Справа 22 - 79/2007 року
інстанції Глущенко Я.Б. Доповідач Козлов
УХВАЛА

іменем України

01
лютого 2007 року
колегія судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької
області в складі:

головуючого Ігнатолі Т.Г.

суддів Кочегарової Л.М., Козлова О.М.,

при секретарі Стрелецькій О.В., розглянувши у
відкритому Судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування
моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Новоазовського
районного суду Донецької області від 25
грудня 2006 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням
Новоазовського районного суду Донецької області від 25 грудня 2006 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. про стягнення суми боргу за договором займу
з ОСОБА_2. та ОСОБА_3. відмовлено.

В апеляційній
скарзі позивач просить рішення скасувати і постановити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на незаконність та необґрунтованість
рішення, яке, на його думку, прийнято з порушенням норм матеріального та
процесуального законодавства.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, а ухвала суду не підлягає
скасуванню з таких підстав.

Відповідно до
ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване
по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З позовної заяви
та пояснень позивача вбачається, що 27
січня 1999 року він
уклав з ОСОБА_4. договір позики на суму 2500
доларів США, яку
останній зобов'язався повернути до 01
липня 1999 року.
Проте у зазначений строк позичальник позику не повернув, а згодом, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер, так і
не виконавши грошове зобов'язання. Просив стягнути з відповідачів суму боргу за
курсом долару США до національної
валюти у розмірі 13662 грн., як
зі спадкоємців ОСОБА_4., а з відповідачки ОСОБА_5., окрім того, як з дружини,
що пережила чоловіка. Просив також стягнути з відповідачів завдану йому моральну
шкоду у розмірі 2500 грн. з
кожного, та понесені ним судові витрати.

2

Відмовляючи в
задоволенні позову ОСОБА_1.,
суд послався на те, що позивач не надав письмових доказів боргу, пропустив
строк звернення до суду з позовними вимогами.

Згідно зі ст.374
ЦК Української РСР
(в редакції 1963 року),
під час дії якого виникли спірні правовідносини, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну
кількість речей того ж роду і якості.

Відповідно до
ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності
до ст.375 ЦК Української
РСР (в редакції 1963 року),
договір позики на суму, що є предметом заявлених позивачем вимог, має бути
укладено у письмовій формі.

Відповідно до ч.2 ст.59 УПК України, обставини справи, які за законом
можуть бути

підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись
іншими способами

доказування.

Як вбачається з
матеріалів справи, на підтвердження позовних вимог позивачем надана ксерокопія
розписки ОСОБА_4. (а.с. 5-7). Ні оригіналу, а
ні належним чином посвідченої копії боргового документу позивач суду не надав.
Тобто наявність невиконаного договору позики між позивачем та ОСОБА_4. не
підтверджена, згідно з вимогами ч.2 ст.59 ЦПК України, відповідним письмовим
доказом, оформленим з додержанням вимог ст.375 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року).

З огляду на наведене, посилання позивача на ксерокопію розписки та на
пояснення

свідка ОСОБА_6. в підтвердження боргу, не могли бути судом прийняті до
уваги, так як такі

пояснення та ксерокопії письмових документів, які неможливо порівняти з
оригіналом, є не

припустимими доказами боргових зобов'язань.

Твердження ж
позивача про те, що він передавав оригінал розписки померлого його дружині - ОСОБА_2., також
не могли були прийняті судом до уваги, так як повернення боргового документу, у
відповідності до ч.2 ст.216 ЦК
Української РСР (в редакції 1963
року), вказує на припинення зобов'язання між сторонами.

Як роз'яснено у
п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 року №20 (із змінами,
внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.98 року), позови,
пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям
за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою
згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України
"Про приватизацію державного житлового фонду"). Частка учасника
спільної сумісної власності визначається при зверненні стягнення на майно
учасника спільної власності за його боргами, видкритті після нього спадщини,
при цьому розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за
нормами Кодекса про шлюб та
сім'ю.

Відповідно до
ст.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набирає
чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України.

3

У відповідності до
до ст. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в
редакції 2003 року),
цей Кодекс набирає
чинності з 1 січня 2004 року.

