Спр.№ 2-1412/2007 p.
РІШЕННЯ

Іменем України

22 березня 2007 року Оболонський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді
Шевченко  Л.В.

при секретарі              Чиж               О.М.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2до
Громадської організації "Київська міська спілка автомобілістів",
Приватного підприємства "Метал-Сервіс" про визнання договору від 01.02.2006 року та
додаткової угоди до нього №
1 від 19.01.2007 року
недійсними з моменту їхнього укладення,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до
відповідачів про визнання недійсним договору № 08-05 про створення спільної часткової власності, який був
укладений між останніми 04.08.2005
р.

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1, довідавшись від
представників відповідачів, що дію договору від 04.08.2005 р. №
08-05 про створення спільної часткової власності за згодою сторін припинено, у
зв'язку з укладанням договору про спільне користування земельною ділянкою від 01.02.2006 р. та додаткової
угоди до нього № 1 від 19.01.2007 p., змінила предмет
позову та просили суд визнати недійсними договір про спільне користування
земельною ділянкою від 01.02.2006
р. та додаткову угоду до нього №
1 від 19.01.2007 р.

Позовні вимоги позивачі і їх представник обґрунтовують тим, що вони є
власниками цегляних гаражних боксів, побудованих на цементному фундаменті, які
розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 і що ці гаражні
боксі побудовані ними понад 20
років тому.

Вони також вважають, що на підставі ст. 119 ЗК України набули право користування земельними
ділянками, на яких розташовані гаражні бокси, а тому спірна земельна ділянка не
може бути внеском у спільну діяльність. Крім того, вважають, що договір про
спільне користування земельною ділянкою від 01.02.2006 р. та додаткова угода до
нього № 1 від 19.01.2007 р. є недійсними, оскільки підписані з боку Спілки не
уповноваженою на це особою та не посвідчені нотаріусом.

Представники відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проти позову заперечують і
пояснили, що позивачі не є належними користувачами земельної ділянки. Належним
користувачем зазначеної земельної ділянки є Громадська організація „Київська
міська спілка автомобілістів" (ГО КМСА).

2

При укладанні договору від 01.02.2006 р. та додаткової
угоди №1 від
19.01.07р. сторонами були дотримані всі вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України.
Укладаючи договір та додаткову угоду, голова правління ГО КМСА діяв згідно
наданих йому повноважень, зазначених в Статуті Спілки.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги позивачів не підлягають задоволенню у повному
обсязі, виходячи із наступного.

Земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, на підставі
рішення Виконавчого комітету Київської міської ради „Про відведення земельних
ділянок Київській міській раді Республіканського добровільного товариства
„Автомотолюбитель УРСР" для влаштування автостоянок" від 06.02.1984 р. № 102/8 була відведена
Київській міській раді Республіканського добровільного товариства
„Автомотолюбитель УРСР" за цільовим призначенням для влаштування
тимчасових відкритих платних автостоянок.

У встановленому законом порядку Добровільне товариство „Автомотолюбитель
УРСР" розробило проект та облаштувало відведену земельну ділянку за
цільовим призначенням.

На підставі Постанови Верховної Ради України „Про порядок введення в дію
Закону України „Про об'єднання громадян" від 16.06.1992 p., Київською
міською державною адміністрацією 29.04.1993
р. була зареєстрована Київська міська організація Всеукраїнської спілки
автомобілістів (свідоцтво №
10), як правонаступник Київської міської спілки автомобілістів.

08 вересня 1995 p., з метою
виконання рішення виконкому Київської міської ради від 17.02.1992 р. № 163 „Про проведення
в м. Києві інвентаризації земель і введення державного земельного
кадастру", був складений акт про встановлення меж земельної ділянки в
натурі.

Згідно цьому акту, земельній ділянці, на якій розташована автостоянка НОМЕР_1, був присвоєний
кадастровий НОМЕР_2, встановлена
адреса: АДРЕСА_1, її
розмір та користувач - Київська
міська організація Всеукраїнської спілки автомобілістів.

Цей акт є складовою частиною технічного звіту про встановлення меж
землекористування НОМЕР_2
в натурі, затвердженого Київським міським управлінням земельних ресурсів та
Мінською районною радою м. Києва.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Земельного
кодексу України (в редакції від 18.12.1990
p.), право власності на землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує
це право.

