Категорія № 33
(2)                                    інстанції
Доповідач - Ляховська І.Є.
УХВАЛА

іменемУкраїни

15 листопада 2007 року         м.
Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого -
судді БАРИЛЬСЬКОЇ А.П.,  суддів -
ЛЯХОВСЬКОЇ І.Є.,  СОКОЛАН Н.О.,  при секретарі - Чубіній А.В.,

за участю -
позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,  розглянувши
у    відкритому    судовому
засіданні    в    м.
Кривому    Розі
Дніпропетровської   області    цивільну
справу   за   апеляційними    скаргами ОСОБА_1     на
рішення  Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 15 листопада 2006 року та додаткове рішення
від 07 грудня     2006 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до    ОСОБА_3
про поділ спільного майна.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 15
листопада 2006 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна
задоволено: між сторонами розділено в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 та
господарські будівлі,  а також майно
домашнього побуту,  з відповідача ОСОБА_3
на користь позивачки ОСОБА_1 стягнуто різницю у вартості 1/2 частини житлового
будинку в сумі 7481грн,  а також витрати
по справі в сумі 2453грн.52коп.

Додатковим рішенням від 07 грудня 2006 року виправлені
описки та арифметичні помилки - у частину будинку,  що виділена відповідачеві ОСОБА_3,  включена кухня 1-11 площею 10, 4кв.м.
вартістю 14046грн.; виправлена описка щодо вартості коридору 1-4 площею 8,
4кв.м.,  що за судовим рішенням виділено
відповідачу ОСОБА_3,  та зазначено,  що вона складає не 111345грн.,  а 11345грн.; крім того,  уточнено ім"я дитини сторін в описовій
частині рішення та зазначено,  що його
звуть ОСОБА_5,  а не ОСОБА_6.

В апеляційних скаргах позивачка ОСОБА_1 ставить питання
про зміну рішення суду від 15 листопада 2006 року та задоволення її позовних
вимог,  а також скасування додаткового
рішення суду від 07 грудня 2006 року,
посилаючись на те,  що суд,  поділивши будинок згідно варіанту №4,  запропонованому судовою експертизою,  не надав правової оцінки наданим доказам,  зокрема,
стосовно того,  що найбільш
прийнятним для сторін є варіант поділу будинку № 1. Крім того,  на її думку,
суд розглянув не всі позовні вимоги,
а саме,  стосовно порядку
користування земельною ділянкою,  а
рішення суду не відповідає вимогам процесуального закону.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечує проти апеляційної скарги на
додаткове рішення суду від 07 грудня 2006 року та зазначає,  що варіант №1 поділу будинку є найбільш
прийнятним лише для позивачки,  але не
відповідає інтересам відповідача,  з яким
мешкає неповнолітній син. До того ж,  на
його думку,  питання щодо порядку
користування земельною ділянкою,  може
бути вирішено шляхом доповнення встановленого судом варіанту поділу
домоволодіння.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 215 ЦПК України,  суд,
ухвалюючи рішення по справі,  в
мотивувальній частині повинен зазначити встановлені судом обставини і визначені
відповідно до них правовідносини; мотиви,
з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів,  якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення,  бере до уваги або відхиляє докази,  застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові
акти.

Проте суд,  ухвалюючи рішення в даній
справі,  не виконав зазначених вимог
закону,  а також роз"яснень п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 29 грудня 1976 року
"Про судове рішення" (із наступними змінами),  не зазначив у мотивувальній частині рішення
встановлених судом обставин,  які мають
значення для справи,  їх юридичну
оцінку,  а також оцінку всіх
доказів,  розрахунки,  з яких суд виходив при задоволенні майнових
вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази,  суд не обгрунтував свого рішення,  внаслідок чого воно не може бути визнано
таким,  що відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо його законності та обгрунтованості.

Як убачається із матеріалів справи,  суд розділив майно подружжя,  в тому числі житловий будинок АДРЕСА_1,  проте не звернув уваги на те,  що право власності на цей будинок
зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3,
про свідчить реєстраційне посвідчення,
видане

Криворізьким
БТІ від 22 грудня 2000 року,  згідно
якого відповідачеві належить лише 1/4 частина зазначеного будинку (а.с. 2).

