СУД       ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ     ОБЛАСТІ
Справа № 22 ц - 369 / 07                                    Головуючий у 1 -й інстанції - Маймур Ф.Ф.
Категорія-  39                                                                         Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2007 року
колегія   суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Дніпропетровської області   в складі:

головуючого -
Гайдук В.І.

суддів -
Дерев'янко О.Г., Красвітної Т.П.

при секретарі   - Колесніченко
О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська
від 04 жовтня 2006 року по   цивільній
справі  за  позовом
ОСОБА_2  до  приватного підприємця   ОСОБА_1
про   зміну   формулювання   причин звільнення та про відшкодування
моральної шкоди, -

встановила:

У липні 2004 року ОСОБА_2.
звернувся до суду з позовом до приватного підприємця ОСОБА_1. про зміну
формулювання причин звільнення, про стягнення заробітної плати та відшкодування
моральної шкоди, посилаючись на те, що перебував з відповідачем у трудових
відносинах з 15 жовтня 2003 року по 07 квітня 2004 року на посаді
продавця і був безпідставно звільнений на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України.
Тому просив суд задовольнити його позов.

Позивач
неодноразово змінював свої позовні вимоги і остаточно просив суд визнати
незаконними та скасувати розпорядження відповідача №2 від 07 квітня 2004 року про його
звільнення на підставі п.2 ст. 41
КЗпП України, визнати спірні правовідносини припиненими з 07 квітня 2004 року на підставі
ст. 38 КЗпП
України та стягнути з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Представник відповідача позов не визнав.

Справа розглядалася судом неодноразово.

Останнім
рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2006 року позов
ОСОБА_2. задоволено частково, визнано незаконним та скасовано розпорядження № 2 приватного
підприємця ОСОБА_1. від 07
квітня 2004 року про
звільнення ОСОБА_2. на підставі п.2 ч.І ст. 41 КЗпП України; визнано, що трудові відносини між приватним
підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2. припинені на підставі ст. 39 КЗпП України 07 квітня 2004 року;
зобов'язано приватного підприємця ОСОБА_1. видати розпорядження про звільнення
ОСОБА_2. з 07 квітня 2004 року на підставі
ст. 39 КЗпП
України, внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_2. та направити
зазначене розпорядження до Жовтневого районного центру зайнятості м.
Дніпропетровська. В решті позовних вимог відмовлено.

2.

В апеляційній
скарзі відповідач приватний підприємець ОСОБА_1. ставить питання про скасування
рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову позивачу у задоволенні
позову, оскільки рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Розглянувши
матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої
інстанції зміні з наступних підстав.

Встановлено
судом і підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2. згідно трудового
договору, укладеного 30.09.2003
року з приватним підприємцем ОСОБА_1,
був прийнятий на роботу продавцем невиробничих товарів. Цей договір був
безсрочним /а.с.18/.

Розпорядженням №2 від ,07.04.2004 року власником
ОСОБА_1 трудовий договір з позивачем розірвано по п.2 ст.41 КЗпП. В даному
розпоряджені зазначено, що підставою для звільнення позивача з роботи є його
відмова від ознайомлення з розпорядженням про введення комплексу заходів по
підвищенню ефективності роботи магазину, після чого він залишив магазин. Крім
того, він не здійснював належного ведення книги обліку по формі 10 /а.с.20/.

Відповідно до
п.2 ч.І ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініциативи власника або
уповноваженого ним органу може бути розірвано у випадку винних дій працівника,
який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають
підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним
органу.

З'ясовуючи
обставини звільнення, відповідач не надав суду доказів винних дій позивача в
обслуговуванні грошових та товарних цінностей, оскільки як встановлено судом
при огляді копії книги №10510/1-3
обліку доходів та витрат підприємця, в ній відсутні дані про дату початку
ведення книги, реквізити банку та інші дані які свідчать про ведення цієї книги
під час існування спірних трудових відносин /а.с.65/. Що стосується відмови
позивача ознайомитися з розпорядженням від 05.04.2004 року (а.с.19) про виконання розпорядження від 17.11.2003 року, то останнє
розпорядження суду відповідачем не було надано. Крім того, не доведено
відповідачем, що на позивача, як продавця було покладено зобов'язання
впровадження програмного забезпечення по управлінню продажами. Не надано суду і
доказів розміру грошової виручки, яку забрав позивач залишаючи магазин і які
заходи були прийняті відповідачем для повернення цих коштів.

При цьому судом
було встановлено, що стосунки між сторонами були ускладнені наявністю
конфлікту, що виник між учасниками ТОВ "Енергія 3000", якими були
чоловік відповідачки, її представник по справі, та позивач.

Тому суд
обгрунтовано прийшов до висновку, що зазначені обставнини не можуть бути
достатніми підставами для розірвання трудового договору з позивачем по п.2 ч.І
ст.41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри.

Визнаючи у
зв'язку з цим звільнення позивача незаконним і враховуючи небожання позивача
продовжувати трудові відносини з відповідачем, суд обгрунтовано дійшов до
висновку про те, що вимоги позивача про зміну формулювання звільнення
підлягають задоволенню. Але при цьому суд помилково послався на ст.39 КЗпП
України замість ст.38 КЗпП України.

Помилковими в
рішенні є також судження суду відносно поновлення строку встановленного ст. 233 КЗпП України для
звернення з позовом до суду.

Відповідно до
ч.І ст. 233 КЗпП
України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в суд
у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової книжки.

з.

Між тим, як
встановлено по справі розпорядження про звільнення позивачу направлено було 02.09.2004 року, вже після
звернення його до суду. Трудова книжка із записом про звільнення йому не
вручалась. Таким чином, строк, що передбачений ст.233 КЗпП України позивач не
пропустив і суду не було підстав для його поновлення.

Виходячи із
викладенного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 218,303,307,309
ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила: Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення
Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2006 року змінити,
зазначивши: "Визнати розірвання трудового договору ОСОБА_2 з приватним
підприємцем ОСОБА_1 по п.2 ст.41 КЗпП України по розпорядженню № 2 від 07 квітня 2004 року незаконним.
Вважати даний трудовий договір розірваним по ст.38 КЗпП України з 07 квітня 2004 року.

Зобов'язати
приватного підприємця ОСОБА_1видати розпорядження про звільнення ОСОБА_2 з 07 квітня 2004 року на підставі
ст.38 КЗпП України, внести відповідні зміни до трудової книжки, надіслати дане
розпорядження до Жовтневого районного центру зайнятості м. Дніпропетровська.

В решті заявлених позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з
відповідача ОСОБА_1. на користь держави судовий збір в сумі 17грн.»

Вказівку
відносно поновлення строку передбаченого ст.233 КЗпП України із мотивувальної
та резолютивної частини рішення суду виключити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення
і

може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України
протягом двох

місяців.