Справа № 2361,
2007.                                                        Головуючий 1 інстанції Брежнєв О.А.
Категорія 34                                                                       Доповідач Курило В.П.
РІШЕННЯ Іменем України

20 березня 2007 року Апеляційний
суд Донецької області у складі:

Головуючого -судді Курило В.П.

Судців Шамрило Л.Г., Саніковой О.С.

При секретарі Степаненко В.Б.

Розглянув у
відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Донецька від 5 грудня 2006
року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнаїчення місця проживання дітей,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2006
року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з таким позовом до відповідачки.
Він посилався на те, що 5 листопада 1994 року зареєстрував шлюб з відповідачкою
Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження і дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження.

Відповідачка порушила цивільну
справу про розірвання шлюбу і тому виник спір про місце проживання дітей.

Протягом часу подружнього життя
він сумлінно виконував батьківські обов»язки і його відносини з дітьми вважає
такими, що повністю забезпечують питання духовного та фізичного
виховання та матеріального забезпечення дітей. Залишення дітей відповідачці
навіть при тому, що він буде сплачувати аліменти, не зможуть забезпечити потреби
нової сім»ї, оскільки заробіток відповідачки складає 1 тисячу гривень. Діти
мають більшу прихильність
до нього.

Просив визначити місцем проживання неповнолітніх дітей з ним.

Рішенням Київського районного суду
міста Донецька від 5 грудня 2006 року позовні вимоги задоволені, місцем
проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження
визначено місце проживання їх батька ОСОБА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати 16
грн.

В апеляційній скарзі відповідачка
ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про
відмову у задоволені позовних вимог, оскільки рішення суду не відповідає
вимогам матеріального і процесуального законів. У суду не було передбачених законом підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, представника відповідачки і
представника органа опіки і піклування, свідка, перевіривши матеріали справи   і
доводи   апеляційної   скарги,
апеляційний   суд   вважає,
що   скарга   підлягає

2

задоволенню, рішення суду
скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог, виходячи з
наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що позивач сумлінно виконував свої
батьківські обов»язки, має авторитет серед дітей, діти більш прихильні до
батька, а також з урахуванням атмосфери, в якій виховуються діти, їх звичок до відвідування
спортивних секцій, відпочинку, та їх звички до існування в достатку, проживання дітей
має бути з батьком і це буде відповідати найвищим інтересам малолітніх дітей.

Але з таким
висновком суду першої інстанції погодитися не можливо через те, що він не відповідає обставинам справи.

Судом встановлено, що рішенням
Київського районного суду міста Донецька від 23 жовтня 2006 року розірваний шлюб
між ОСОБА_1 - позивачем по справі і ОСОБА_2, відповідачкою. Рішення суду
набрало чинності 5 грудня
2006 року.

Вказане
подружжя припинило шлюбні відносини у травні 2006 року, а з грудня 2006 року вони проживають
за різними адресами. Як пояснив в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 у зв»язку із зміною місця роботи він вимушений змінити і
місце проживання і зараз проживає у квартирі АДРЕСА_1.
Вказана квартира належить йому на праві
власності відповідно до договору дарування від 1 березня 2007 року (а.с.
202-204).

Між сторонами виник спір про місце проживання неповнолітніх дітей: сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження і дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 року
народження, які проживають за місцем проживання їх
матері - відповідачки ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов»язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров»я та інші
обставини, що мають суттєве значення для справи.

Як зазначено в п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про
застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб
та сім»ю України» від 12 червня 1998 року, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із
батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу
про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до
виховання дитини.

Згідно ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов»язки
щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у
шлюбі між собою.

Конвенція про права дитини, виходячи з принципу рівності прав матері та
батька, у пункті 1 ст. 9 проголосила принцип,
за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанням, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне
в найкращих інтересах дитини.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина
може розлучатися з матір»ю лише у винятковій ситуації. Тобто перевагу надається
матері.

Судом встановлено, що сторони по справі - позивач ОСОБА_1 і відповідачка ОСОБА_2 добросовісно виконують свої обов»язки батьків,
предметом їх основного піклування є найкращі інтереси їх
дітей. Сторони досвідчені люди, обоє мають вищу освіту, місце роботи,
користуються повагою і авторитетом серед знайомих, родичів і друзів.

їх діти також характеризуються позитивно, добре виховані, є добросовісними,
цікавими, цілеспрямованими учнями, багато читають,
вивчають іноземну мову, мають дружні стосунки з іншими учнями і дітьми.

Судом також встановлено, що до конфлікту, який виник між сторонами у 2006
році, між подружжя ОСОБА_1 існували позитивні відносини і
вони обоє у рівному ступені приймали участь у вихованні своїх
дітей. Тому позитивні характеристики їх дітей - це результат зростання дітей в умовах турботи, які створені спільно їх
батьками , тобто сторонами по справі.

3

Звертаючись в
суд з позовом про визначення місця проживання дітей з позивачем, останній
посилався на те, що діти мають більшу прихильність до нього, звикли до
створеного ним образу життя, достатку, що він забезпечив дітям.

Саме з цього і виходив суд першої інстанції,
задовольняючи позовні вимоги.

Між тим, в судовому засіданні позивач не довів і судом не встановлено
фактів грубого поводження відповідачки з дітьми, привиттям нею дітям
поганих звичок, відсутністю нагляду за дітьми тощо.

