Справа 22ц-1173/2007                                               Головуючий
цивільна                                                    Морозов
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

22 серпня 2007
року   АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

Головуючого
судді                                       Бойко
О.В.

Суддів                                      Горобець
Т.В., Шевченко В.М.

При секретарі                        - Рябчук С.В.

З участю
позивачки ОСОБА_1, її представника - адвоката ОСОБА_2, представника відповідача
Носенко В.О., третьої
особи - ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань апеляційного суду в м. Чернігові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Куликівського районного суду
Чернігівської області від 07 травня 2007 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до Орлівської сільської ради про поновлення на роботі,

Встановив:

02 квітня 2007
року ОСОБА_1 звернулась в Куликівський районний суд Чернігівської області з
позовом до Орлівської сільської ради про поновлення на роботі та стягнення
середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позов
мотивувала тим, що 02 березня 2007 року її звільнено з посади
спеціаліста-бухгалтера Орлівської сільської ради на підставі ст. 40 п.1 КЗпП
України з порушенням ст. 49-1 КЗпП України - не було запропоновано будь - якої
посади для працевлаппування та не було її особисто попереджено за два місяці
про майбутнє звільнення. Крім того позивачка заявляла вимогу про стягнення
середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні оскільки
остаточний розрахунок з нею проведено 06.04.2007 року. В позові також
описуються обставини, які передували звільненню та висновок позивачки про те,
що голова сільради поставилась до неї упереджено та несправедливо.

Оскаржуваним
рішенням місцевого суду в задоволенні позову відмовлено з підстав
необґрунтованості позову та виходячи з того, що судом не встановлено фактів
порушення трудового законодавства при звільненні

ОСОБА_1 Питання про
стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
суд не розглянув виходячи з того, що позивачка вимоги в цій частині не
підтримувала.

В
апеляційній скарзі позивачка посилається на незаконність судового рішення,
зазначає, що суд не дав належної оцінки всім наданим нею доказам, не дав
критичної оцінки документам, які надавала представник відповідача, не врахував,
що акти про її попередження про звільнення та про пропонування їй роботи касира
є неправдивими, вони складені працівниками, які є підлеглими голови сільської
ради . Апелянт також вказує в апеляційній скарзі на залишення судом поза увагою
її вимоги щодо стягнення середньомісячного заробітку за час затримки
розрахунку. Посить рішення Куликівьского суду від 07 травня 2007 року
скасувати, ухвалити нове рішення з повним задоволенням її вимог.

В
судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі,
пославшись на обставини, викладені в позовній заяві та апеляційній скарзі. На
задоволенні вимог про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки
розрахунку не наполягає, при цьому відмову від позову не заявила.

Представник
ОСОБА_1 апеляційну скаргу та пояснення позивачки підтримав, зазначивши , що
судом першої інстанції не дотримано вимог трудового законодавства, яке регулює
порядок звільнення працівника за ст..
40 ч.1 КЗпП України . Зазначив, що двохмісячний строк попередження про
звільнення ОСОБА_1 збігав не 02 ,а 03 березня 2007 року. Саме в цей день мала
бути звільнена позивачка після попередження, але вже 02 березня 2007 року вона
захворіла і була непрацездатною , а з 03 березня 2007 року перебувала в лікарні
на стаціонарному лікуванні., що підтверджено матеріалами справ, отже звільнення
відбулось в період непрацездатності працівника, що суперечить ст.. 40 ч.3 КЗпП
України.

Виходячи
з наведеного представник позивачки просив поновити її на роботі та стягнути
середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3109 грн. 79
коп.. Розрахунок суми, яка підлягає стягненню надав суду.

Представник
третьої особи апеляційну скаргу підтримав, звільнення ОСОБА_1вважає незаконним.

В
запереченнях на апеляційну скаргу Орлівська сільська рада зазначає, що рішення
є законним, а доводи позивачки безпідставним. Вирішуючи питання про скорочення
штату працівників сільська рада діяла в межах повноважень , наданих Законом
України « Про місцеве самоврядування» та Закону України « Про Державний Бюджет України
на 2007 рік».

В
судовому засіданні представник відповідача письмові заперечення підтримала,
крім того суду повідомила, що до профспілкового комітету за наданням згоди на
звільнення ОСОБА_1вона не зверталась, медичну карту амбулаторного та
стаціонарного хворого ( ОСОБА_1) вважає недійсною,

про майбутнє звільнення ОСОБА_1 вона повідомлялась,
наявні вакантні посади їй пропонувались про що складено акт 02 січня 2007 року.
Апеляційну скаргу просить відхилити.

