Справа № 22-257607 р.                               Головуючий
Категорія - 40                                                               Доповідач  -  Шамрило Л.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

З квітня 2007 р. Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого:                                 Курило
В.П.

суддів:                                                       Санікової
О.С.

Шамрило Л.Г.

при секретарі:        Приходько В.А.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами
представника відповідача ОСОБА_1 і 3-ї
особи ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Донецька від 05 лютого 2007 р. по справі за
позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю
„Свято-Донсервіс" (далі ТОВ „Свято-Донсервіс"), 3-я особа ОСОБА_2
про визнання наказу про переведення недійсним, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У
листопаді 2006 року
ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних
вимог посилався на те, що наказом №24
від 29.10.1998 р. його
прийняли на роботу ювеліром в ювелірну майстерню колективного підприємства „Фірма
„Свято" (далі КП „Фірма „Свято"), а наказом №14 від 01.06.1999 р. він був
переведений на посаду директора підприємства. У грудні 2003 р. йому стало
відомо, що наказом №26 від 03.09.2001 р. його перевели
з посади директора на посаду ювеліра, а наказом №7 від 29.03.2002
р. він був звільнений з КП „Фірма „Свято" на підставі ст.38 КЗпП
України за власним бажанням. Звільнення та переведення позивач вважає
незаконними, оскільки згоди на переведення з посади директора на посаду ювеліра
не давав і заяву про звільнення за власним бажанням не писав. На момент
звільнення він знаходився на лікарняному і не міг знати про звільнення з
роботи. Крім того, в порушення вимог п.6 Статуту КП „Фірма „Свято"
загальні збори (конференція) власників підприємства, виключною компетенцією
яких є обрання та звільнення директора, з питання його відсторонення від
обов'язків директора не збиралися. Йому також відомо, що у грудні 2005 р. було створено
ТОВ „Свято-Донсервіс" шляхом перетворення" КП „Фірма „Свято" і
це товариство є правонаступником колективного підприємства. Позивач просив суд
визнати наказ КП „Фірма „Свято" №26
від 03.09.2001 р.
недійсним, поновити його на посаді директора ТОВ „Свято-Донсервіс",
стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та поновити йому строк
для звернення до суду за вирішенням трудового спору, пропущений з поважної
причини, а саме через тривалу хворобу.

В ході розгляду справи представник позивача ОСОБА_4 підтримав позовні
вимоги частково, просив суд поновити ОСОБА_3 пропущений з поважних причин строк
для звернення до суду з даною позовною заявою, визнати наказ КП „Фірма

2

„Свято" №26 від 03.09.2001 р. недійсним та
поновити позивача на посаді директора ТОВ „Свято-Донсервіс".

Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 05 лютого 2007 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено:
поновлено позивачу строк для звернення до суду з визнанням поважними причини
його пропуску; визнано недійсним наказ виконуючого обов'язки директора (далі
в.о. директора) КП „Фірма „Свято" ОСОБА_2 за №26 від 03.09.2001 p.; поновлено
ОСОБА_3. на роботі на посаді директора ТОВ „Свято-Донсервіс" ОКПО 05478516 та стягнуто з
відповідача на користь держави судовий збір в сумі 8,50 грн. і витрати
на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 7,50 грн.

