АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

04 липня
2007 року                                                                                     м.
Харків

Колегія
суддів з касаційного розгляду справ судової палати у цивільних справах

апеляційного
суду Харківської області у складі: Головуючого Колтунової А.І. Суддів:
Луспеника Д.Д., Коваленко І.П., Яцини В.Б., Швецової Л.А.,

розглянувши
в судовому засіданні справу за касаційною скаргою ОСОБА_1на рішення
Ізмаїльського міського суду Одеської області від 23 травня 2002 року та ухвалу
судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської
області від 10 вересня 2002 року по справі за позовом ОСОБА_1до відділу освіти
Ізмаїльської міської ради народних депутатів про стягнення надбавок,

встановила:

В
листопаді 2000 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом,
посилаючись на те, що її педагогічний стаж становить 28 років, у зв'язку з чим
просила відповідно до вимог ст.57 Закону України "Про освіту"
стягнути на її користь надбавку до заробітної плати, а також щорічну тарифну
ставку в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за
добросовісну працю, примірне виконання службових обов'язків в сумі 1685,90 грн.
за період 1997-2000 p.p., провівши їх
індексацію з урахуванням рівня інфляції.

Рішенням
Ізмаїльського міського суду Одеської області від 23 травня 2002 року в
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою
апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2002 року рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

На
вказані судові рішення ОСОБА_1.
подала касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати, справу направити на
новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального
права.

Касаційна
скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

2

Відмовляючи
в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідні
виплати на користь позивачки не можуть бути стягнуті, оскільки їх фінансування
ні державним, ні місцевим бюджетом не передбачалося.

З такими
висновками суду погодитися не можна.

Згідно з
ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за
працю захищається законом.

Відповідно
до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право
на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного
договору.

Статтею
57 Закону України "Про освіту" передбачені гарантії держави
педагогічним, науково-педагогічним та іншим працівникам закладів освіти, в тому
числі і виплата надбавок за вислугу років та допомоги на оздоровлення при
наданні щорічної відпустки, які вводяться в дію відповідно з 1 січня 1997 року
та з 1 січня 1998 року.

Судом
встановлено, що всупереч зазначених вимог закону надбавки за вислугу років та
допомоги на оздоровлення за 1997-2000 роки позивачці не виплачувалися з
посиланням на відсутність бюджетного фінансування.

Пленум
Верховного Суду України в п.8 постанови №13 від 24 грудня 1999 року "Про
практику розгляду судами законодавства про оплату праці" роз'яснив, що при
вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи
за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових
актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких
поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких
виплат лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності
коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони
обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Відповідно
до ст. 22 Закону України "Про оплату праці" суб'єкти організації
оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань
оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і
колективними договорами.

Відповідно
до вимог ст. 9 Кодексу законів про працю України умови договорів про працю, які
погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю,
є недійсними.

Таким
чином, законом передбачено, що навіть при наявності угоди сторін у трудовий
договір не можуть включатися умови, які погіршують становище працівника, тим
більше умови, які дозволяють в односторонньому порядку власнику приймати
рішення з питань оплати праці.

З
урахуванням викладеного у суду не було законних підстав для відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Відповідно
до Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з виплат, передбачених
статтею 57 Закону України «Про освіту» педагогічним, науково-педагогічним та
іншим категоріям працівників навчальних закладів» від 09 вересня 2004 року №
1994-IV визнані кредиторською заборгованістю Державного бюджету
України виплати, встановлені статтею 57 Закону України «Про освіту» і
погашаються протягом п'яти років рівними частинами шляхом включення цих
видатків відповідними законами України про Державний бюджет України починаючи з
2005 року.

За таких
обставин, при ухваленні рішень судами порушені норми матеріального права, у
зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з направленням справи на новий
розгляд.

Керуючись
ст.ст. 333, 335, п. 2 ч. 1 ст. 336, ст.ст. 343, 345 ЦПК України, судова палата

3

ухвалила:

Касаційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення
Ізмаїльського міського суду Одеської області від 23 травня 2002 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської
області від 10 вересня 2002 року скасувати, а справу направити на новий розгляд
до суду першої інстанцій.

Ухвала
оскарженню не підлягає.