Згідно договору оренди земельної ділянки, укладеного 19.01.2007 р. між КМР та
Громадською організацією „Київська міська спілка автомобілістів" та
Приватним підприємством „Метал-Сервіс", земельна ділянка площею 1.91 га. передана
відповідачам у спільну оренду строком на

3

10 років. Цей
договір був укладений на підставі рішення Київської міської ради від 21.12.2006 р. № 374/431

Таким чином, відповідачі є належними користувачами
земельної ділянки площею 1.91
га. за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно вимог ч. 1
ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог. Частиною 2
статті 59 встановлено,
що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Але позивачі, стверджуючи, що є власниками гаражних боксів та належними
користувачами земельних ділянок, не надали суду відповідних доказів.

Як вбачається з рішення Виконавчого комітету Київської міської ради „Про
відведення земельних ділянок Київській міській раді Республіканського
добровільного товариства „Автомотолюбитель УРСР" для влаштування автостоянок"
від 06.02.1984 р. № 102/8, земельна ділянка
була відведена Київській міській раді Республіканського добровільного
товариства „Автомотолюбитель УРСР" за цільовим призначенням для
влаштування тимчасових відкритих платних автостоянок і будівництва на неї
об'єктів нерухомості не планувалося. На момент проведення позивачами на цій
земельній ділянці будівельних робіт по будівництву цегляних гаражних боксів на
цементному фундаменті її цільове призначення не змінювалося. Позивачі не надали
суду доказів правомірності їх дій по проведенню будівельних робот. Більш того,
в судовому засіданні представник позивачів підтвердив, що дозвіл на проведення
будівельних робіт по будівництву гаражних боксів на земельній ділянці за
адресою АДРЕСА_1, позивачі
не отримували і належно затвердженого проекту немає. Також позивачі не надали
суду правовстановлюючих документів, на яких ґрунтується їх право власності на
гаражні бокси.

Згідно довідки БТІ м. Києва на земельній ділянці за
адресою АДРЕСА_1, об'єктів
нерухомості не зареєстровано.

Статтею 376 ч.1 ЦК України
визначено, що житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній
ділянці, яка не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і
правил.

Оскільки земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 за цільовим
призначенням не була відведена для будівництва гаражних боксів, дозвіл на
проведення будівельних робіт не видавався, проект не затверджувався, у
встановленому порядку ці гаражні бокси, як об'єкти нерухомості, не
зареєстровані, суд вважає, що побудовані на земельній ділянці за адресою:
АДРЕСА_1 об'єкти
нерухомості є самочинним будівництвом.

Особи, що здійснили самовільне будівництво гаражних боксів на земельній
ділянці за адресою АДРЕСА_1,
не є

4

власниками
цих об'єктів нерухомості. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 376
ЦК України, особи, які здійснили або здійснюють самочинне будівництво
нерухомого майна, не набувають права власності на нього.

Також є помилковим твердження позивачів про набуття ними права на земельну
ділянку за давністю користування в порядку ч. 1 ст. 119
ЗК України.

За приписами цієї норми давність користування не тягне за собою безпосереднього
набуття права на землю, а є правовою підставою для звернення до уповноважених
органів для набуття у встановленому законом порядку права на землю.

В судовому засіданні представник позивачів підтвердив, що позивачі ніколи
не зверталися до органів державної влади або до органів місцевого
самоврядування з клопотанням про передачу земельній ділянці у власність або для
надання у користування.

Правові підстави набуття права на землю визначені ст. 116, 125, 126 ЗК України.

Статтею 116 Земельного
кодексу України встановленого громадяни та юридичні особи набувають права
власності та права користування земельними ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно приписів ч. 1
ст. 125 ЗК
України право власності та право користування на земельну ділянку виникає після
одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності
чи право користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 126
ЗК України право власності та право користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами, а право оренди землі оформляється договором,
який реєструється відповідно до закону.

Таким чином, за відсутністю визначених ст. 116, 125, 126 ЗК України правових підстав
виникнення права на землю, суд вважає, що позивачі не є користувачами земельній
ділянці за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору,
у розумінні ст. 638 ЦК України, є умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а
також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Договір про спільне користування земельною ділянкою від 01.02.2006 р. та додаткова
угода до нього № 1 від 19.01.2007 р. не є за своєю
правовою природою договорами про спільну діяльність.

Істотні умови, які законодавець визначив обов'язковими для договорів про
спільну діяльність, зміст правовідносин, які виникають між учасниками спільної
діяльності, та правові наслідки укладання цих договорів

5

про
спільну діяльність встановлені нормами глави 77 параграфом 2
Цивільного кодексу України.

