

Представник
відповідачки проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те,
що договір дарування укладено з ініціативи матері, яка спочатку заповідала їй
будинок.ОСОБА_1 спочатку мешкала з матір'ю, а потім, у зв'язку із хворобою
проживала окремо. Тепер вона має намір проживати з матір'ю. Домовленості щодо
утримання позивачки між сторонами не було.

Рішенням
Київського районного суду м.  Харкова від
03 липня 2007 року позов ОСОБА_2.
задоволено.

В
апеляційній скарзіОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та постановити нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_2.
у задоволенні її позовних вимог.

Апелянт
посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм
матеріального і процесуального законодавства, оскільки не прийняв до уваги її
доводи та пояснення по справі.

Вислухавши
доповідь судді, пояснення учасників процесу, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи
рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладання договору
дарування ОСОБА_2. перебувала на обліку у лікарні з тяжкими хворобами серця,
судин, печінки, ніг і т.п., у стані після ішемічного інсульту у 1980 році, є
нетранспортабельною з 2005 року та потребує стороннього догляду. Саме хвороба
примусила позивачку до укладання угоди на вкрай невигідних для неї умовах.
Невигідними умовами є те, що будинок був переданий в дар, але під умовою
нагляду за позивачкою, що позбавило останню її власності і можливості в
подальшому забезпечити себе матеріально або отримати догляд замість власності.
Інші діти та близькі родичі позивачки підтвердили, що договір дарування було
укладено з умовою доглядуОСОБА_1 за матір'ю. Вказане є підставою вважати, що
правочин укладено позивачкою під впливом тяжкої для неї обставини. Тому, такий
правочин слід визнати недійсним.

Судова колегія
вважає, що такий висновок суду правильний і відповідає вимогам діючого
законодавства.

Так,
відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 ЦК
України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини
і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого правочину.

З
матеріалів справи вбачається, що на момент підписання договору дарування, ОСОБА_2. страждала
тяжкими хворобами, була нетранспортабельною з 2005 року, потребувала сторонньої
допомоги.

Судова
колегія вважає, що ця обставина для позивачки є тяжкою і такою, яка примусила
її укласти правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Як
пояснює ОСОБА_2., саме на
умовах укладання договору дарування жилого будинку, відповідачка згодна була з
нею проживати і доглядати її. У інших дітей не було можливості проживати разом
з нею, тому вона повірила дочці і змушена була укласти такий правочин.

З
матеріалів справи видно, щоОСОБА_1 догляду за матір'ю не здійснювала та знала
про наявність тяжких для ОСОБА_2.
обставин при укладанні такого правочину. Факт укладання договору дарування
під впливом тяжкої для позивачки обставини підтвердили також свідки, які були
допитані у судовому засіданні, які одночасно є також і близькими родичами
сторін по справі.

Враховуючи
викладене, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено
з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до
вимог ст.. 308 ЦПК
України, підстав для його скасування немає.

Керуючись
ст.. ст.. 303,
304, ч.1 п.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Київського районного суду м.  Харкова від
03 липня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційної інстанції набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня її проголошення.