Справа №22 ц - 2740 / 2007р.                                 Головуючий у 1 інстанції: Попревич В.М.
Категорія: 40                                                                 Доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня   2007р.                                        Апеляційний
суд Донецької області у складі:

головуючого:
Краснощокової Н.С. судців: Шевченко В.Ю., Ігнатової Л.Є. при секретарі:
Маслаковій М.Г.

за    участю позивачки ОСОБА_1., її
представника    ОСОБА_2.,

представника
відповідача Савенко Є.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Донецьку апеляційну скаргу
ОСОБА_1на рішення Київського районного суду м. Донецька від 27 грудня 2006р. у
справі за позовом ОСОБА_1до Державного комунального підприємства зеленого
будівництва Київського району м. Донецька про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка оскаржує в апеляційному порядку рішення Київського районного суду
м. Донецька від 27 грудня 2007р., яким їй відмовлено у задоволенні позову.

Посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а
рішення є незаконним та необґрунтованим. Суд не з'ясував у повному обсязі
обставини справи, визнав встановленими обставини, які не доведені, невірно
застосовані норми матеріального права. Так, суд не з'ясував, чи мав право
директор відповідача проводити реорганізацію на підприємстві і чи входять ці
дії в його компетенцію, бо згідно з п. 9.1 Статуту підприємства ліквідація і
реорганізація підприємства проводиться за рішенням Донецької міської ради,
виділ із структури підприємства підрозділів, чи інші дії мають відбуватися з
урахуванням пропозицій трудового колективу і засновників. Не притягнуто до
участі у справі представника міської ради. Не з'ясовано, чи бути виконані
вимоги ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України при звільненні, фактично інша робота за
відповідною професією чи спеціальністю їй не пропонувалась. Було запропоновано
роботу робітника зеленого будівництва, але суд не встановив, чи існує така
посада, які взагалі були вакантні посади на підприємстві на час звільнення. Не
були дотримані вимоги законодавства щодо переважного права позивачки на
залишення на роботі, так суд не дослідив чому при рівних умовах її звільнено, а
залишено на роботі пенсіонера, який отримує пенсію. Апелянт  просить рішення скасувати і ухвалити нове.

В засіданні апеляційного суду позивачка та її представник наполягали на
скарзі та просили рішення суду скасувати, представник відповідача просив
рішення залишити без зміни.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення виходив із наступних
встановлених обставин. ОСОБА_1наказом
від 5.06.2001р. була прийнята на посаду майстра бригади №3 Державного
комунального підприємства зеленого будівництва Київського району м.
Донецька.   Для приведення у
відповідність   з нормативами, затвердженими

2

Держбудом
України „Про граничні норми чисельності інженерно - технічного персоналу"
наказом №9 від ЗО січня 2006р. на підприємстві відповідача прийнято рішення про
проведення реорганізації структурних підрозділів з ліквідацією бригади №3,
реорганізація була погоджена з профспілковим комітетом підприємств зеленого будівництва
м. Донецька. Наказом №11 від 1 лютого 2006р. скорочено посаду майстра бригади
№3, в цей же день ОСОБА_1була
попереджена про майбутнє звільнення за 2 місяця та їй було запропоновано посаду
робочої зеленого будівництва, від якої вона відмовилась. Наказом від 10 квітня
2006р. її було звільнено з займаної посади згідно п.1 ст. 40 КЗпП України з
10.04.2006р. Звільнення було проведене без згоди профспілкового комітету, судом
при розгляді справи було направлено запит профспілковому органу та отримано згоду
на звільнення позивачки на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Суд встановив, що
при звільненні позивачки не було допущено порушень вимог трудового
законодавства, тому відмовив у задоволенні позову.

Заслухавши
доповідача, пояснення позивачки та представників сторін, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга
задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у
задоволенні позову суд повно і правильно встановив фактичні обставини справи,
правильно застосував матеріальний і процесуальний закон. Так, суд обґрунтовано
прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання незаконним звільнення
позивачки, оскільки при її звільненні не було порушено вимог законодавства.
Судом перевірено, чи дійсно у відповідача були зміни в організації праці і
встановлено, що наказом відповідача від 30 січня 2006р. було проведено
скорочення штату працівників, ліквідовано бригаду №3, у зв'язку з чим робочі
цієї бригади та інженерно - технічний персонал попереджені при наступне
вивільнення. Внесено зміни у штатний розпис, станом на 1.01.2006р. в штатному
розписі було 3 посади майстра, станом на 3.04.2006р. - 2 посади майстра.(а.сі
12,113). Позивачка була попереджена про наступне звільнення 1.02.2006р. під
розписку. 1.02.2006р. та 30.03.2006р. позивачці пропонувалась робота робочої
зеленого будівництва, із запропонованою роботою вона не погодилась. Тому
10.04.2006р. позивачка була звільнена з посади майстра за п. 1. ст. 40 КЗпП
України. Суд перевіряв доводи позивачки про те, що вона має переважне право на
залишення на роботі, як працівник, що має найвищу кваліфікацію і продуктивність
праці, великий стаж роботи, вищу освіту та обґрунтовано прийшов до висновку про
те, що позивачка не є працівником з більш високою кваліфікацією та
продуктивністю праці порівняно з двома майстрами, що залишились на роботі. При
цьому враховано, як одну з ознак кваліфікації та продуктивності праці, її
ставлення до роботи, якість виконуваної роботи, зокрема, ті факти, що мали
місце доповідні записки щодо невиконання позивачкою своїх обов'язків та
колективом працівників підприємства був направлений колективний лист на ім'я
заступника міського голови м. Донецька, у якому зазначалось, що позивачка не
справляється із своєю роботою, постійно ображає підлеглих. Згода профспілкового
органу на звільнення позивачки отримана. За таких обставин, висновок суду про
відсутність підстав для задоволення позову є правильним.

Доводи
апеляційної скарги про те, що ліквідація та реорганізація підприємства повинна
проводитись на підставі рішення Донецької міської ради не є підставою для
скасування рішення, оскільки у даному випадку підприємство не ліквідувалось і
не реорганізовувалось ( бо не було злиття, приєднання, перетворення, поділу,
виділення), а фактично проведено скорочення штату працівників, для чого не
потрібно рішення міської ради.

Необґрунтовані також доводи скарги
щодо недотримання вимог ч.2 ст. 40 КЗпП України, позивачка не оспорює, що їй
пропонувалась робота робітника, від якої вона відмовилась, про наявність інших
вільних місць, які не запропоновані позивачці, вона не вказує.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують.

3

Рішення суду відповідає встановленим у справі фактичним
обставинам, ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального закону
і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.
307, 308, 313-315 ЦПК України, Апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу   ОСОБА_1    відхилити.

Рішення           Київського районного
суду м. Донецька від 27 грудня 2007р.

залишити без
зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її проголошення,

касаційна скарга може бути подана
протягом 2-х місяців з дня набрання законної сили

ухвалою апеляційного суду.