АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2007 року колегія
суддів судової палаті у цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у м. Феодосії у складі:

Головуючого,
судді:      Моісеєнко Т.І.

суддів:      Мамасуєвої Л.О. Іщенко В.І.

при
секретарі:      Піцик Н.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2,
третя особа - Житлово-будівельний
кооператив №9 у м.
Керч, про визнання права власності на пай і квартиру, визнання недійсним
реєстраційного свідоцтва про право власності на квартиру, за позовом ОСОБА_4до
ОСОБА_2 і ОСОБА_3про усунення перешкод у користування власністю, шляхом
виселення та скасування реєстрації у спірної квартирі, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про відшкодування майнового збитку та моральної шкоди за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 17 січня 2007 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 1990 року
ОСОБА_1 пред'явила
в суді позов до ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на пай у
Житлово-будівельному кооперативі №9
у м. Керч (далі ЖБК №9).

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 1984 року по 1988 рік перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем, мають дочку ОСОБА_5 1986 року народження.
На її утриманні також знаходиться дочка Тетяну 1980 року народження від
попереднього шлюбу. Під час шлюбу вони проживали у квартири, яка була надана
позивачці як молодому фахівцю, у місті Нижньовартовськ, Російська Федерація.
Через хворобу дочок, за рекомендацією лікаря, ОСОБА_1 була вимушена
вивезти дочок у м. Керч для проходження курсу лікування.

Для вирішення питання з пропискою та обміну квартири з м. Нижньовартовська
на квартиру у м. Керч, шлюб між сторонами у січні 1988 року було
розірвано, договір найма
квартири у Нижньовартовські та особистий рахунок були переоформлені на ім'я
ОСОБА_2, однак
вони продовжували підтримувати сімейні стосунки, мали єдиний бюджет, (а.с.55,63)

Після знайдення варіанту обміну квартир, ОСОБА_1, із грошей,
подарованих їй бабкою, в   грудні 1988 року   внесла пай у ЖБК № 9 за АДРЕСА_1

Справа N9 22-ц-602-
ф/2007     Головуючий в першій інстанції
суддя Короткова Л.М.

суддя-доповідач                           Моісеєнко Т.І

2

в місті Керчі  в сумі 3567
рублів від імені   ОСОБА_2, який став членом
кооперативу.

Після оформлення спірної квартири на ім'я ОСОБА_2 сторони
знов зареєстрували шлюб та стали проживати в зазначеній квартирі однією сім'єю
разом з дітьми. Однак, з часом стосунки між подружжя погіршились, у зв'язку з
чим 10.07.1990 року
шлюб було розірвано ( а.с.58).
ОСОБА_1 просила
суд визнати за неї право власності на пай в ЖБК № 9, оскільки гроші, що вона внесла як пай у ЖБК № 9, належать їй.

Рішенням Керченського міського народного суду від 25.03.1992 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
було відмовлено. Ухвалою Керченського міського суду від 27.11.2003 року зазначене
рішення було скасовано за ново виявленими обставинами (а.с.59,80)

У подальшому, у квітні 2004 року та у травні 2004
року позивачка доповнила позовні вимоги й просила визнати недійсним
реєстраційне свідоцтво від 08
грудня 1992 року на
АДРЕСА_1 в місті Керчі, видане на ім'я ОСОБА_2 та визнати за нею право
власності на зазначену квартиру (а.с.112,116).

Справа розглядалась судами неодноразово. Рішенням суду
від 13 грудня 2004 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду АР Крим від 04 квітня 2005
року, позов ОСОБА_1
було задоволено , за неї
визнано право власності на пай у ЖБК №9
м.Керч та право власності на спірну квартиру, визнано недійсним
реєстраційне свідоцтво про право власності на квартиру , видане на ім'я
ОСОБА_2 08 грудня 1992 року. Згідно
договору купівлі-продажу, укладеного 13
вересня 2005 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1
власником спірної квартири став ОСОБА_4

У жовтні 2005
року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2та ОСОБА_3 про усунення
перешкод у користуванні спірною квартирою.

Позовні вимоги ОСОБА_4 мотивовані тим, що він є власником спірної квартири
на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 13 вересня 2005
року між ним та ОСОБА_1.,
але відповідачі зареєстровані та продовжують проживати в квартирі, чим
перешкоджають йому вселитися в неї.

