Справа № 22ц-2015/2007                            Головуючий по 1-й
Категорія-21                                                  суддя
Доповідач: суддя
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14
березня 2007 року                                                     м.
Донецьк

Апеляційний
суд Донецької області у складі головуючого: Резникової Л.В., суддів: Стратіло
В.І, Азевича В.Б., при секретарі Ставріновій Ю.М., з участю позивача ОСОБА_1, представника
відповідача Архінос ДА.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду в м.Донецьку
справу за апеляційною скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань
України у Центрально-Міському районі м. Горлівки на рішення Центрально-Міського
районного суду м.Горлівки від 22 листопада 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1до відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві і професійних захворювань України у Центрально-Міському районі м.
Горлівки про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Відповідач - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у
Центрально-Міському районі м. Горлівки подав апеляційну скаргу на рішення
Центрально-Міського районного суду м. Горлівки від 22 листопада 2006 року, яким
частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 про
відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві.
Суд стягнув з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної
шкоди 11 000 грн., тоді як позивач просив стягнути 30 000 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що
позивач працював на підприємствах вугільної промисловості і отримав професійне
захворювання - хронічний бронхіт. Висновками МСЕК від 31.01.2005 року йому
безстроково встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв'язку з цим
професійним захворюванням.

Суд, приймаючи до уваги вказані обставини, посилаючись на Закон України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків
на виробництві і професійного захворювання, які потягли втрату
працездатності", постановив рішення про стягнення вказаної суми в рахунок
відшкодування моральної шкоди.

Відповідач, не погодившись з таким рішенням, подав
апеляційну скаргу, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права. При цьому апелянт вказував, факт
заподіяння позивачу моральної шкоди не доведений, оскільки висновками МСЕК не
було встановлено такого факту. Крім того, у апеляційній скарзі йдеться про те,
що з 01.01.2006 р. набрав чинності Закон України

2

„Про Державний бюджет України на 2006
рік", згідно з яким зупинена дія статей Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим
особам.

Апелянт також вказував, що до спірних правовідносин слід було застосувати
вимоги ст.233 КЗпП України щодо строків позовної давності, встановлених
терміном у три місяці, а також ст.237-1 КЗпП України, відповідно до якої
моральну шкоду повинно відшкодувати підприємство, на якому позивач отримав
ушкодження здоров'я.

Апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення
про відмову у задоволенні позовних вимог.

Від позивача надійшли письмові заперечення на скаргу, де йдеться про її
відхилення та про залишення рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження,
апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення
суду першої інстанції підлягає зміні з таких підстав.

Відповідно до ч.1 СТ.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне
застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 тривалий час працював на підприємствах вугільної
промисловості, останній час на шахті „їм. Леніна" в/о „Артемвугілля".
Загальний стаж роботи в нього 31 рік, з них він працював на підземних роботах
17 років у якості забійника та 5 років гірничим працівником, що підтверджується
копією його трудової книжки (а. с. 13-18).

Під час виконання трудових обов'язків він отримав професійне захворювання
-хронічний бронхіт II ступеню стадія загострення, емфізема легенів, дифузний
пневмосклероз, що підтверджується актом розслідування хронічного професійного
захворювання від 12 вересня 2002 року за формою П-4 (ас. 19-20).

Згідно з висновками МСЕК від 27.11.2002 року позивачу вперше встановлено
втрату професійної працездатності у розмірі 25% у зв'язку з вказаним
професійним захворюванням з 31.10.2002 року (а.с.21).Повторним висновком МСЕК
від 31.01.2005 року йому підтверджено втрату професійної працездатності у
розмірі 25% безстроково (а.с.22).

Проти цих
обставин не заперечував і відповідач.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч.1 та ч.2 Конституції України,
Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні
і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у
разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати
годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових
внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового державного
соціального страхування, згідно з абзацом п'ятим частини першої статті 4 Основ
законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
(далі Основи), є страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

3

Основами передбачено
відшкодування збитків, заподіяних працівникові каліцтвом чи іншим ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним своїх трудових обов'язків (п.4 ч. 1
ст.25).

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України „Про охорону праці" в редакції
від 21 листопада 2002 року державна політика а галузі охорони праці базується,
зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов
праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Згідно з ч.1 ст.9 цього Закону відшкодування шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника здійснюється
Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" (далі Закон).

