Справа № 22 ц-228207                                Головуючий у 1
інстанції Коваль B.I.
Категорія   5                                                   Доповідач
апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
УХВАЛА

Іменем України

11
грудня 2007 року                                                                                                    м.  Миколаїв

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області
в складі:

головуючого                                                 Мурлигіної
О.Я.,

судців:                                                           Данилової
О.О.,  Шолох З.Л.,

при
секретарі судового засідання               Танцуріної
С. М. ,

за участю:

позивачки                                                    ОСОБА_1,

представника
позивачки                            ОСОБА_2,

відповідача                                                   ОСОБА_3,

його
представника                                       ОСОБА_4,

представника
відповідача -

Миколаївської
міської ради -                          ОСОБА_5,

розглянула у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення
Заводського районного суду м.  Миколаєва
від 04 липня 2007 року

за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Миколаївської міської ради (далі - Міська рада)   про усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою,  визнання недійсними
рішень Міської ради,  договору оренди
земельної ділянки та    відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні
2004 року ОСОБА_1 звернулася
з позовом до ОСОБА_3,  Міської ради про
усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та припинення будівництва.

Позивачка
посилалась на те,  що 28 лютого 2003 року
Міська рада прийняла рішення № 10/24 про надання приватному підприємцю ОСОБА_3
в оренду строком на два роки земельну ділянку площею 94 кв. м.  на два роки та затвердила проект відведення
вказаної ділянки для прибудови приміщення магазину до багатоповерхового
житлового АДРЕСА_1,  в якій проживає
позивачка,  як і більшість квартир у
будинку,  приватизована,  у зв'язку із чим вона є співвласником цього
будинку. Посилаючись на те,  що вона,  як користувач земельної ділянки,  згоди на виділення відповідної земельної
ділянки для будівництва приміщення магазину не давала,  ОСОБА_1 просила
про задоволення позовних вимог.

В
подальшому позивачка заявила додаткові вимоги. В судовому засіданні вона та її
представник просили усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою,  скасувати рішення Міської ради,  прийняті у 2002 та 2003 роках про виділення
позивачу земельної ділянки під будівництво магазину,  визнати недійсним договір оренди земельної
ділянки,  укладений на підставі цих
рішень та відшкодувати їй 150 000 грн. моральної шкоди.

Справа судами
розглядалася неодноразово.

Останнім
рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 04 липня 2007 року в задоволенні позову відмовлено.

2

В
апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення місцевого суду та
ухвалити нове рішення,  яким задовольнити
її позовні вимоги. Вона посилається на те,
що при ухваленні рішення,  суд не
врахував її права як користувача прибудинкової території,  а також те,
що внаслідок будівництва приміщення магазину затемнена її квартира,  в ній збільшується шумовий фон,  збільшуються витрати на електроенергію,  погіршується з вікна квартири огляд,  зменшується вартість квартири,  засмічується прибудинкова територія та
створює психологічних дискомфорт.

Відповідач
ОСОБА_3,  його представник ,  та представник Міської ради,  заперечуючи проти задоволення апеляційної
скарги,  просять її відхилити.

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів
апеляційної скарги,  колегія суддів
вважає,  що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

З
матеріалів справи вбачається,  що на
підставі рішень Міської ради: від 21 березня 2002 року № 41/10,  п.п.1.7,
2.,  від 28 лютого 2003 року №10/
24 п.п. 3, 3 приватному підприємцю ОСОБА_3 було дозволено збір матеріалів
попереднього погодження та місця для будівництва магазину на земельній
ділянці,  яка прилягає до
багатоповерхового АДРЕСА_1,  площею до
100 кв.м. ,  із земель міста,  не наданих у власність або користування;
земельна ділянка зарезервована на строк проведення проектно -вишукувальних
робіт,  затверджено проект відведення
земельної ділянки,  площею 94 кв.м.
,  за рахунок земель населеного
пункту,  не наданих у власність або
користування,  з зарахуванням земельної
ділянки до земель поточного будівництва і вона передана відповідачу в оренду
строком на 2 роки для будівництва магазину ( а.с.  46).

