Справа 22ц-1060/ 2007 року                       Головуючий 1-ї інстанції: Димитров В Л.
Категорія 12                                    Судця -
доповідач апеляційного суду: Кутова Т.З.
УХВАЛА

Іменем України

2007 року   травня
місяця 14 дня судова колегія судової палати а цивільних

справах
апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого:                                      Лисенка П.П.,

суддів:                                                Галущенка
О.О.,

Кутової Т.З.,

при секретарі:                                   Швейновій
І.В.,

за участю:

- третьої особи
на стороні позивачки ОСОБА_2,

- її
представника ОСОБА_8,

- представника
відповідача ОСОБА_7
- ОСОБА_9,

- представника
відповідача Державної виконавчої служби Заводського району м. Миколаєва
Волошинської Н.І.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на
рішення   Денінського районного суду
м.   Миколаєва    від
13   березня   2007 року, постановлене по справі за позовом
ОСОБА_1, треті особи на стороні позивачки ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, Державної виконавчої служби в Заводському районі м. Миколаєва, ОСОБА_7,
третя особа на стороні відповідача Товарна біржа "Мегаполіс - Інфо"
про визнання договорів купівлі-продажу, публічних торгів, свідоцтв про право
власності недійсними та визнання права власності

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2006
року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним.

В позові
зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 20 грудня 2000 року уклали договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який зареєстрували на товарній біржі
"Мегаполіс-Инфо". Однак, даний договір в подальшому не посвідчено
нотаріально і не виконані його умови, тому позивачка просила визнати його
недійсним.

16 листопада
2005 року ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги та пред'явила їх також і до ОСОБА_6,
Державної Виконавчої служби в Заводському районі м. Миколаєва та ОСОБА_7 і
просила також визнати послідуючий договір купівлі-продажу тієї ж квартири,
прилюдні торги по даній квартирі, свідоцтво про право власності на квартиру
недійсними та визнати за позивачкою право власності, посилаючись на те, що
спірна квартира в лютому 2001 року була продана ОСОБА_5 ОСОБА_6, а в
подальшому 19 червня 2006 року Виконавчою службою Заводського району м.
Миколаєва в порядку виконання вироку, яким засуджено   ОСОБА_6 за скоєння злочину, з прилюдних
торгів продана

2

ОСОБА_7, на
підставі чого останньому 5 липня 2006 року видано свідоцтво про право власності
на дану квартиру.

Посилаючись на
викладене, позивачка просила задовольнити її позовні вимоги та сторони
повернути в первинне становище.

Рішенням
Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2007 року   в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційних
скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять вказане рішення суду скасувати, посилаючись
на те, що суд припустився порушень процесуальних та матеріальних норм права, до
того ж безпідставно не прийняв до уваги поважність причин пропуску строку
позовної давності.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши докази по справі, судова
колегія  дійшла висновку, що  апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Як вбачається з
матеріалів справи і таке встановлено судом ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про
право власності, виданого виконкомом Ленінської районної ради м. Миколаєва від
23 березня 1993 року, належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Відповідно до
договору купівлі-продажу від 20 грудня 2000 року зареєстрованого на Товарній
Біржі "Мегаполіс -Інфо", ОСОБА_1 продала вказану квартиру ОСОБА_5
(а.с. 5).

Оспорюючи даний
договір, позивачка посилається на те, що він не посвідчений нотаріально, тоді
як таке за домовленістю з покупцем повинно було відбутися після повної сплати
вартості квартири та її фактичної передачі покупцю. Оскільки такого не
відбулося, то   позивачка не сприймала
весь час цей договір реально.

Між тим, згідно
з умовами вказаного договору квартира продана за 1700 грн., які

отримані  позивачкою
до  його  підписання,
інших  письмових     доказів, які  б

спростовували
таке позивачкою суду не надано. До того ж в оспорюваному договорі зазначено, що
продавець, тобто позивачка взяла зобов'язання звільнити квартиру від побутового
майна, виселитися та виписати всіх членів сім'ї до 25 грудня 2000 року. В
судовому засіданні вона пояснила, що ОСОБА_5 з грудня 2000 року жив в спірній
квартирі, а влітку 2001 року вона дізналася що за квартиру він не платить і його
нема в місті. Сама позивачка мешкала на дачі (а.с. 130).

Посилання
позивачки на те, що вона весь час відносилась до спірної квартири як до своєї і
оплачувала комунальні послуги не підтверджені письмовими доказами щомісячної
оплати. З копій розрахункових книжок по оплаті за природній газ та
електроенергію, наданих позивачкою, вбачається, що за період з 2001 по 2006 рік
нарахована заборгованість, розмір якої не співмірний з періодом заборгованості,
а саме по газопостачанню за п'ять років в сумі 169 грн. 20 коп., а за
електроенергію - 79 грн. 34 коп. Це підтверджує відсутність постійного
споживання вказаних послуг, а значить і відсутність мешканців в спірній
квартирі. До того ж заборгованість по газу не сплачена, а за електроенергію   платежі почалися з жовтня 2006 року (а.с
109-113).

Враховуючи
наведене, суд дійшов вірного висновку, що якщо позивачка і вважала свої права
порушеними, то про це їй було відомо як в момент укладення договору, так і
остаточно влітку 2005 року.

Статтею 71 ЦК України ( в
редакції 1963 року), який діяв на час виникнення спірних правовідносин,
загальна позовна давність встановлена у три роки, перебіг якого, згідно зі ст.
76 того ж Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого    права.

За такого, суд
обґрунтовано,     з урахуванням   вимог
представника відповідача   ОСОБА_7  щодо застосування позовної давності,     дійшов
вірного висновку,   що позовна
давність, встановлена наведеними нормами закону,    сплила влітку 2004 року, а з   даним позовом ОСОБА_1   звернулася до суду   лише в серпні 2006 року, тобто з пропуском
на два роки. До цього часу ні в правоохоронні органи, ні  в інші установи зі

3

скаргами на
порушення своїх прав позивачка не зверталася. Хворобу онуки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, на що посилається позивачка, не можна вважати
поважною причиною для поновлення позовної давності, оскільки вона (хвороба) не
носила постійний чи неприривний характер, при цьому також слід врахувати і вік
дитини, а також  можливість опікування
нею батьками.

З урахування
викладеного, вірними також є висновки суду стосовно відсутності підстав для
визнання недійсними послідуючих угод, предметом яких була спірна квартира, а
саме, договір купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 24 лютого 2001 року,
прилюдних торгів проведених Державною Виконавчою службою Заводського району м.
Миколаєва від 19 червня 2006 року оскільки їх недійсність прямо пов'язана з
недійсністю попередньої угоди, а до таких висновків суд не дійшов. Тому суд
обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, в тому
числі і в визнані свідоцтва про право власності на ім'я ОСОБА_7 та в визнанні
права власності на спірну квартиру за позивачкою.

Посилання в
апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що оспорювані угоди порушують її житлові
права та права її дітей, не заслуговують на увагу. Так, з пояснень апелянта в
судовому засіданні слідує, що про продаж квартири їй було також відомо і вона
проти цього не заперечувала, в суд не зверталася. Крім того, житлові права
членів сім'ї власника, не є самостійними, а залежать від прав самого власника.

Стосовно
посилань третьої особи на порушення її процесуальних прав, слід зазначити, що в
судовому засіданні апелянт була присутня, давала пояснення, мала можливість
надати докази. Як вбачається з протоколу судового засідання, питання щодо
належності та допустимості доказів, судом вирішено відповідно до ст.ст. 58, 59
ЦПК України. Та обставина, що апелянт, третя особа по справі, була відсутня на
оголошенні рішення, не є порушенням процесуальних норм, оскільки таке є її
правом, а не обов'язком.

Перевіривши
законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, судова
колегія вважає, що висновки суду відповідають вимогам матеріального та
процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307,
308   ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні
скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2   - залишити
без задоволення.

Рішення   Ленінського районного суду м. Миколаєва від
13 березня 2005 року - залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України на протязі двох місяців з дня набрання нею законної
сили, тобто з дня проголошення.