ОСОБА_4 суд просив усунути перешкоди у користування
квартирою шляхом виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання
іншого житлового приміщення та скасування їх реєстрації в зазначеній квартирі.

У листопаді 2006 року
ОСОБА_6, яка діяла в інтересах ОСОБА_4, доповнила його позовні вимоги й просила
суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 2800
гривен у відшкодування майнового збитку та 1700 гривен у відшкодування моральної шкоди, яки спричинені
відповідачем у зв'язку з перешкодами у користуванні квартирою.

Ухвалою Верховного Суду України від 13 вересня 2006 року рішення
Керченського міського суду від 13.12.2004
року та ухвала апеляційного суду АР Крим від 04.04.2005 року, якими за ОСОБА_1 було визнано
право власності на спірну квартиру, скасовані, справа направлено до суду першої
інстанції на новий розгляд (а.с.197).

Ухвалою Керченського міського суду від 20 листопада 2006 року справа за
позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя
особа -ЖБК №9 у м.
Керч, про визнання права власності на пай і квартиру, визнання недійсним
реєстраційного свідоцтва про право власності на квартиру від 08.12.1992 року, та справа за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування
власністю об'єднані в одне провадження.

Останнім рішенням Керченського міського суду Автономної
Республіки Крим від 17 січня 2007 року позов
ОСОБА_1 задоволено,
за неї визнано право власності на пай у ЖБК №9 м.Керч та право власності на спірну квартиру, визнано
недійсним реєстраційне свідоцтво від 08
грудня 1992 року про
право власності на квартиру, видане на ім'я ОСОБА_2.

Зазначеним
рішенням суду від 17.01.2007
року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2та ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні спірною квартирою задоволено, відповідачі зобов'язані     виселитися   із спірної квартири без надання іншого

3

житлового приміщення та їх
реєстрація у зазначеній квартирі скасовано. У задоволені позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що пайовий внесок
у ЖБК №9 був
виплачений із грошей, яки належать ОСОБА_1.
оскільки вона та ОСОБА_2 на час внесення паю не були у шлюбі, у зв'язку з
чим вона є власником цього паю і спірної квартири в цілому.

Задовольняючі позов ОСОБА_4про усунення перешкод у користуванні квартирою,
суд першої інстанції дійшов висновку, що діями відповідачів порушені його права
як власника квартири за договором купівлі-продажу від 13.09.2005 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування
майнової та моральної шкоди ,
суд першої інстанції зазначив, що позивач не довів суду вини відповідача у
спричиненні майнової та моральної шкоди.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу мотивовану тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_4, та
вирішити питання про поворот виконання рішення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали
справи в межах позовних вимог, що були предметом розгляду суду першої інстанції
і межах доводів апеляційної скарги, обговоривши підстави апеляційної скарги,
вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що з 1984 року ОСОБА_1
та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, сумісно виховували дочку
ОСОБА_5 1986 року
народження, та дочку ОСОБА_1
від попереднього шлюбу Тетяну. Під час шлюбу вони проживали у наданої
позивачці у 1982 року як молодому фахівцю АДРЕСА_2 у місті Нижньовартовськ,
Тюменської області, Російської Федерації. 29
грудня 1987 року
ОСОБА_1 була
виписана з зазначеної квартири (а.с.259). 15 жовтня 1988 року рішенням №10
Житлово-побутової комісії ПРЕТ-1 було дана згода на переоформлення договору
найму житлового приміщення вказаної квартири у м. Нижньовартовськ та особистого
рахунку на ім'я ОСОБА_2 (а.с.75).

05 січня 1988 року шлюб між сторонами був офіційно
розірваний, після чого ОСОБА_1 разом з дочками переїхала в місто Керч на
постійне місце проживання (а.с.256). У м. Керч ОСОБА_1 одразу стала
займатися питаннями обміну квартири, розташованій у м. Нижньовартовськ на
квартиру у м. Керч, що підтверджується квитанцією № 004055, згідно якої
ОСОБА_1 26 січня 1988 року сплатила 14,48 рублів за дачу
оголошення на обмін квартири терміном з 30.01.1988
року по 30.09.1988 року
(а.с.74).