Преамбулою Закону передбачено, що він визначає правову основу, економічний механізм
та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального
страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих
на виробництві.

Зазначені закони України, по-перше спрямовані на соціальний захист
працівників, які внаслідок нещасного випадку чи професійного захворювання
отримали ушкодження, що призвели до втрати професійної працездатності, і
по-друге, передбачають відшкодування Фондом соціального страхування від
нещасних випадків шкоди шляхом надання потерпілим соціальних послуг та виплат,
у тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

З урахуванням конституційної значущості здоров'я як невідчужуваного та
непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою,
законодавець урегулював обсяг та характер відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я нещасним випадком чи
професійним захворюванням, і передбачив комплекс заходів, спрямованих на
відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

Враховуючи особливості захисту здоров'я потерпілого, поряд із
відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за наявності
факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Відшкодування моральної шкоди застрахованим особам незалежно від
відшкодування майнової шкоди передбачено статтею 1 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" і є одним із способів захисту особистих немайнових прав
працівника.

Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове
страхування від нещасного випадку, страховик ( Фонд соціального страхування від
нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим
особам передбачені Законом (стаття 21) соціальні послуги та виплати. Надаючи
соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум,
Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення
соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати
працездатності.

До страхових виплат належать, зокрема, грошова сума, яка
виплачується застрахованому  за  моральну
шкоду за  наявності  факту  заподіяння
цієї  шкоди

4

потерпілому
(підпункт „є" пункту 1 частини першої статті 21, частина третя статті 28
Закону).

Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода
потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання
полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він
зазнає. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює
порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону
здоров'я тощо.

Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють
йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає
працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна
працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних
випадків відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого
державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від
нещасного випадку та професійного захворювання (стаття 3 )

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність
заподіяння позивачу моральної шкоди умовами виробництва, що покладає на
відповідача обов'язок відшкодувати цю шкоду незалежно від інших страхових
виплат.

Доводи апелянта про те, що у даному випадку обов'язок по відшкодуванню
моральної шкоди відповідно до ст.237-1 КЗпП України необхідно покласти на
підприємство, де позивач отримав професійне захворювання та посилання на
пропуск строку позовної давності, передбачений ст.233 КЗпП України є
безпідставними і не заслуговують на увагу, оскільки вони не основані на законі.

По-перше спірні правовідносини не врегульовані нормами КЗпП України, а
спеціальною нормою - Законом України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності"; по - друге відповідно
до п. З ч.1 ст.268 ЦК України
позовна давність не розповсюджується на вимоги про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я.

Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача про те, що положення
Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності", що передбачають відшкодування моральної шкоди,
призупинено Законом України „Про Державний бюджет України на 2006 рік",
вони не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову

Відповідно до СТ.5 ЦК
України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з
дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, кім випадків,
коли він пом'якшує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися
актом цивільного законодавства, який втратив в чинність, новий акт цивільного
законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту
набрання ним чинності.

У даному випадку правовідносини щодо відшкодування
моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві виникли до
введення в дію Закону України „Про Державний Бюджет України на 2006 рік" і
тому положення цього закону не мають зворотної сили щодо вказаних
правовідносин.

5

Разом з тим, з
висновками суду першої інстанції про розмір відшкодування моральної шкоди,
погодитись не можна.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду
України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)
шкоди від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному
конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема,
враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого,
тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених
змін у його життєвих і виробничих стосунках.

При цьому суд
має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Ухвалюючи рішення про стягнення з Фонду на користь позивача 11000 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди, суд не обґрунтував необхідності
стягнення саме такого розміру компенсації.

За таких обставин апеляційний суд, виходячи з засад розумності, виваженості
та справедливості, вважає за необхідне зменшити розмір моральної шкоди до 08
000 грн.

Таким чином, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що
відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для змінисудового рішення.

Керуючись ст.ст.303-305, п.3 ч.1 ст. 307, п.п.1,4 ч.1 ст. 309, 313, ч.2 ст.
314, 316, 317,319 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних
захворювань України у Центрально-Міському районі м. Горлівки задовольнити
частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області
від 22 листопада 2006 року змінити.

Стягнути моральну шкоду з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України у Центрально-Міському районі м. Горлівки Донецької області на користь
ОСОБА_1 у розмірі 08 000 (вісім тисяч) грн.

В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту його
проголошення, однак може бути оскаржене протягом двох місяців з моменту
набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.