Справа №33ц-573 кс/07;
Головуючий у першій інстанції: Міланіч А. М.
Суддя-доповідач: Віхров В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

20 грудня 2007
року                                                                                      м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

апеляційного
суду Дніпропетровської області у складі:

Віхрова В. В., Гайдук В. І.,
Козлова С.П.,

розглянувши
відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про
судоустрій України» (в редакції Закону України № 697-V від 22.02.2007) в касаційному провадженні в попередньому
судовому засіданні у місті Дніпропетровськ цивільну справу за позовомОСОБА_1 до
ОСОБА_2 і ОСОБА_3про захист честі, гідності та ділової репутації за касаційною
скаргоюОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 24
лютого 2005 року, що залишене без змін ухвалою апеляційного суду Київської
області від 17 травня 2005 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1.
звернулася до суду з позовом з тих підстав, що, перебуваючи на квартирному
обліку у виконкомі Бородянської селищної ради Київської області, головою якої
єОСОБА_3., неодноразово зверталася до останнього та до ОСОБА_2. - голови
Бородянської районної державної адміністрації - зі зверненнями з питань
поліпшення житлових умов під прізвищем Гнідець, а також під своїм псевдонімом
-Іванченко, але листом від 27.10.2004 за підписом ОСОБА_2., який
підготувавОСОБА_3, останні повідомили Київську обласну державну адміністрацію
про те, що тривалий час ОСОБА_1., звертаючись під псевдонімом, ввела в оману
селищну раду, районну державну адміністрацію та органи державної влади вищого
рівня, чим зганьбили її, принизили її честь, у зв'язку з чим вона просила
спростувати відомості про те, що вона ввела в оману, що не відповідають
дійсності та ганьблять її честь і гідність, а також стягнути з відповідачів на
її користь відшкодування моральної шкоди в сумі 70 000 гривень.

Рішенням
Бородянського районного суду Київської області від 24 лютого 2005 року, яке
ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 травня 2005 року залишене
без змін, у задоволенні позову ОСОБА_1. повністю відмовлено.

У касаційній
скарзі ОСОБА_1. вказує на порушення судами першої і апеляційної інстанцій норм
процесуального права щодо повноти з'ясування фактичних обставин, невідповідність
висновків суду обставинам справи, а також, що відомості такого роду, з приводу
розповсюдження яких виник спір, дають оціночне судження про людину, як про не
добропорядну, що розповсюдження таких відомостей є образою для неї, а
відповідачі мали б вказати їй на допущену помилку, з огляду на що просить
скасувати судові рішення.

Колегія суддів,
заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи в межах касаційної
скарги, дійшла висновку, що підстави для перегляду судових рішень місцевого і
апеляційного судів та їх скасування відсутні, виходячи з наступного.

Судами
встановлено, що протягом 2001-2004 pp. позивач зверталася до різних органів управління, в тому
числі державних, включаючи адміністрацію Президента України, з питань
поліпшення житлових умов, вказуючи своїм прізвищем «Іванченко», що є її
літературним псевдонімом, маючи за актами цивільного стану прізвище «Гнідець».
Листом від 27.10.2004 за підписом голови Бородянської РДА ОСОБА_2. повідомив
Київську ОДА, що позивач зверталася до органів влади, підписуючи звернення за
прізвищем «Іванченко», увівши таким чином органи влади в оману щодо своєї
особи.

Відмовляючи в
задоволенні позову, суди першої й апеляційної інстанцій виходили з того, що
позивач дійсно зверталася до органів влади під псевдонімом, порушуючи вимоги
ст.ст. 5, 8 Закону України «Про звернення громадян», що виключає підстави
пред'явленого у цій справі позову.

Відповідно до ч.
2 ст. 320 ЦПК
України (1963 року) підставами касаційного оскарження є порушення норм
процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Суд у цій справі
за ст. 335 ЦПК України (2004 року) під час її розгляду в касаційному порядку в
межах касаційної скарги і вимог, які були заявлені у суді першої інстанції,
перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права та не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, а тому
суд бере до уваги, що позов пред'явлений щодо спростування недостовірної
інформації, а вимоги щодо захисту немайнових прав від нанесення образ у цій
справі не заявлені.