Цього ж дня, тобто 26.01.1988
року, ОСОБА_1
відкрила на своє ім'я рахунок НОМЕР_1у
відділенні (філії) №4552
Державного ощадного банку в м. Керчі на терміновий вклад  у сумі 4000
рублів, що підтверджується архівною копією рахунку (а.с.72)

Влітку 1988
року був знайдений варіант обміну квартири з ОСОБА_6, що проживав в
однокімнатній АДРЕСА_1, яка належала ЖБК №9
.

Рішенням загального збору членів ЖБК №9 від 02 жовтня 1988 року ОСОБА_6 був
виключений зі складу ЖБК №9
у зв'язку з обміном квартир з ОСОБА_2, який був прийнятий у склад ЖБК №9 та за ним була
закріплена спірна квартира вартістю 3567
рублів (а.с.188).

09 листопада 1988
року ОСОБА_2 видано на ім'я ОСОБА_1 одноразова довіреність на отримання ордеру на квартиру в
ЖБК №9, яка
завірена Красногвардейською районною
державною  нотаріальною  конторою
АРК,   що  підтверджується        архівним

4

Рішенням Виконавчого комітету Керченської міської ради народних депутатів №844 від 24 листопада 1988 року було
дозволено міжміський обмін квартир ОСОБА_6,
що мешкав у АДРЕСА_1,
будинку ЖБК №9, склад
сім'ї - 1 особа, з
ОСОБА_2, що
мешкав у АДРЕСА_2склад сім'ї -
Іособа (а.с.88-90).

01 грудня 1988 року ОСОБА_1 закрила рахунок НОМЕР_1у відділенні
(філії) №4552 Державного
ощадного банку у м. Керчі з терміновим вкладом та відкрила в цієї філії рахунок
№ НОМЕР_2 з
безтерміновим вкладом у сумі 3567
рублів (а.с.71,72).

В той же день, 01.12.1988
року, ОСОБА_1
перерахувала ці гроші у сумі 3567
рублів, як пайовий внесок за спірну квартиру за ОСОБА_2 на рахунок №НОМЕР_3, що належав ЖБК №9 (а.с.73,92,250).

На підставі рішення виконкому №844 від 24.11.1998 року, Виконавчим
комітетом Керченської міської ради народних депутатів 27 грудня 1988 року було видано
ордер на житлове приміщення №
906 серія Б на ім'я ОСОБА_2

ОСОБА_2, як член
ЖБК №9,   прописався в спірній квартирі ЗО
грудня 1988 року
(а.с.15).

Пізніше між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було знов зареєстровано шлюб, 19 травня 1989
року ОСОБА_1. з дочками ОСОБА_5 та ОСОБА_1 були прописані у спірної квартирі та
стали проживати з ОСОБА_2 однією сім'єю
(а.с.5,255).

10 липня 1990 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знову було розірвано (а.с.58), що стало
підставою для тривалого розгляду судами спору про право власності на квартиру.

Вирішуючи справу по суті позовних вимог суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що пайовий внесок у ЖБК №9
був виплачений із грошей, яки належали ОСОБА_1. оскільки вона та
ОСОБА_2 на час внесення паю не були у шлюбі. Вона була визнана власником цього
паю і   спірної квартири в цілому.

З зазначеними висновками суду не можна догодитись, оскільки вони не
відповідають дійсним обставинам справи.

