Справа
№2-230/04
№2-867/04
№2- 95/05
№2- 23/06
№2-   10/07
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23
березня 2007 року                                                                            м.
Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі: головуючого судді
Борисової С.П., суддів Крикуна М.П., Горбань Ю.О., при секретарі Каширній О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за
позов­ною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договору довічного
утримання та про виселення, за участю третьої особи - Арцизької районної
державної нотаріальної контори Одеської області,

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якій просить розірвати договір довічного утримання,
укладеного між нею та відповіда­чами 24 вересня 2001 року, та виселити
відповідачів з її будинку, посилаючись на те, що за умовами зазначеного
договору вона передала у власність відповідачам житловий буди­нок АДРЕСА_1
взамін чого відповідачі зо­бов'язалися довічно утримувати її, забезпечувати її
харчуванням, одягом, доглядом, необ­хідною допомогою. Вартість матеріального
забезпечення сторонами була визначена в роз­мірі однієї мінімальної заробітної
плати, щомісячно. Однак, відповідачі свої обов'язки за укладеним належним чином
договором не виконують, добровільно його розірвати відмов­ляються. Так, вони не
забезпечували її харчуванням належного раціону, вони також не на­давали їй
необхідний одяг, належним доглядом: ліки вона купляла за свої кошти, її кімна­ти
не прибирали, приміщення, в якому вона проживала не опалювалося. Крім того,
відпо­відачі не надавали необхідну допомогу в збереженні її будинку ти
господарських споруд, ніякого ремонту не провадили, вони також не обробляли
присадибну ділянку. У зв'язку з невиконанням умов договору з боку відповідачів
між ними склалися неприязні відносини, які перешкоджали продовженню договору
довічного утримання.

У судовому засіданні суду першої інстанції позивачка та її представники
ОСОБА_4, ОСОБА_5 позов підтримали, просили задовольнити його в повному обсязі.
Позива­чка додатково пояснила, що вона точно не пам'ятає, коли відповідачі
поселилися в її бу­динку, але до смерті її чоловіка, тобто до 1996 року.

Відповідачі та їх представник ОСОБА_6 спочатку позов не визнавали, але
потім позов визнали, пояснивши, що просять розірвати договір довічного
утримання, оскільки його умови не виконуються з моменту звернення позивачки до
суду з цим позовом, а з то­го часу пройшло багато часу.

Представник третьої особи, який не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спо­ру, державний нотаріус ОСОБА_7 в судовому засіданні
позов не визнав.

Суд, заслухавши пояснення сторін, третьої особи, свідків, перевіривши
матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що на підставі договору довічного
утримання від 24 вересня 2001 року ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2,
ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1,
який належав їй - ¼  частка на підставі свідоцтва про право влас­ності,
посвідченого державним нотаріусом Арщийької державної нотаріальної контори
Одеської області 23 червня 1997 року; ¼  частка на
підставі свідоцтва про право на спад­щину за законом, посвідченого державним
нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області 23 червня
1997 року.

Взамін отримання у власність зазначеного будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3
зобов'язалися довічно утримувати ОСОБА_1, забезпечувати її харчуванням, одя­гом,
доглядом, необхідною допомогою та збереженням в її безкоштовному користуванні
вказані приміщення будинку з господарськими спорудами, вартість матеріального
забез­печення визначена сторонами в розмірі однієї мінімальної заробітної
платні щомісячно.

Як вбачається з довідки ВАТ «ЕК Одесаобленерго» ОСОБА_1, проживаюча в
АДРЕСА_1, є абонентом Енергозбуту та заборгованість за користування
електроенергією за період 26.09.2003 р. - 16.09.2004 р. склала 45,11 грн.

З квитанції Арцизького цеху зв'язку № 18 за серпень 2004 р. вбачається, що
до спла­ти за надання телекомунікаційних послуг встановлено 104,52 грн.

Свідок ОСОБА_8
пояснив, що він на той час був дільчим інспектором міліції та об­слуговував
ділянку вул.. К. Маркса. Весною 2004 року до Арцизького РВ ГУМВС України в
Одеській області ОСОБА_1 повідомляла, що її б'ють, виганяють з будинку та об­ражають
Калашник.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що позивачка по справі є її свекрухою. Взимку
2004р. до неї прибігала позивачка роздягнена та боса, просила викликати
міліцію, оскіль­ки її відповідачі кривдять. Декілька разів залишалася ночувати
у неї оскільки боялась від­повідачів.

В судовому засіданні ОСОБА_10 пояснила, що вона проживає по сусідству з по­зивачкою,
не пам'ятає коли це було, але вона чула як ОСОБА_1 розповідала Спірі-доновій
про те, що відповідачі хочуть її вбити, не дають їй їсти, бачила, що також
ночува­ла у сусідки.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що
позивачка є її бабусею, та їй відомо, що до укладення договору довічного
утримання між її бабусею та відповідача­ми вони жили нормально, а вже після
його укладення почалися сварки. А коли вона при­йшла до бабусі, то побачила, що
вона живе в маленькій кімнаті, в якій було холодно, вона була не попрана, не
було нормального харчування, після чого вони стали приходити до неї та
приносити їжу, прали її. Крім того відповідачі не давали її бабусі грошей, ліки
купля­лись на гроші бабусі.