У відповідності
до ст.5 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року), акти цивільного законодавства регулюють відносини,
які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну
відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися
актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного
законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту
набрання ним чинності.

Відповідно до
ст.31 Кодексу про шлюб та сімью Української РСР(в редакції 1963 року), яка діяла
на час виникнення відносин на які посилається позивач, за зобов'язаннями одного
з подружжя стягнення може бути звернено лише на його роздільне майно і на
частку в спільній сумісній власності подружжя, яка належала б йому при поділі
цього майна.

Тому вимоги
позивача про відповідальність перед ним ОСОБА_2. по боргам ОСОБА_4., як
дружини, що пережила чоловіка, на підставі ч.4 ст.65 Сімейного Кодексу України,
не грунтуються на законі, так як відносини між позивачем та ОСОБА_4. виникли до
моменту набрання чинності закону, на який позивач посилається як на одну з
підстав необхідності задоволення його позовних вимог.

Відповідно до ст.556
Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), спадкоємець, який прийняв спадщину, відповідає по
боргах спадкодавця в межах дійсної вартості успадкованого ним майна. При
наявності кількох спадкоємців вони відповідають по боргах спадкодавця
пропорціонально до одержаних ними спадкових часток.

З матеріалів
справи видно, що ОСОБА_4. належала 1/2 частина квартири №АДРЕСА_1 у місті
Новоазовську, Донецької області. ОСОБА_2. одержала свідотство про право
властності не на вказану, а на свою частку спільної сумістної властності, а від
частки, яка належала ОСОБА_4., відмовилась на користь ОСОБА_3. (а.с.279)

Оскільки
ОСОБА_2. не прийняла спадщину, то, з огляду на ст.556 Цивільного кодексу
Української РСР (в редакції 1963
року), вимоги позивача у частині звернення до неї за поверненням боргу, як
до спадкоємця ОСОБА_4. є
безпідставними.

Як роз'яснено у
п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами
України справ про спадкування" від 24.06.83
року №4 (із
змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №13 від 25.12.92 року, №15 від 25.05.98 року),
встановлений ст.557 ЦК шестимісячний
з дня відкриття спадщини строк для пред'явлення претензій кредитора спадкодавця
до спадкоємців продовженню не підлягає. Непред'явлення в зазначений строк
претензії призводить до втрати належного кредиторові права вимоги по боргах
спадкодавця.

Відповідно до
ст.525 ЦК Української
РСР (в редакції 1963 року),
часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Як вбачається з
запису акта про смерть №47
від 29 жовтня 2001 року ОСОБА_4.
помер ІНФОРМАЦІЯ_1.
Позивач не заперечував, що йому було відомо про смерть ОСОБА_4. саме з дня його
смерті і ці обставини підтверджуються матеріалами справи.

4

Таким чином, що стосується вимог
позивача до відповідачки ОСОБА_3,
яка прийняла спадщину, то строк пред'явлення претензії до неї сплив до 27 квітня 2002 року.

З огляду на
наведене, законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1. суд першої
інстанції не мав.

Таким чином
позовні вимоги ОСОБА_1. до ОСОБА_2. та ОСОБА_3. про стягнення суми боргу за
договором позики укладеної з ОСОБА_4. та моральної шкоди залишені судом першої
інстанції без задоволення з підстав передбачених законом.

Вирішуючи спір,
суд першої інстанції всебічно, повно і об'єктивно встановив обставини справи та
відповідні їм правовідносини, дав належну оцінку безпосередньо дослідженим і
наявним у справі доказам та поясненням сторін, правильно застосував
матеріальний закон і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог про стягнення боргу.

З урахуванням
викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено
на підставі ст.фг.216, 374,
375, 525, 556, 557 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), ст.5
Цивільного кодексу України (в редакції 2003
року), відповідає вимогам ст. 10,60,214,215,233
ЦПК України і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ет.303,307,308,313-314 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення
Новоазовського районного суду Донецької області від 25 грудня 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором
позики та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двох
місяців з дня набрання чинності шляхом подання касаційної скарги безпосередньо
до суду касаційної інстанції.

Судді