З первісного позову ОСОБА_1,
що надійшов до суду 27.04.1990
року, скарги ОСОБА_1
на рішення Керченського міського народного суду від 25.03.1992 року , датованій 26.11.1992 року,
вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, було розірвано 05 січня 1988 року
не через погіршення їх сімейних взаємин, а з метою спрощення вирішення проблем
з міжміським обміном квартир та з метою прописки ОСОБА_1 з дітьми у м.Керч,
оскільки згідно, законодавства, що діяло у 1988 році, було простіше отримати
дозвіл виконавчого комітету місцевої ради на обмін рівноцінних квартир з
однаковою кількістю членів сім'ї а.с.55,63).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що у 1988 року у ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 не було наміру припинити сімейні стосунки, оскільки вони продовжували
піклуватись один за одного, матеріально підтримували один одного і сумісно
вирішували питання про обмін житла з м.Нижньовартовськ Тюменської області
Російської Федерації на квартиру у м.Керч АРКрим. Зазначені обставини свідчать
про те, що пай в ЖБК №9 м.Керч був сплачений з сумісних коштів ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, нажитих в період шлюбу, що підтверджується доводами позовної заяви
ОСОБА_1 від 27.04.1990 року, апеляційної скарги ОСОБА_2, недовгим терміном ,
який пройшов з 05.01.1988 року -дня розірвання шлюбу в органах ЗАГС, до
26.01.1988 року, коли ОСОБА_1 сплатила гроші за дачу оголошення про обмін
квартири, розташованій у м.Нижньовартовську, та відкрила рахунок з терміновим
вкладом у сумі 4000 рублів у відділенні Ощадбанку (а.с.55,72,74, 277).

Наступна повторна реєстрацією шлюбу у березні 1989 року,
прописка ОСОБА_1 с дочками у спірну квартиру у травні 1989 року,  проживання однією сім'єю, також підтверджує
відсутність у 1988 року наміру сторін про припинення сімейних стосунків.

Доводи ОСОБА_1 про те, що
гроші, які знаходилися на рахунках НОМЕР_1та №НОМЕР_2 Ощадбанку в
м.Керч, були їй подаровані їй   бабкою
ОСОБА_8, і які надалі

5

були
сплачені нею як
пайовий внесок в ЖБК №9 м.Керч
за ОСОБА_2, не можуть
бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки ці обставини матеріалами
справи не підтверджуються. Безперечних доказів, підтверджуючих отримання
позивачкою зазначених коштів у дар, суду не доведено.

З цих же підстав колегія суддів не приймає до уваги посилання ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі на те, що як пайовий внесок в ЖБК №9
були сплачені гроші, які належали особисто йому, (а.с.277).

Доводи ОСОБА_1
про наявність угоди між нею і ОСОБА_2 про те, що після обміну квартир
спірна квартира мала бути залишена позивачці, під час судового розгляду справи
не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до частини 1
статті 15 Закону
України «Про власність», член Житлово-будівельного кооперативу, який повністю
вніс пайовий внесок за квартиру, набуває на неї право власності.

Згідно статті 22 Кодексу
України про шлюб та сім'ю (
в редакції 1969 року),
який діяв на час виникнення спору між сторонами, майно, нажите подружжя за час
шлюбу, є спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і розпорядження цим майном.

Факт розірвання шлюбу між сторонами в органах ЗАГС, що мав місце 05.01.1988 року, не може
бути прийнятий колегію суддів до уваги, оскільки з ретельно досліджених
матеріалів справи вбачається, що сімейні стосунки між сторонами , на час обміну
житла, продовжували існувати.

Колегія судців вважає, що пай, внесений у ЖБК-9, та АДРЕСА_1 розташована у
зазначеному ЖБК, є загальною спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1, оскільки
пайовий внесок був сплачений із грошових коштів, нажитих подружжя під час
наявності сімейних відносин. Іншого із матеріалів справи не вбачається та
сторонами   суду не доведено.

Оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1, кожен з них має
рівні права на це майно.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 , в частині
визнання за нею права власності на пайовий внесок до ЖБК №9 м.Керч в сумі 3567 рублів, визнання
права власності на АДРЕСА_1 в місті Керчі й визнання недійсним реєстраційного
свідоцтва від 08 грудня 1992 року про право
власності на спірну квартиру, виданого на ім'я ОСОБА_2, підлягає
частковому задоволенню.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1, як і ОСОБА_2
,шлюб між якими розірвано 10.07.1990
року , належить
у рівних частках право власності на пай в ЖБК №9 м.Керч, який був сплачений у 1988 році у розмірі 3567 рублів, а також
кожному з них належить на праві власності по 12 частки АДРЕСА_1і, що
відповідає вимогам ст.22 КпШС України.