Не погодившись з рішенням суду, представник ТОВ
„Свято-Донсервіс" ОСОБА_1
і 3-я особа
ОСОБА_2 принесли апеляційні скарги, в яких просили скасувати рішення суду та
постановити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3,
посилаючись на неправильний висновок суду щодо поважності причин пропуску
позивачем строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору,
неправильну правову оцінку зібраним доказам, порушення норм матеріального і
процесуального права.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_1 і ОСОБА_5,
повноваження яких підтверджено протоколом загальних зборів учасників ТОВ
„Свято-Донсервіс" від 19.03.2007
р. та 3-я особа
ОСОБА_2 доводи апеляційних скарг підтримали і просили скарги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6, діючий на підставі
довіреності, виданої директором ТОВ „Свято-Донсервіс" ОСОБА_3, та
представник позивача ОСОБА_7 заперечували проти доводів скарги, вважаючи їх
необгрунтованими,      просили скарги відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін
та 3-ї особи,
дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційних скарг,
апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_1 і 3-ї особи ОСОБА_2
підлягають частковому задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням по справі нового рішення з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3
наказом №24 від 29.10.1998 р. був прийнятий
на роботу ювеліром до ювелірної майстерні КП „Фірма „Свято", наказом №14 від 01.06.1999 р. він був
переведений на посаду директора підприємства. Наказом №26 від 03.09.2001 р.
позивач був звільнений з посади директора та переведений на посаду ювеліра.
Підставою для його переведення були заява ОСОБА_3. та протокол зборів КП „Фірма
„Свято" від 31.08.2001 р. Заяву про переведення з посади директора на
посаду ювеліра позивач не писав і відомості про ознайомлення його з наказом №26
від 03.09.2001 р. відсутні. Наказом №7 від 29.03.2002 р. ОСОБА_3 був звільнений
з КП „Фірма „Свято" на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням і
згідно запису у книзі обліку трудових книжок підприємства цього ж дня він
отримав свою трудову книжку. Особиста картка позивача містить в собі записи про
службові переміщення ОСОБА_3. та особисті підписи робітника, власника трудової
книжки. Відповідно до висновків судової почеркознавчої експертизи від
02.02.2007 р. рукописні записи в заяві про звільнення від 28.03.2002 p.,
підпис на ній та підписи на зворотному боці особистої картки виконані можливо
не ОСОБА_2, а іншою особою. Судом також встановлено, що позивач у період з 03.03.2002 р. до 10.09.2002 р. знаходився на
лікуванні у проктологічному відділенні Донецького обласного клінічного
територіального медичного об'єднання (далі ДОКТМО), а у період з лютого 2004 р. по липень 2006 р. мешкав у
своїх батьків в АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що переведення ОСОБА_3. з
посади директора КП „Фірма „Свято" на посаду ювеліра згідно наказу в.о.

3

директора підприємства ОСОБА_2 №26 від 03.09.2001 р. та його звільнення з
роботи

за власним бажанням на підставі наказу №7 від 29.03.2002 р. були здійснені
незаконно, а

строк для звернення до суду позивачем пропущено з поважних причин, при
цьому судом

враховано стан здоров'я позивача, тривалий період лікування і постійне його
перебування

за межами м. Донецька.

Проте з таким висновками суду першої інстанції погодитися
неможливо, оскільки вони не відповідають матеріалам справи і вимогам закону.

Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли
він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах
про звільнення - в
місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9 „Про практику
розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що оскільки при пропуску
передбачених ст.233 КЗпП України місячного і тримісячного строків звернення до
суду за вирішенням трудового спору у позові може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного
строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 з 03.11.1998 р. працював ювеліром в ювелірній майстерні КП „Фірма
„Свято" згідно наказу №24
від 29.10.1998 p., a з 01.06.1999 р. наказом №14 від 01.06.1999 р. на нього
тимчасово покладено в.о. директора цього підприємства на підставі протоколу
зборів членів правління від 01.06.1999
р. з оплатою праці відповідно штатному розкладу (а.с.4,31). Наказом №26 від 03.09.2001 р. позивача було
звільнено від в.о. директора КП „Фірма „Свято" і переведено на посаду
ювеліра в ювелірну майстерню на пл. Конституції з 03.09.2001 р. з відрядною
оплатою праці на підставі, як зазначено в наказі, заяви ОСОБА_3. та протоколу
зборів КП „Фірма „Свято" від 31.08.2001 р. (а.с.5,35). У відповідності з
протоколом від 31.08.2001 р. зборами, на яких був присутній і позивач,
постановлено звільнити ОСОБА_3. від в.о. директора і перевести ювеліром, але
заява позивача щодо його згоди на переведення ювеліром відсутня (а.с.32-34,36).
Згідно довідки відповідача заробітна плата директора КП „Фірма „Свято" з
вересня 2001 р. по квітень 2002 р. складала 230 грн., а відповідно даних книги
обліку заробітної плати ювелірів підприємства у вищезазначений період заробітна
плата ювеліра ОСОБА_3. не перевищувала 100 грн., у тому числі у вересні 2001 р.
позивач знаходився у безоплатній відпустці згідно його заяви та наказу №28 від
04.09.2001 р. за підписом в.о. директора ОСОБА_2, а у березні 2002 р. він
відпрацював 8 днів або 91 годину, у цьому місяці є також відмітка
„розрахунок", але дані про знаходження на лікарняному листі відсутні
(а.с.52,63-83,84-85). У п.6 Статуту КП „Фірма „Свято" зазначено, що вищим
органом підприємства є збори членів трудового колективу-власників підприємства,
виключною компетенцією яких є обрання та звільнення голови правління, членів
правління та членів ревізійної комісії (а.с.8-13).

Наведеними доказами підтверджується, що посада директора (голови правління)
є виборною, а діючим законодавством не передбачена згода працівника, у даному
випадку ОСОБА_3, на звільнення з виборчої посади. Незважаючи на відсутність
заяви позивача про переведення на посаду ювеліра з 03.09.2001 p.,
останній як ювелір з 04.09.2001 р. оформив безоплатну відпустку за сімейними
обставинами, а після її закінчення і до звільнення з роботи 29.03.2002 р.
працював в якості ювеліра та отримував заробітну плату ювеліра, яка була значна
менша за заробітну плату директора. Ці обставини, а також те, що ОСОБА_3 у
встановлений ст.233 КЗпП України тримісячний строк не звернувся до суду з
позовом про визнання незаконним наказу №26
від 03.09.2001 p., свідчать про
згоду позивача з таким переведенням. Тому висновок суду про визнання недійсним
цього наказу є неправильним.

4

Наказом №7
від 29.03.2002 р. ювеліра
ОСОБА_3. звільнено 29.03.2002
р. за ст.38 КЗпП України за власним бажанням на підставі його заяви від 28.03.2002 р., в якій
міститься прохання про звільнення саме з 29.03.2002
р. (а.с.87-88). У відповідності з даними книги обліку руху трудових книжок
КП „Фірма „Свято" трудову книжку позивач отримав у день звільнення 29.03.2002 р. (а.с.39-43). У
розділі 3 Призначення і переміщення" особової картки ОСОБА_3. записи про
дату, місце роботи і посаду співпадають з відповідними записами у трудовій
книжці позивача, є також і підписи володільця трудової книжки (а.с.4-5, 86-87).
З наданих Донецькою обласною філією АБК „Укрсоцбанк" зразків підписів КП
„Фірма „Свято" по рахунку №23 видно, що особа, яка має право
першого підпису за карткою від 02.06.1999 p., є
в.о. директора ОСОБА_3, а за карткою від 22.10.2001 р. - голова правління
ОСОБА_2 (а.с.88-90). Згідно Статуту ТОВ „Свято-Донсервіс" воно створено
шляхом перетворення КП „Фірма „Свято" і є правонаступником останнього
(а.с.53-61). Свідоцтвом НОМЕР_1 про державну реєстрацію юридичної особи
підтверджується, що КП „Фірма „Свято" ідентифікаційний код 05478516
зареєстровано виконкомом Донецької міської ради 10.06.1993 p., а
відповідно свідоцтву НОМЕР_2 ТОВ „Свято-Донсервіс" з таким самим
ідентифікаційним кодом 05478516 зареєстровано виконкомом Донецької міської ради
26.12.2005 р.