Але,   договір
про  спільне   користування
земельною  ділянкою  від

01.02.2006     р. та додаткова угода до нього № 1 від 19.01.2007 р. неможливо

вважати договором про спільну діяльність, оскільки текст цього договору не

містіть основних умов, визначених законом обов'язковими для договорів про

спільну діяльність. Тому неможливо вважати право користування земельною

ділянкою за адресою: АДРЕСА_1
внеском Громадської

організації „Київська міська спілка автомобілістів" у спільну
діяльність.

Також безпідставним є твердження позивачів про те, що
спірний договір містить умови про виділ у натурі частки з нерухомого спільного
майна і за вимогами п. З ст. 364
ЦК України підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі не є співвласниками
нерухомого майна у вигляді земельної ділянки площею 1.91 га. за адресою
АДРЕСА_1, а
володіють та користуються цією земельною ділянкою на підставі договору оренди
від 19.01.2007 р. Більш
того, умовами спірного договору не передбачається розподіл майна у натурі, а
визначаються умови користування земельною ділянкою, що находиться у спільній
оренді.

Згідно вимог ч. 1 ст. 209 ЦК України
правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню
лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Тому договір про
умови користування земельною ділянкою, що находиться у спільній оренді,
укладений у простій письмовій формі, не підлягає нотаріальному посвідченню.

З таких підстав до спірного договору не можуть бути
застосовані правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору, які передбачені вимогами ч. 1 ст. 220 ЦК України

При розгляді справи не знайшли свого підтвердження доводи Позивачів
стосовно того, що договір про спільне користування земельною ділянкою від 01.02.2006 р. та додаткова
угода до нього № 1 від 19.01.2007 р. підписані
особою, що не мала на це повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, договір про спільне користування земельною
ділянкою від 01.02.2006 р. та
додаткова угода до нього №
1 від

19.01.2007      р. були підписані від імені
Громадської організації „Київська

міська спілка автомобілістів" головою міської спілки ОСОБА_5, який

діяв на підставі Статуту.

Згідно п. 1.4. Статуту,
що був прийнятий 22.12.2004
р. на конференції Київської міської організації Всеукраїнської спілки
автомобілістів, Громадська організація „Київська міська спілка
автомобілістів" є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунок у
банку, бланки із своїм найменуванням, свою печатку і штамп.

Вимогами ч. 3 ст. 207
ЦК України встановлено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується
особами, уповноваженими на це її

6

установчими
документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства,
та скріплюється печаткою.

У порядку, передбаченому Статутом, ОСОБА_5 був обраний головою міської
спілки і проти цього позивачі не заперечують.

Пунктом 5.7. Статуту
Спілки встановлено, що голова міської спілки є одночасно й головою президії
міської ради.

Згідно п. 5.7.
Статуту Спілки, до повноважень голови міської спілки віднесено зокрема
укладати від імені міської спілки договори.

Положеннями п. 5.2. Статуту
встановлено, що до повноважень вищого керівного органу, міської спілки - Конференції міської
спілки - віднесено
реалізацію права власності на майно міської спілки.

Положеннями п. 5.5. Статуту
Спілки, Виконавчим органом міської спілки є Президія міської ради, до
повноважень якої віднесено здійснення господарського управління майном спілки.

Відповідно до п.
6.З. Статуту Спілки, власністю міської спілки є будівлі і споруди, облаштування,
транспортні засоби, цінні папери та інше майно, придбане на власні кошти або
передане їй безкоштовно, для виконання статутних завдань.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка площею 1.91 га. за адресою
АДРЕСА_1, не є
власністю міської спілки, а передана їй у володіння та користування згідно
договору оренди від 19.01.2007 р.

Укладаючи договір, представник землекористувача ОСОБА_5
не здійснював дій щодо розпорядження майном спілки в розумінні п.п. 5.2., 5.5. 6.3. Статуту Спілки
та не перевищував наданих йому повноважень.

Керуючись ст.ст. 15,
60, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 15,
16, 203, 209, 215, 376, 638 ЦК України, ст.ст. 22,
116, 119,125, 126 ЗК України, суд,

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2до Громадської організації "Київська міська
спілка автомобілістів", Приватного підприємства "Метал-Сервіс"
про визнання договору від 01.02.2006
року та додаткової угоди до нього №
1 від 19.01.2007 року
недійсними з моменту їхнього укладення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Оболонський
районний суд м. Києва шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після
цього протягом 20 днів
апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку
ч.4 ст. 295 ЦПК
України.