Відповідно
до вказаних рішень ОСОБА_3 провів проектно - вишукувальні роботи,  та після виготовлення проекту,  узгодження будівництва магазину з
відповідними органами розпочав будівництво магазину та побудував його. Крім
того,  17 березня 2003 року він та Міська
рада уклали договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 2 року (
а.с.  49). А рішенням вказаного органу
самоврядування від 20 травня 2005 року за № 33/32 строк оренди земельної
ділянки продовжено (а.с.  170).

ОСОБА_1 є власником
АДРЕСА_1,  отримавши її в спадщину після
смерті 24 вересня 1994 року своєї матері -ОСОБА_6  Співвласники вказаного будинку не створили
об'єднання співвласників багатоквартирного будинку. Межі території,  яка відведена для обслуговування вказаного
органом місцевого самоврядування не визначені,
а отже конкретна територія під обслуговування будинку не передавалася ні
його власникам,  ні експлуатаційній
організації.

Відмовляючи
в задоволенні позову,  місцевий суд
виходив з того,  що територія,  яка виділена ОСОБА_3 в тимчасове
користування,  не відноситься до
прибудинкової,  а тому ні сама передача
земельної ділянки під будівництво іншої особі,
ні порядок,  в якому вона була
передача відповідачу під забудову не суперечить вимогам чинного законодавства.
Не встановлено судом і порушення відповідачем санітарних та будівельних норм і
правил,  а також прав позивачки на
користування квартирою за призначенням.
За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність
підстав для знесення приміщення магазину. Доводи апелянта про те,  що земельна ділянка є прибудинковою
територією,  а тому не могла бути
передана відповідачу без її згоди,
суперечать обставинам справи а вимогам матеріального права.

Так,  зі змісту
ст.  42 Земельного Кодексу України,   ст. 10 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду України»,
ст.  15 Закону України «Про
планування і забудову територій» земельна ділянка,  на якій розташовані житлові будинки,  набуває статус прибудинкової території за
умов прийняття органом місцевого самоврядування рішення про розроблення та
затвердження проекту поділу території мікрорайону (кварталу).

Таки ж
вимоги щодо статусу прибудинкової території містилися і в п. 2.1 «Положення про
порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого
житлового фонду та надання їх у спільне користування або спільну сумісну

3

власність  земельних ділянок для  спорудження житлових  будинків»,
що діяло  на час прийняття
рішень,  які оскаржені.

Таким
чином законодавство України не визначає конкретні розміри земельних ділянок які
виділяються для обслуговування багатоквартирних жилих будинків. Єдиним
документом,  який визначає площу та межі
прибудинкової території є проект розподілу певної території.

Оскільки
Міською радою такого проекту не затверджувалося,  земельна ділянка яка виділена позивачу в
оренду,  не відноситься до прибудинкової
території АДРЕСА_1та могла бути виділена ОСОБА_3 без згоди позивачки.

За
такого відсутність її згоди на виділення земельної ділянки відповідачу для
будівництва споруди певного призначення,
не може бути підставою для визнання незаконними рішень Міської ради та
усунення перешкод в користуванні земельною спірною земельною ділянкою.

Щодо
тверджень позивачки про затемнення квартири,
збільшення в ній шумового фону і витрат електроенергії,  а також засмічення прибудинкової
території,  то ні при розгляді справи в
місцевому суді,  ні в апеляційному суді
доказів цьому ОСОБА_1 не
надала. Навпаки,  всі наведені доводи
спростовані доказами,  наданими відповідачами
(а.с.  1-40, 201 -212),  яким місцевий суд дав належну оцінку в своєму
рішенні.

Доводи
апелянта про погіршення з вікна квартири виду,
зменшення вартості квартири у разі її продажу,  засмічення прилеглої до будинку території не
можуть бути взяті до уваги,  оскільки не
свідчать про порушення відповідачами санітарних норм та правил. Позивачка також
не довела,  що знесення вказаної споруди
є єдиним та адекватним засобом припинення можливої засміченості вказаної
території.

Інші доводи
апеляційної скарги виходять за межі позову.

Виходячи
з викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення місцевого
суду.

Керуючись  ст.
ст.  303,  308,
315 ЦПК України,  колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити,  а рішення Заводського районного суду м.  Миколаєва від 04 липня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  але протягом двох місяців з цього часу може
бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України.