За клопотанням представника позивача ОСОБА_8 ухвалою суду першої інстанції
від 30.01.2007 р. по справі була призначена судова почеркознавча експертиза, у
висновках якої міститься припущення експерта про те, що рукописні записи в
заяві про звільнення від 28.03.2002 р. директору фірми „Свято" ОСОБА_2 від
ОСОБА_3. та підпис у цій заяві виконані можливо не ОСОБА_2, а іншою особою.
Підписи, розташовані на зворотній стороні особистої картки на ім'я ОСОБА_3,
виконані можливо не ОСОБА_2, а іншою особою. Вирішити питання про те, чи виконана
підпис на стор.22 в записі під №38
книги обліку руху трудових книжок по фірмі „Свято" ОСОБА_2 або іншою
особою, неможливо (а.с.202-211).

Згідно ч.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим
і оцінюється за правилами, встановленими ст.212 цього Кодексу, частина 3 якої передбачає,
що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи, що висновки судової почеркознавчої експертизи ґрунтуються на
припущеннях та оцінюючи наведені докази в їх сукупності, апеляційний суд
вважає, що звільнення позивача з роботи було призведено відповідачем з
додержанням вимог трудового законодавства, а тому підстави для задоволення
позову ОСОБА_3. в частині поновлення на посаді директора ТОВ
„Свято-Донсервіс" відсутні.

Суперечать матеріалам справи і висновки суду про поважність причин пропуску
позивачем строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

У відповідності з вимогами ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних
причин строків, встановлених ст.233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

З виписного епікризу ДОКТМО вбачається, що хворий ОСОБА_3 знаходився на
лікування денного стаціонару проктологічного відділення та на домашньому
лікуванні з постійним контролем у клініці з 03.03.2002 р. до 10.09.2002
р. (а.с.6). Разом з тим, згідно даним книги обліку заробітної плати
ювелірів КП „Фірма „Свято" у березні 2002 р. позивач відпрацював 8 днів
або 91 годину (а.с.63-83). Згідно запису №29 у трудовій книжці ОСОБА_3. він
01.01.2004 р. був прийнятий на роботу в ТОВ „КарлМар і К" водієм, запис
про звільнення з роботи відсутній (а.с.4-5). У відповідності з довідкою
зазначеного товариства №636
від 22.01.2007 р.
позивач працював там з 01.01.2004
р. до 01.02.2004 р.
(а.с.62). У позовній заяві ОСОБА_3 посилався на те, що про переведення і
звільнення з роботи йому стало відомо у грудні 2003 p.,
але після цього він працював протягом місяця водієм у ТОВ „КарлМар і
К", потім в лютому 2004
р. поїхав жити до батьків у Хмельницьку область і з даним позовом до суду

5

звернувся
тільки 01.11.2006 р. За таких
обставин у суду першої інстанції не було підстав для визнання причини пропуску
строку для звернення до суду поважними та для його поновлення.

Таким чином, рішення суду не відповідає нормам матеріального і
процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, що
згідно п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Оскільки переведення та звільнення з роботи ОСОБА_3. було здійснено
відповідачем без порушення законних прав та інтересів позивача, у задоволенні
його вимог про визнання недійсним наказу в.о. директора КП „Фірма „Свято"
ОСОБА_2 №26 від 03.09.2001 р. та про
поновлення на роботі на посаді директора ТОВ „Свято-Донсервіс" слід
відмовити.

Керуючись ст.ст.32, 38,
233 КЗпП України, ст.ст. 304,
307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково апеляційні скарги представника
відповідача ОСОБА_1 і 3-ї
особи ОСОБА_2.

Рішення Кіровського районного суду м. Донецька від 05 лютого 2007 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ „Свято-Донсервіс", третя особа
ОСОБА_2 про визнання наказу про переведення недійсним та про поновлення на
роботі на посаді директора ТОВ „Свято-Донсервіс" відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення
і може бути оскаржене безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.