Справа 22 ц - 1808                                                Головуючий
Категорія 18                                                            Доповідач
РІШЕННЯ

Іменем України

2 квітня 2007
року                                                Апеляційний
суд Донецької області в складі

Головуючої:
Червинської М.Є. Суддів: Лісового О.О., Шевченко В.Ю. При секретарі
Мартіросовій А.Б.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 14 грудня 2006 року за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики
недійсним,

Встановив:

В травні
2004 року
позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулись до суду з зазначеним позовом. Посилались на те, що 6 червня 2002
року позичили ОСОБА_3 за договором позики 244704 гривні, відповідач
відмовляється від сплати боргу, просили стягнути вказану суму з відповідача та
за невиконання зобов"язання з урахування індексу інфляції та трьох
процентів річних.

Відповідач позов не визнав, пред"явив зустрічний
позов про визнання договору позики недійсним. Посилався на те, що при укладенні
договору позики державним нотаріусом були порушені вимоги закону щодо
оформлення угоди, нотаріусом не перевірявся дійсний намір сторін за договором,
йому не був наданий екземпляр договору, грошей за договором позики він не
отримував. Уточнював вимоги, просив визнати договір недійним на підставі ст.ст.
48, 56, 58 ЦК України 1963 року.

2

Рішенням
Калінінського районного суду м. Донецька від 14 грудня 2006 року договір
позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з ОСОБА_3, посвідчений 6.06.2002 року
Шостою донецькою державною нотаріальною конторою визнаний недійсним, позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволені, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, ухвалити
нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення боргу за договором
позики, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають
фактичним обставинам справи й не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Суд першої
інстанції встановив, що 6
червня 2002 року між
сторонами був укладений договір позики, за яким позивачі позичили відповідачу 244704 гривні, договір
нотаріально посвідчений. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що договір
позики є недійсним, оскільки при його посвідченні нотаріусом були допущені
порушення, за договором гроші відповідач не одержав, тому вважав, що підстав
для стягнення боргу за договором позики не має.

В
судовому засіданні позивачі, їх представник підтримали доводи апеляційної
скарги, відповідач, його представники просили скаргу відхилити, рішення суду
залишити без змін.

Заслухавши
доповідача, доводи позивачів, їх представника, відповідача, його представників,
дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням по справі нового
рішення з наступних підстав:

Відповідно до
вимог п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають
обставинам справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення про задоволення позовних вимог позивачів й відмови в задоволенні
позову відповідача.

Встановлено,
що 6 червня 2002 року між
сторонами був укладений договір позики, який був посвідчений державним
нотаріусом Шостої донецької державної нотаріальної контори (а. с. 5).

Відповідно
до зазначеного договору позики позивачі позичили у рівних частках кожен
відповідачу 244704 гривні
на строк до 6 липня 2002 року без
нарахування відсотків.

Відповідно
до вимог ст. 374 ЦК України
від 18 липня 1964 року за
договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і
якості.

З укладеного між сторонами договору позики від 6.06.2002 року випливає,
що сторони дійшли до згоди щодо суттєвих умов договору, в саме позивачі
позичили відповідачу в рівних частках кожен певну суму грошей, в договорі
зазначений строк повернення боргу відповідачем.

3

За формою договір
відповідає вимогам ст.
375 ЦК України (Кодекс
від 18.07.1964 року), сторони
посвідчили договір в державній нотаріальній конторі.

Задовольняючи
позовні вимоги відповідача, суд дійшов до висновку, що при посвідченні договору
позики нотаріусом не були дотримані вимоги Закону України „Про нотаріат"
та Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, а
саме, що за договором гроші не були передані, в договорі не зазначено, що
відповідач отримав суму грошей від позивачів, нотаріус не роз"яснив
сторонам наслідки укладеного договору позики тощо.

Проте з такими
висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки відповідно до
вимог ст. 375 ЦК України (Кодекс від 18.07.1963 року) такий
договір позики потребував письмової форми, сторони посвідчили договір позики в
нотаріальній конторі, що є їх правом. З договору випливає, що позивачі позичили
відповідачу певну суму грошей, а відповідач повинен був її повернути у певний
термін позивачам. Наведені судом в рішенні висновки не відповідають обставинам
справи й не можуть бути підставою для визнання договору позики недійсним.

