Справа
№ 2- 81/2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2007 року                        Луцький
міськрайонний суд Волинської області в складі

головуючого-судді -                              Пушкарчук
В.П.

при секретарі                                   -   Тростянчук Т.ІВ.

з участю сторін ОСОБА_1., ОСОБА_2, їх представників
ОСОБА_3., ОСОБА_4., перекладача ОСОБА_5.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку
справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину
квартири,

встановив:

ОСОБА_1.
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2. про визнання права власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, вказавши на ті обставини, що з 1993 року проживала з
відповідачем однією сім"єю в незареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них
народилася дочка ОСОБА_6.

У 1997 році мати відповідача продала останньому частину
спірної квартири . У 1998 році інша частина квартири АДРЕСА_1 перейшла у
приватну власність відповідача згідно свідоцтва про право власності на житло,
виданого відділом по приватизації житла Луцької міської ради від 23.04.1998
року.

З
21.01.1997 року позивачка і дочка ОСОБА_6.
зареєстровані в даній квартирі.

Позивач вказала, що відповідно до вимог ст. З СК України
сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов"язані спільним
побутом, мають взаємні права та обов"язки. Оскільки позивачка проживала з
відповідачем однією сім"єю, спільно вели господарство та вносили спільні
кошти за спірну квартиру під час приватизації та за вказаним договором
купівлі-продажу, оплачували послуги зв"язку, то просила визнати за нею
право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Позивачка вказала, що спірна квартира належить їй та
відповідачу на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 17 ЗУ " Про
власність", ст. 368 ч.4 ЦК
України та ст. 74 ч.І СК України..

У зв"язку з тим, що на даний час відповідач вимагає
від позивачки знятися з реєстрації у спірній квартирі, то просила визнати за
нею право власності на 1/2 частину спірної квартири як набуте майно під час
проживання однією сім"єю.

В судовому засіданні ОСОБА_1. вимоги позовної заяви
підтримала з підстав, зазначених у ній. Додатково пояснила, що про підтримання
сторонами подружніх стосунків свідчать ті факти, що у них народилася дочка, яку
відповідач визнавав своєю, писав листи. З дозволу матері відповідача позивачка
зареєструвалася у спірній квартирі.

Відповідач в судовому засіданні, не визнавши позову,
пояснив, що позивач проживала у квартирі як наймач з дозволу його матері. Він
не знає, яким чином вона була зареєстрована у спірній квартирі. Відповідач
постійно перебував за кордоном на заробітках. Спільного господарства сторони не
вели. Позивач оплачувала комунальні послуги за умовами її

2

проживання на квартирі. Відповідач не заперечує, що у них
народилася дочка, але спільно як подружжя сторони не проживали, подружніх
стосунків не підтримували. По це стверджує і той факт, що на даний час
позивачка проживає з іншим чоловіком, у них є малолітня дитина. Просив у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши
документи справи, показання свідків, які були оголошені в судовому засіданні,
суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з його
безпідставності.

Згідно ст. 12 К п ШС України та ст. 21 СК України шлюб є
дійсним при укладенні ( реєстрації) його в органах державної реєстрації актів
цивільного стану.

В
судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами не існував.

Відповідно до ст. 22 К п ШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння і
розпорядження цим майном.

В судовому засіданні встановлено, що у 1997 році мати
відповідача продала останньому частину спірної квартири АДРЕСА_1. У 1998 році
інша частина квартири АДРЕСА_1 перейшла у приватну власність відповідача згідно
свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом по приватизації житла
Луцької міської ради від 23.04.1998 року (а.с.4, 15,64).

Ст. 368 ч.З ЦК
України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 74 СК України якщо чоловік та жінка проживають
однією сім"єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за
час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Свідки ОСОБА_7., ОСОБА_8.,
допитані в судовому засіданні за дорученням Луцького міськрайонного суду,
заперечили той факт, що позивачка прописувалась у спірній квартирі з їх згоди.
Ствердили, що вона проживала як наймач у вказаній квартирі.

Свідок ОСОБА_9. ствердив, що прописка позивачки у спірній
квартирі носила тимчасовий характер.

В судовому засіданні позивачем і обставинами справи
покази свідків не спростовані, а тому суд розцінює їх як достовірні і такі, що
відповідають дійсності.

Крім пояснення ОСОБА_1., фотографій, на яких зображені сторони разом, але ОСОБА_2
заперечив сімейні стосунки з відповідачкою, вказавши, що спільних фотографій з
відповідачкою багато, листів сімейні стосунки сторін нічим не підтверджені.

Спільні фотографії, листи, народження дитини, батьківство
по відношенню до якої позивач встановлювала в судовому порядку, не дають суду
підстав вважати, що вони проживали однією сім"єю, що давало б підстави
визнати, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної
власності.

В судовому засіданні не встановлено, що сторони
перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1993 року до 2004 року.

Згідно з п.1 ст. 17 Закону від 7 лютого 1991 року №
697-12 "Про власність", а не на підставі ст. 22 КпШС України, якою
регулюються майнові відносини під час шлюбу, укладеного в державних органах
РАГС, набувають спільної сумісної власності на майно особи, які внаслідок
спільної праці за час фактичних шлюбних відносин придбали майно.

В судовому засіданні позивач не довела, що частину
квартири АДРЕСА_1 сторони придбали за спільні кошти.

Проаналізувавши вищенаведене в сукупності суд прийшов до
висновку, що у позові ОСОБА_1. до ОСОБА_2. про визнання права власності на 1Л
частину спірної квартири як майна набутого під час проживання однією
сім"єю слід відмовити із-за безпідставності.

3

Керуючись ст.
ст. 10, 11, 58, 60, 80, 84, 215, 218 ЦПК України, ст.17 Закону України "
Про власність", ст. ст. 368 ч.З, ЦК
України, ст.68, 72 СК України, ст. 22 КпШС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1до ОСОБА_2 про визнання права
власності на Уг частину квартири відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду
Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом
подачі заяви про апеляційне оскарження рішення суду протягом десяти днів з дня
його проголошення та подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга
подаються апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив
оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається
особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження,
але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 294 ЦПК
України, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У
разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи апеляційним судом.