Опитані в суді
свідки підтвердили, що і батько і мати піклувались про дітей, створили умови
для їх гармонічного розвитку. Про те, що мати проявляла до дітей грубість,
неповагу, або проявляла байдужість до дітей ніхто з опитаних в суді свідків не
вказував.

Судом також
встановлено, що протягом тривалого часу сім»я ОСОБА_1 користувалась послугами
няні, яка доглядала дітей і тимчасово піклувалась про них у період зайнятості
матері на роботі. Цей факт не дає підстав для висновку про неналежне виконання
відповідачкою своїх батьківських обов»язків і тим більше не може бути підставою
для визначення місцем проживання дітей з позивачем. Отримання послуг няні відбувається
вказаною сім»ею за взаємною згодою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Послуги няні оплачувались
з сімейного бюджету, який наповнювався у тому числі і від доходів позивача. Як
встановлено судом, саме позивач займався підбором кадрів нянь і не виключає
можливість використання їх праці у майбутньому, якщо суд вирішить питання про
визначення місця проживання дітей з ним.

Разом з тим суд
встановив, що доглядом дітей няні займались саме у час роботи відповідачки, а
проти працевлаштування своєї дружини і кар»єри нотаріуса, який має чітко
визначені межі робочого часу і відпочинку, позивач не заперечував. Таким чином,
атмосфера, при якій батьки додатково користувались послугами і інших осіб для
піклування і догляду за дітьми була створена сторонами по справі спільно і не
може використовуватись судом проти одного з них.

У зв"язку з
цим, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що залишення
дітей з матір'ю буде суперечити інтересам дітей.

Одночасно
апеляційний суд вважає, що позивач не має переваг перед відповідачкою для
визначення місцем проживання дітей з ним. Судом встановлено, що дочка сторін
ОСОБА_3, народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року і досягла лише 6 років. Позивач -
чоловік, зайнята роботою особа, яка також піклується про свою кар»єру, що є
природнім з урахуванням зміни ним місця роботи і навіть місця проживання.
Враховуючи, що позивачка молода, здорова жінка, яка присвятила своє життя
дітям, і яка природно може забезпечити кращій догляд і турботу про дівчину -
дочку., її всебічний розвиток майбутньої жінки, апеляційний суд вважає, що
перевагу у питанні визначення місяця проживання неповнолітньої дитини у даному
випадку слід віддати відповідачці. А вирішення спору між батьками саме таким
чином буде відповідати інтересам самої дитини. Обставини, які б свідчили, що
відповідачка не зможе впоратися з цим у тому числі у зв»язку з відсутністю за
місцем проживання дитини її батька, в судовому засіданні не встановлені.

Як видно з
пояснень сторін в судовому засіданні, представника органу опіки і піклування,
діти сторін між собою перебувають у тісних родинних стосунках, поважають і
люблять одне одного і роз»єднання їх буде болячим і небажаним. Тому у зв»язку з
цим визначення місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з батьком без сестри
не буде відповідати інтересам обох дітей, навпаки, приведе до порушення
звичного образу життя дітей, їх додаткових переживань, пов»язаних з розірванням
шлюбних відносин між батьками.

Доводи позивача
про те, що діти мають більшу прихильність до нього, ніж до матері, не
переконливі.

Як видно з
матеріалів справи, суд першої інстанції опитував у якості свідка сина сторін
ОСОБА_3, який на час розгляду справи в суді досяг 11 років. З протоколу
судового засідання ( а.с. 73 оборот) видно, що ОСОБА_4 заявив, що він хоче, щоб
його

4

вихованням займався батько. Між тим з його останніх пояснень видно, що
доглядом за ним більше опікувалась відповідачка,
яка зустрічала його із школи, годувала, була присутньою при підготовці сином
домашнього завдання, перед сном читала йому книжки. Батько ж з роботи
приходив пізно.

Аналіз пояснень неповнолітнього сина не дає підстави зробити висновок про
його більшу прихильність до батька. Але при опитуванні вказаного свідка, суд
першої інстанції порушив вимоги ст. 182 ЦПК України,
не врахував, що батьки свідка і представник органу опіки і піклування є сторонами по справі, і не залучив до участі у справі
педагога.

Усуваючи вказане процесуальне порушення, допущене судом першої інстанції,
суд апеляційної інстанції доручив органу опіки і піклування Київської районної
у місті Донецьку ради опитати неповнолітніх дітей
сторін для з»ясування, до кого з батьків вони мають більшу прихильність. Згідно висновку вказаного органу від 13 березня 2007
року діти не виявили ні до одного з батьків більшу прихильність, вони
потребують уваги і з боку матері і з боку батька (а.с. 160-161).

За таких умов у суду першої інстанції не було підстав для висновку про те,
що діти ОСОБА_1 мають більшу прихильність до
батька. Доводи позивача про те, що поведінка дітей у даному випадку обумовлена поважними причинами і впливом матері на них не
переконливі.

А кращі матеріально-побутові умови життя позивача, який має значно більші
доходи ніж відповідачка, не можуть бути самодостатньою підставою для передання
йому дітей.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не врахував викладеного, зробив
висновки, які не випливають з матеріалів
справи, що відповідно до п. З ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового
рішення.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі, в їх задоволені необхідно
відмовити.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309 ЦПК
України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Київського районного суду міста
Донецька від 20 березня 2007 року скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей : ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження з ним
відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з часу його
проголошення і може бути оскаржене у касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
проголошення рішення суду апеляційної інстанції.