Виходячи з
положень ст.ст. 1, 28, 294, 296, 438 ЦК
України, фізична особа може відповідно до закону використовувати псевдонім
(вигадане ім'я) при здійсненні лише окремих цивільних прав, а саме прав
інтелектуальної власності як автора твору у зв'язку з використанням такого
твору, і ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» право на використання
псевдоніму не передбачено, хоч би і була можливість встановити автора
звернення, і через це воно відповідно до ст. 8 цього Закону мало б
розглядатися.

Суд зважує на
те, що сама позивач у касаційній скарзі стверджує, що викладені відомості є
оціночними судженнями, які за змістом ст. 277 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про інформацію» і
відповідно до тлумачення Європейським Судом з прав людини положень ст. 10
Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод спростуванню не
підлягають з огляду на природу їх походження, адже це не твердження про існування
фактів, істинність чого може бути підтверджена об'єктивно, а власна суб'єктивна
думка людини про якості таких фактів, право на вираження якої є природнім, коли
лише через поєднання з непристойною і недопустимою у демократичному суспільстві
формою вираження оціночних суджень таке право особи може бути обмежене державою
для захисту прав і репутації інших приватних осіб. Звідси, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що суди першої й апеляційної інстанцій правильно по
суті розв'язали спір і ухвалили справедливі рішення.

Колегія суддів
відзначає, що держава безсумнівно опікується ствердженням і підвищенням
правосвідомості та правової культури громадян, які разом з цим відповідно до
своїх здібностей та навиків здобувають освіту, досвід і практику соціального
спілкування, проте відповідно до ст.ст.3, 8, 19, 23, 53, 57, 59, 68 Конституції
України посадові особи виконують свої обов'язки і здійснюють свої права за
покладеними на них функціями у спосіб, в межах та на підставах, визначених
законом, і з огляду на що було б протиправним ставити їм за вину дії будь-якої
іншої особи, вчинені останньою через її низьку правову культуру, і
зобов'язувати їх до дій, які не стосуються виконуваних ними функції держави,
через що вимоги позивача щодо обов'язку відповідачів вказати ш на допущену
помилку не відповідають вимогам норм права та існуючому правопорядку.

Звертає увагу,
що позивачем визначений спосіб захисту права і у виді відшкодування моральної
шкоди в сумі 70 000 гривень, що само по собі відповідає вимогам ст.ст. 16 ч. 2,
275, 280 ЦК України, але цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй
актами цивільного законодавства, у зв'язку з чим не допускаються при здійсненні
своїх прав дії, які могли б порушити права інших осіб чи вчиняються з наміром
завдати шкоди іншій особі, а також в інших формах будь-які зловживання правом,
через що з огляду на співвідношення підстав пред'явленого позову і заявленого
розміру відшкодування у цій справі відмова у наданні захисту права в такий
спосіб у всякому випадку ґрунтується на ч.3 ст. 16 ЦК України, бо суб'єктивне
право позивачем здійснюється не стільки з метою відшкодування, скільки з метою
покарання, що властиво праву публічному, а не приватному.

Встановлено і це
вбачається з матеріалів справи, що передбачені ч. 1 ст. 338 ЦПК України
підстави для обов'язкового скасування судового рішення відсутні, а оскаржувані
судові рішення ухвалені з суворим додержанням норм процесуального права та у
відповідності з нормами матеріального права. Наведені ж у касаційній скарзі
доводи висновків місцевого та апеляційного судів не спростовують.

Керуючись,
ст.ст. 323,332,336,342-345 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну
скаргуОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Бородянського районного суду Київської області від 24 лютого 2005 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області від 17 травня 2005 року залишити  без
змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту оголошення, остаточна і оскарженню не підлягає.