Представник
третьої особи просить апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд
приходить до висновку, що  апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої
інстанції встановлено , що сторони перебували в трудових правовідносинах. З 03
березня 2007 року посаду, яку займала ОСОБА_1 було скорочено і 02.березня 2007
року вона була звільнена з займаної посадм спеціаліста - бухгалтера Орлівської
сільської ради за ст.. 40 п.1 КЗпП України. Про майбутнє звільнення вона була
своєчасно та належним чином повідомлена відповідачем, а також їй було
запропоновано наявні в сільській раді вакантні посади касира та
землевпорядника. Порушень вимог трудового законодавства при звільненні
позивачки суд першої інстанції не виявив , в зв»язку з чим в задоволенні її
позовних вимог про поновлення на роботі
відмовив. Крім того, обмежившись посиланням на те, що на стягненні
середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку позивачка не наполягає,
зазначені вимоги не розглянув.

Проте, з
таким рішенням районного суду не може погодитись колегія апеляційного суду,
враховуючи наступне.

Відповідно
до ст .213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.
Законним є рішення, яким суд , виконавши всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

При
розгляді даної справи наведені вимоги закону судом першої інстанції порушені,
що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Відповідно
до ст. 40 п. 1 КЗпП України не допускається звільнення з роботи працівника з
ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової
непрацездатності.

Відповідно
до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівника персонально
попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно
до положень Глави 18 Розділу У ЦК
України перебіг строку попередження ОСОБА_1 має починатись з 03 березня
2007 року, оскільки з акту про попередження можна зробити висновок , що саме 02
січня 2007 року позивачку персонально було попереджено про скорочення та
запропоновано роботу касиром (а.с.23) .

Відповідно
до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору за п. 1 ст.40 КЗпП України
може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу.

Розглядаючи
справу та ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції не проаналізував
належним чином наведені норми закону, не дав належної оцінки всім наявним у
справі доказам, порушуючи вимоги ст. 10 ч.4 ЦПК України не сприяв всебічному і
повному з"ясувнню обставин у справі та не звернув уваги на наступні
обставини: акт від 02 січня 2007 року (

a.c.23),, письмові
заперечення відповідача (а.с.18) свідчить, що позивачці 2 січня 2007 року було
запропоновано роботу лише касира, в штатному розписі якої до 03 березня 2007
року ще не було. Посада землевпорядника взагалі не пропонувалась, хоч була
вакантною, що підтверджено відповідачкою. Отже, висновки суду про те, що
позивачці 02.01.2007 року було запропоновано вакантні посади касира або
землевпорядника не відповідають фактичним обставинам справи .Принаймні одна з
вакантних посад (землевпорядника) позивачці не була запропонована. Хоч і сам
акт від 02.01.2007 підлягав оцінці в сукупності з іншими доказамит, які ставили
під сумнів його допустимості. Отже, твердження позивачки про порушення
відповідачем ст. 49-2 КЗпП України щодо порядку її звільнення залишені не
спростованими.

Також , поза
увагою суду залишилось питання щодо правильності визначення строків
попередження позивачки про звільнення. Відповідно до положень ст.253 ЦК України
строк попередження ОСОБА_1 про звільнення збігав 03 березня 2007 року,
звільнення її з роботи до настання цього терміну суперечить ст. 49-2 КЗпП
України.

Судом першої
інстанції взагалі не аналізувався факт звільнення позивачки в період її
непрацездатності, хоч в матеріалах справи на аркуші 14 знаходиться копія
медичної карти хворої ОСОБА_1 де наявна інформація про її захворювання з 02
березня 2007 року по 17 березня 2007 року. Названий документ, тим більше з
врахуванням положень щодо строку попередження про майбутнє скорочення ,є
підставою для висновку, що при звільненні ОСОБА_1 було порушено також ст. 40
п.3 КЗпП України, і таке звільнення відповідно до п. 17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року з відповідними змінами „
Про практику розгляду судами трудових спорів" не може бути визнане
обґрунтованим. З цих же підстав , та враховуючи, що наявні інші підстави для
задоволення апеляційної карги позивачки, апеляційний суд позбавлений можливості
вирішувати питання лише про зміну дати звільнення ОСОБА_1з 02 на 03
березня.2007 року як це могло бути в разі несвоєчасного попередження та
відсутності інших підстав для поновлення на роботі.