Задовольняючи  частково
позов ОСОБА_1,   суд  не
врахував,   що позивачкою не
ставилося питання про визнання зазначеного житлового приміщення спільною
сумісною власністю та визнання за нею права на частку в такому майні.

Згідно із п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22
грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист
права приватної власності" (зі змінами,
внесеними поставновою від 25 травня 1998 року № 15),  суд мав визначити дійсну вартість спірного
майна,  яке підлягає поділу,  на час розгляду спору.

Вирішуючи спір в частині поділу житлового приміщення та господарських
будівель,  суд виходив із того,  що його вартість на момент оцінки складає
34127грн.

Проте такий висновок не відповідає вимогам закону та наданим суду
доказам,  зокрема,  висновку судової будівельно-технічної
експертизи № 279 від 06 грудня 2005 року,
згідно якого дійсна вартість домоволодіння на момент оцінки,  складала 113473грн. (а.с. 46).

Зазначивши в рішенні,  що вартість
виділяємої позивачці 1/2 частини житлового будинку "В-1" складає
41327грн.,  суд залишив поза увагою,  що згідно вищезазначеному висновку
експертизи,  при поділі житлового
будинку,  частина приміщень,  належна одній із сторін,  залишається без комунікацій,  а тому вартість 1/2 частини будинку,  яка складається із ванної 1-3 площею 3,
8кв.м.,  кімнати 1-5 площею 15, 10кв.м.
та кімнати 1- 6 площею 11, 7 кв.м.,
зменшується на 11, 7% і складає 35101грн.

Також неправильно суд визначив вартість кімнати 1-5 площею 15,
10кв.м.,  яку виділив ОСОБА_1,  оскільки суд зазначив,  що її варстіть складає 2039грн.,  в той час,
як експертом вона оцінена в суму 20394грн. (а.с. 62).

Стягуючи з відповідача на користь позивачки витрати на правову допомогу в
сумі 1000грн.,  суд не врахував,  що постановою Кабінету Міністрів України від
27 квітня 2006 року № 590 затверджені гранічні розміри компенсації витрат,  пов"язаних з розглядом цивільних
справ,  і згідно додатку до цієї
постанови,  граничний розмір витрат,  пов"язаних з правовою допомогою
стороні,  на користь якої ухвалено судове
рішення,  якщо компенсація сплачується
іншою стороною,  не перевищує суму,  що обчислюється виходячи з того,  що особі,
яка надає правову допомогу,
виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину
її роботи.

Крім того,  як
убачається із матеріалів справи,
позивачка ОСОБА_1 змінивши свої позовні вимоги 15.02.2006р.,  просила також визначити порядок

користування
земельною ділянкою,  на якій розташоване
домоволодіння. Проте суд ці позовні вимоги не розглянув.

Оскільки цей недолік не був і не міг бути усунений
ухваленням додаткового рішення судом першої інстанції,  колегія суддів вважає,  що рішення суду від 15 листопада 2006 року
необхідно скасувати з напрпвленням справи на новий розгляд.

Ухвалюючи додаткове рішення суду від 07 грудня 2006 року,  суд першої інстанції не врахував,  що перелік підстав для ухвалення додаткового
рішення,  передбачений ст. 220 ЦПК
України,  є вичерпним.

Оскільки фактично судом було виправлено описки та арифметичні помилки,  допущені при ухваленні рішення суду від 15
листопада 2006 року,  додаткове рішення
суду від 07 грудня 2006 року також підлягає скасуванню,  оскільки питання про виправлення описок та
арифметичних помилок вирішується в порядку,
встановленому ст. 219 ЦПК України.

На
підставі викладеного,  керуючись ст.
303,  307,  311 ч. 1 п. 5,  313-315 ЦПК України,  колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 15 листопада
2006 року та додаткове рішення від 07 грудня 2006 року скасувати.

Справу направити
на новий розгляд в той же суд в іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її
проголошення,  але може бути

оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду
України протягом двох

місяців з дня набрання нею законної сили.