Колегія суддів також вважає, що оскільки ОСОБА_2 є
власником 12 частки спірної квартири, не підлягає задоволенню позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом
виселення з АДРЕСА_1

З
доводами ОСОБА_4 про те, що він є власником квартири на підставі договору
купівлі-продажу від 13.09.2005
року, укладеному між ним та ОСОБА_1,
не можна погодитись, оскільки рішення Керченського міського суду від 13.12.2004 року, яким за
ОСОБА_1 визнано
право власності на квартиру в цілому, і на підставі якого вона, як власник
квартири, укладала договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_4, скасовано
ухвалою Верховного суду України від 13.09.2006 року. ( а.с.197)

Не підлягають
задоволенню позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування майнового
збитку та моральної шкоди, оскільки зазначені позовні вимоги пов'язані з
порушенням права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру. Доказів того, що ОСОБА_2
неправомірно порушував право ОСОБА_4.   користуватись спірною

6

квартирою суду не надано.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 було відомо про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує
судовий спір про право власності на квартиру. Під час укладення договору
купівлі-продажу йому було відомо про те, що в квартирі зареєстровані і мешкають
ОСОБА_2 і ОСОБА_3, котрі не згодні з судовим рішенням про визнання права
власності на квартиру в цілому за ОСОБА_1

Укладення договору купівлі-продажу на квартиру, в якій мешкають інші особи,
є ризиком покупця і підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення
збитків і моральної шкоди, спричиненої перешкодою у користуванні придбаною
власністю.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України, рішення
суду першої інстанції підлягає скасуванню, якщо висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи.

Розглядая справу по суті позовних вимог та ухвалюючи нове рішення по
справі, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання про поворот
виконання рішення Керченського міського суду від 13.12.2004 року, на підставі якого за ОСОБА_1 було
зареєстровано право власності на АДРЕСА_1 в місті Керчі ОП БТІ м.Керч 05.07.2005 року. ( а.с.3)

Відповідно до ст.380 ЦПК України, питання про поворот виконання вирішує суд
апеляційної інстанції, якщо скасувавши рішення він закриває провадження у
справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє
позовні вимоги в меншому розмірі.

Оскільки рішення Керченського міського суду від 13.12.2004 року скасоване
ухвалою Верховного суду України від 13.09.2006
року, а під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції не вбачає
правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на АДРЕСА_1 в місті Керчі в цілому,
колегія суддів вважає за необхідне скасувати реєстрацію права власності на
зазначену квартиру в ОП БТІ м. Керч за ОСОБА_1, яка була здійснена 05.07.2005
року

Керуючись статтями 303,
п.3 ч.1 ст.309, ст.380 Цивільного процесуального кодексу України, колегія
суддів судової палати по цивільних справах, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2    - задовольнити
частково. Рішення Керченського міського суду
Автономної Республіки Крим від 17 січня 2007 року- скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на пай і квартиру, визнання недійсним
реєстраційного свідоцтва про право власності на квартиру - задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку паю у
Житлово-будівельному кооперативі №9
м. Керч і право власності на 1/2
частку АДРЕСА_1і.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частку паю у Житлово-будівельному кооперативі №9 м. Керч і право
власності на 1/2 частку
АДРЕСА_1і.

Визнати недійсним реєстраційне свідоцтво від 08 грудня 1992
року про право власності на АДРЕСА_1 в місті Керчі, видане на ім'я ОСОБА_2.

У задоволенні
решти позовних вимог ОСОБА_1
- відмовити.

У  задоволенні
позову  ОСОБА_4  до
ОСОБА_2 і  ОСОБА_3  про
усунення   перешкод   у
користуванні

власністю,   шляхом виселення  їх   із
АДРЕСА_1 в

7

місті
Керчі без надання іншого житлового приміщення та скасування їх реєстрації в
зазначеній квартирі - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування майнового збитку
та моральної шкоди - відмовити.

Допустити поворот виконання рішення Керченського міського суду від 13.12.2004 року і скасувати
реєстрацію права власності на АДРЕСА_1 в місті Керч заОСОБА_1, здійснену
Орендним підприємством БТІ м Керч 05.07.2005 року на підставі зазначеного
рішення суду.

Роз'яснити сторонам їх право на звернення до суду з позовом про визнання
недійсним договору купівлі -
продажу АДРЕСА_1і, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 13 вересня 2005 року.

Рішення набуває
чинності з дня проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом
2 місяців.