Питання
дотримання відповідачем вимог ст. 43 КЗпП України судом першої інстанції
залишилось взагалі не перевіреним. Як з"ясовано в засіданні апеляційного
суду, працівники сільради являються ч.1енами профспілкової організації,
але  за наданням згоди на звільнення
позивачки адміністрація сільради не зверталась. Всі наведені фати свідчать, що
звільнення ОСОБА_1 з займаної посади спеціаліста - бухгалтера Орловської
сільської ради з 02 березня 2007 року проведено відповідачем безпідставно та з
грубим порушення порядку звільнення, встановленого ст. 40 п.3, ст.43, ст49-2
КЗпП України , що відповідно до ст. 235 КЗпП України є підставою для поновлення
позивачки на роботі. Наявні в матеріалах справи докази та докази, надані
представником відповідача в засідання апеляційного суду не спростовують доводів
позивачки. Так, свідчення свідка ОСОБА_4 ( а.с.45) стосовно пропонування
позивачці посад

землевпорядника спростовуються нею ж підписаним актом, в
якому мова про землевпорядника не велась( а.с.23) Письмові пояснення ОСОБА_5(
ас.   ) не є допустимим доказом, а
довідка головного лікаря Орлівської дільничної лікарні (а.с.   ) не спростовує медичної карти амбулаторного
та стаціонарного хворого -ОСОБА_1 Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається.

Вирішуючи
питання про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про стягнення на користь працівника суми
середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу. З наявних в
матеріалах справи доказів вбачається, що середньомісячна заробітна плата
ОСОБА_1, розрахована відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100
від 08.02.1995 року  становить 751,47
грн., коефіцієнт підвищення з 1 травня 2007 року становить 1,165.( а.с. ) В
центрі зайнятості населення за період з березня по серпень 2007 року ОСОБА_1
було сплачено 1 601 грн.48 коп. ( а.с. ) Період вимушеного прогулу становить з
03 березня по 22 серпня 2007 року.

Отже, сума що підлягає стягненню при поновленні на роботі
ОСОБА_1 відповідно до вимог с
235 КЗпП України та Постанови Кабінуту Міністрів України № 100 від
08.02.1995 року становить 3109,78 грн. Розрахунок саме такої суми надано суду
позивачкою і представником відповідача не спростовано (а.с.   )

Вимоги позивачки
про стягнення середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при
звільненні, які не були розглянуті судом першої інстанції підлягають розгляду
по суті, оскільки відмови від позову в цій частині та в апеляційній скарзі у
встановленому порядку не заявлено.

Суд
приходить до висновку , що  вимога
позивачки про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, є безпідставною, оскільки її порушені трудові права відновлені
шляхом поновлення її на роботі.

Відповідно
до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є
невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також порушення
або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, які
призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст..10, 57-60,213,303,304, 307 ,309 ч.1п.3, 4, 316, 319 , 324 ЦПК
України ст. 40, 43,49-2,233,235 Кодексу законів про працю України, апеляційний
суд-

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від07 травня 2007
року року скасувати.

Позов
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1
на роботі в Орлівській сільській раді на посаді спеціаліста бухгалтера з 03
березня 2007 року.

Стягнути з
Орлівської сільської ради на користь ОСОБА_1 3 109 грн. (три тисячі сто
дев"ять ) грн.. 79 коп середньомісячного заробітку за час вимушеного
прогулу без врахування податкових нарахувань та суми вихідної допомоги,
сплаченої їй при звільенні.

В
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Орловської сільської ради про стягнення
середньомісячного заробітку в зв"язку з несвоєчасним розрахунком при
звільненні - відмовти.

Стягнути
з Орлівської сільської ради  на користь
держави мито в розмірі 76 грн.50 коп ( 51+25) на розрахунковий рахунок
місцевого бюджету м. Чернігова № 0002 в ГУДК в Чернігівській області,
МФО банку
853592, , а також 15 грн.(7,50 +7,50) витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи за реквізитами : Державний
бюджет м. Чернігова, р/р 0002, банк одержувача ГУДКУ в Чернігівській
області МФО 853592 ,
.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на ОСОБА_1 на
роботі та в частині стягнення середньомісячного заробітку за один місяць.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з моменту
набрання законної сили.