Звернувшись
до суду з позовом про визнання договору позики недійсним, позивач просив
задовольнити його вимоги на підставі ст.ст. 48, 56, 58 ЦК 1963 року. В судовому
засіданні не здобуто жодного доказу, що укладений договір позики не відповідає
вимогам закону, оскільки сторонами додержана
форма договору, який міг бути укладений й в простій письмовій формі (ст. 375 ЦК), з договору
випливають його суттєві умови: позика певної суми грошей, строк повернення,
сторони за договором позики (ст. 374
ЦК). Тому підстав для задоволення позову відповідно до вимог ст. 48 ЦК України не має.
Не доведено в судовому засіданні відповідачем, що такий договір укладений
внаслідок помилки, що мала істотне значення (ст. 56 ЦК), або договір позики є
мнимим (ст. 58 ЦК), оскільки жодного доказу щодо цього відповідачем не надано й
в судовому засіданні не здобуто.

Відмовляючи
в задоволенні позовних вимог позивачів про стягнення суми боргу за договором
позики, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач довів в судовому
засіданні, що за договором він гроші не отримував, тобто вважав договір позики
безгрошовим.

Відповідно
до вимог ч. 2 ст. 376 ЦК України у тих
випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 цього Кодексу),
заперечення його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не допускається,
за винятком випадків кримінально карних дій.

В судовому засіданні заперечуючи проти отримання грошей
від позивачів відповідач посилався на те, що він був в нотаріальній конторі під
час укладення договору позики, підписав його, але грошей від позивачів не отримував,
вважав, що такий договір укладений в зв"язку з майбутніми планами щодо
господарської діяльності. Проте відповідно до зазначених вимог закону й
оскільки договір позики був нотаріально посвідчений, а відносно позивачів
відсутні встановлені правоохоронними органами кримінально карні дії, суд не мав
жодної підстави для висновку щодо безгрошовісті договору позики. Висновки суду
першої інстанції щодо безгрошовісті договору позики не ґрунтуються на законі, й
не відповідають доказам по справі.

4

Оскільки в
судовому засіданні не було надано доказів, які б підтверджували, відповідно до
вимог матеріального закону, доводи відповідача щодо не отримання грошей за
договором позики, підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивачів
щодо стягнення боргу за договором позики не було.

Відповідно до
умов укладеного договору позивачі позичили відповідачу 244704 гривні у рівних
частках кожен. В судовому засіданні позивачі також наполягали на тому, що
позичали передавали гроші в рівних частках кожен. Відповідно до умов договору
на користь позивачів з відповідача підлягає стягненню по 122352 гривні кожному.

Строк
повернення грошей за договором позики зазначений 6.06.2002 року, відповідач не виконав зобов"язання щодо
повернення грошей. Відповідно до вимог ст. 214 ЦК України (Кодекс
від 18.07.1963 року)
боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу
кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого
індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних з
простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір
процентів.

В
позовній заяві й в судовому засіданні позивачі просили стягнути на свою користь
три процента річних з простроченої суми, на підставі вказаних вимог закону такі
вимоги підлягають задоволенню, на користь позивачів підлягає стягненню 34794,59 гривень по 17397,27 гривень кожному
з розрахунку: 244704 гривні
прострочена сума, з серпня 2002
року по грудень 2002
року 3580,05 гривень (244704 х 3 % : 365 днів х 178 днів), за 2003, 2004,2005,2006 роки по 7341,12 гривень за
кожний рік, за 2007 рік 1850 гривень

На
користь позивачів підлягає стягненню з відповідача витрати до сплаті судового
збору в розмірі 1700 гривень,
по 850 гривень
на користь кожного.

Керуючись
ст. 307, п.3 ч.1
ст. 309 ЦПК
України, ст. ст. 48, 56,
58, 214, 374, 376 ЦК України (Кодекс
від 18 липня 1963 року),
апеляційний суд

Вирішив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Калінінського районного
суду м. Донецька від 14 грудня 2006 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу задовольнити.

Стягнути з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 244704
гривні, по 122352 гривні
на користь кожного (по сто
двадцять дві тисячі триста п"ятьдесят дві гривні кожному) та 3 проценти річних
з простроченої суми в розмірі 34794,
59 гривень, по 17397,27
гривень на користь кожного (
по сімнадцять тисяч триста дев"яносто сім гривень 27 копійок
кожному), та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700 гривень, 850 гривень на
користь кожного (по вісімсот п"ятьдесят гривень кожному).

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2
про визнання недійсним договору позики відмовити.

5

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та
може бути оскаржене до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили.