УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2007 року                                                                                             м.
Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Закарпатської області у складі;

головуючої                                    -        судді Кожух О.А.

суддів                                            -          Чужа Ю.Г., Власов СО.

при секретарі                                -        Шпонтак В.В.

за
участю:      апелянта - позивача
ОСОБА_1.,

представника прокуратури Закарпатської області Рожкова
В.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу
за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1. на рішення Мукачівського міськрайонного
суду від 27 жовтня 2006 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2,
Мукачівської міської ради про усунення перешкод в користуванні майном та
анулювання акту приватизації квартири, -

встановила:

ОСОБА_1.
у лютому 2006 року звернувся до суду із позовом, в якому просив зобов'язати
ОСОБА_2 привести спільний коридор квартир № 2 та № 2 "а" в
будинкуАДРЕСА_1до попереднього стану та анулювати приватизацію квартири
ОСОБА_2. як таку, що протирічить закону про приватизацію. Свої вимоги мотивував
тим, що за час його перебування в місцях позбавлення волі у 1980-1985 роках
ОСОБА_2. самовільно привласнила частину спільного коридору - встановила
перегородку та закрила позивачу вихід на балкон. Також позивач вважає, що
ОСОБА_2. незаконно, без його згоди, було приватизовано квартиру у якій вона
проживає.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27 жовтня
2006 року в задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні майном -
відмовлено. Додатковим рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 28 лютого
2007 року відмовлено у задоволенні вимоги про анулювання свідоцтва на право
власності на квартиру № 2 "а" поАДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2.

Позивачем на рішення суду від 27 жовтня 2006 року подано
апеляційну скаргу. Просить рішення суду скасувати а справу направити на новий
розгляд, вказуючи, що судом не встановлено всіх фактів та неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для справи. Додаткове рішення суду позивач не
оскаржував.

Відповідачі в судовому засіданні суду першої інстанції
вимоги позивача заперечували. Будучи належним чином повідомленими про час і
місце апеляційного розгляду справи  в
судове засідання не з'явились. Справу, відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України,
розглянуто у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та
представника прокуратури Закарпатської області, які апеляційну скаргу
підтримали та просили задовольнити з наведених у ній підстав, розглянувши
справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість постановленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на
наступне.

Справа № 22 ц - 724/07

номер рядка статистичного звіту: 5

2

Відповідно до
ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі,
кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях,
а -обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої
інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Відмовляючи у
задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні майном суд першої
інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не було доведено твердження
ОСОБА_1. щодо самовільного переобладнання ОСОБА_2. квартири № 2 "а" у
1980-1985 роках, а також з того, що позивачем було без поважних причин
пропущено строк звернення до суду.

Як було
встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось сторонами, ОСОБА_1. проживає
у квартирі № 2, а ОСОБА_2. - у квартирі № 2 "а" в АДРЕСА_1, вхід до
яких пролягає через спільний коридор.

ОСОБА_1. є
власником квартири № 2 згідно договору купівлі-подажу від 31.07.1992. ОСОБА_2.
є власником квартири № 2 "а" згідно рішення Мукачівського
міськвиконкому № 280 від 20.12.1995. Свідоцтво на право власності на житло
видано ОСОБА_2. 28.12.1995. Жодних робіт по переобладнання квартир з часу їх
придбання у власність сторонами не проводилось. Плани квартир відповідають їх
реальному стану.

Відповідно до
плану поверхів будівлі АДРЕСА_1, що викреслений у 1948 році та міститься в
матеріалах інвентарної справи цього будинку (а.ЗЗ інвентарної справи), у
спільному коридорі квартир № 2 та № 2 „а" дійсно був прохід до балкону.
Проте на плані поверхів будівлі, що був викреслений у 1989 році, а перевірений
та затверджений у 1991 році, проходу до балкону з коридору немає. Виходячи із
плану можна зробити висновок, що ця частина коридору була об'єднана з одним із
приміщень квартири № 2 „а" - була демонтована стіна, що розділяла це
приміщення та коридор (а. ЗО інвентарної справи). Таким чином, станом на 1989
рік перепланування і перебудова коридору була проведена і відповідні зміни у
плануванні спільного коридору квартир № 2 та № 2 „а", які на час затвердження
плану будівлі перебували у комунальній власності міста, були зафіксовані на
плані будівлі, перевірені та затверджені відповідними уповноваженими на те
особами. Такий же план спільного коридору (без виходу на балкон) зафіксований
на відповідному плані квартири № 2 (а.с.144) та у технічному паспорті на
квартиру № 2 „а" (а.с. 22, 145, 201-202), що є додатком до свідоцтва про
право власності та квартиру ОСОБА_2. Вихід на балкон здійснюється через кухню
квартири № 2 „а". Площі приміщень квартир № 2 та № 2 „а", а також
спільного коридору відповідають експлікації площ до плану будівлі 1991 року, що
також міститься в матеріалах інвентарної справи на будинок (а.37 інвентарної
справи, зворот), та площам у технічних паспортах квартир. Даних про проведення
реконструкції у будинку до 1998 році у відділі архітектури немає (а.с.41).
Проте відсутність документів на перегородку в коридорі квартири, яка
встановлювалась більше двадцяти років тому, про що зазначено і в інформації
ЖРЕП № 2 (а.с.28) не є доказом того, що стіна була демонтована, а перегородка
встановлена ОСОБА_2. самовільно.

Можливість виходу на балкон через спільній коридор до відповідної
перебудови ніким   не

оспорювалась,
тому покази свідків щодо цього не можуть служити доказами самовільної
перебудови квартири ОСОБА_2.

Твердження, що в
спільному коридорі без відома ОСОБА_1. добудована стінка і таким чином йому
закритий доступ на балкон, викладене у акті обстеження, складеному 18 серпня
2005 року представниками ЖЕК № 2 (а.с.5) судовою колегією не береться до уваги,
оскільки спростовуються матеріалами інвентарної справи.

Судовою колегією також не береться до уваги твердження позивача, що він
позбавлений можливості користуватись спільною власністю - спільним коридором,
оскільки план коридору, що

3

є у спільній власності, міститься, на планах відповідних
квартир, і ним ОСОБА_1. користується, а виходу на балкон із спільного коридору
на цих планах немає. Вихід на балкон здійснюється через кухню квартири № 2
„а".

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення про відмову у позові
через недоведеність, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, тому
апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Проте суд помилково послався як на підставу для відмови у
позові також і на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, тобто,
суд навів взаємовиключні підстави для відмови в задоволенні позову.

З огляду на зміст статті 267 ЦК України
положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть
застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого
суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж
при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права,
про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось,
суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а
за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Тому судова колегія вважає за
необхідне виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання як на
підставу для відмови у позові на пропуск строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ст.
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1- відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 жовтня
2006 року залишити без змін, виключивши з мотивувальної частини рішення суду
висновок про сплив строку позовної давності як підставу для відмови у позові.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,
проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двох місяців з дня
набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до
Верховного Суду України.