Згідно а. 2 п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16
січня 2003 року, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положен­ня
цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або
продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, при ухваленні
даного рішення в час­тині приводів і підстав для розірвання договору довічного
утримання слід керуватися по­ложеннями саме цього Кодексу, а не положеннями ЦК України 1963
року, який був чин­ний на час укладення договору довічного утримання, оскільки
положення договору про­довжував діяти після набрання чинності ЦК України 2003 р.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК
України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за
рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був
укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини.

Таким чином, виходячи
з наведеної норми, для розірвання договору довічного утри­мання за вимогою
відчужувача необхідна наявність невиконання або неналежного вико­нання
набувачем своїх обов'язків по утриманню відчужувача - в даному випадку невико­нання
або неналежного виконання відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по утриманню
ОСОБА_1, що виражається в забезпеченні її харчуванням, одягом, до­глядом,
необхідною допомогою та збереженням в її безкоштовному користуванні примі­щення
житлового будинку з господарськими спорудами, що відчужуються.

Аналізуючи надані докази позивачкою, суд вважає, що в судовому засіданні
знайшов свого підтвердження той факт, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 неналеж­но
виконували свої обов'язки по утриманню ОСОБА_1, про що свідчать пояснення
свідків про те, що ОСОБА_1 ночувала у сусідів, що свідчить про неналежне вико­нання
своїх обов'язків відповідачів по збереженню користування позивачкою житловим
будинком; надання їжі родичами ОСОБА_1, що свідчить про неналежне виконання
обов'язків по забезпеченню харчуванням; незабезпечення одягом, проживання
позивачки в дальній холодній кімнаті, що також свідчить про неналежне виконання
відповідачами обов'язків по наданню необхідної допомоги.

Таким чином, враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що в цій частині
позов підлягає задоволенню та договір довічного утримання підлягає розірванню.

Згідно ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного
утримання (до­гляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням
набувачем обов'язків за до­говором, відчужувач набуває право власності на
майно, яке було ним передане і має право вимагати його повернення. Тому при
задоволені позову в цій частині позивачка ОСОБА_1 набуває права власності на
зазначений житловий будинок.

Однак, разом з тим суд приходить до висновку, що позов в частині виселення
не під­лягає задоволенню з огляду на наступне.

Враховуючи, що об'єктом власності є жиле приміщення, тому режим проживання
в ньому регулюються нормами ЖК.

У відповідності до ч. З ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї відносить дружину наймача, їх діти і
батьки, крім того членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали проживати з позивачкою не у зв'язку з
укладенням договору довічного утримання, а задовго до того, тобто постійно
проживали з позивачкою на протязі більше десяти років, а також те, що вони
сумісно вели спільне господарство, що не заперечує сама позивачка, то вони
відносились до припинення відносин з позивач­кою до членів її сім'ї, передбачених
ч. 2 ст. 64 ЖК України.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником
будин­ку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування
займаним при­міщенням. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх
членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК
України, але за наявності обста­вин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 не навела обставини, що передба­чені
ч. 1 ст. 116 ЖК України, які б були підставами для виселення відповідачів з
займано­го житлового приміщення, чим не виконала вимоги ст. 10 ЦПК України,
відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Тому, аналізуючи надані докази позивачкою та відповідачами, суд приходить
до ви­сновку, що відповідачі не можуть бути виселені з житлового будинку у
зв'язку з розірван­ням договору довічного утримання, тому в цій частині позову
слід відмовити.

Таким
чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на
наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1, а саме в
частині ро­зірвання договору довічного утримання у зв'язку з неналежним
виконанням відповідача­ми свої обов'язків по утриманню позивачки.

Керуючись ст. ст. 755, 756 ЦК України, ст. ст.
9,64,116,156,157 ЖК України, ст. ст. 10,

11,209,212,214 - 215 ЦПК України,

вирішив:

Позов
задовольнити частково.

Розірвати договір довічного утримання, укладеного 21
вересня 2001 року між ОСОБА_1, з одного боку, та ОСОБА_2, ОСОБА_3, з другого
боку, посвідченого державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної
контори, зареєстрованого в реєстрі за № 4934.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з
господарськими спорудами, розташований в АДРЕСА_1 на землях держземфонду площею
545 м2. На вказаних землях розташо­ваний житловий будинок, позначений в плані
літерою «А» житловою площею 41,60 м2, господарські споруди: гараж - «Б», навіс
закритий - «В», сарай - «Д», дворові споруди №1-4, інші споруди -1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду
Одесь­кої області через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подачі в
десятиден­ний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження
і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч. 4
ст. 295 ЦПК України.