Справа
№ 2-262/ 07 р.
№ 2-848/ 06р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ         УКРАЇНИ

16. 04. 2007 р.
Московський
районний суд міста Харкова в складі:

головуючого
- судді                                                                                 Омельченко
Н.І.

при
секретарях                                                                                           Чигирин
Р.А.

Малих іній Л.В. розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3до ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-я
особа приватний нотаріус ОСОБА_6, КП
«Харківське міське бюро технічної інвентаризації»- про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3-
про виселення,-

В становив:

В вересні 2005 року ОСОБА_1., ОСОБА_2., ОСОБА_3. звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_4. про визнання договору купівлі продажу квартири
АДРЕСА_1недійсним як вчинений під впливом тяжких обставин.

В обґрунтування вимог позивачі посилаючись на те, що 19.08.2004 року вони
уклали договір купівлі продажу 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1. Продаж квартири
був вчинений під впливом тяжких обставин, які були викликані наступними
обставинами.

24.01.2004 року сталася дорожньо транспортна пригода (далі ДТП), при котрій
автомобіль під керуванням ОСОБА_3. зіткнувся з автомобілем під керуванням
відповідача ОСОБА_4.

В порушенні
кримінальної справи по факту ДТП
у відношенні обох водіїв було відмовлено.

В результаті зіткнення, автомобілю яким керував ОСОБА_4., були спричинені
технічні пошкодження для усунення яких, зі слів відповідача, необхідно було
використати 88 000 грн.

Наслідками ДТП для ОСОБА_3.
стали як пошкодження автомобілю так і тяжкі травми, в зв'язку з чим він з 24.01
по 27.01.2004 року знаходився на лікування у лікарні.

Наслідками хвороби ОСОБА_3. та пов'язаних з цим труднощами, вони були у
відчаю і їм казалося воно безвихідним ,що і було використане відповідачем, який
психологічно впливав на них. Шляхом шантажу та погроз він заставив їх
приватизувати спірну квартиру, а в подальшому і продати її йому за рахунок
боргу на ремонт автомобілю, яку в подальшому мав намір продати за ринковою
вартістю, а різницю між боргом та вартістю квартири повернути їм.

Нерозумів всіх наслідків такого правочину, вони не відмовилися від
укладання договору купівлі продажу квартири, надіючись вийти таким чином з
труднощів. На цей час вони проживають у спірній квартирі, проте виписалися,
залишився зареєстрованим в ній лише ОСОБА_3.

Ніяких грошей, вказаних в договорі купівлі-продажу квартири в сумі 23 000
грн., відповідач їм не передавав.

13.11.2004 року
відповідач ОСОБА_4. уклав з ОСОБА_7. договір про намір укласти

договір купівлі-продажу спірної квартири, а 10.01.2005
року уклав такий саме договір з ОСОБА_8.

Посилаючись на ці обставини та на ст..ст.231,233,236 ЦК України,
позивачі просили суд визнати договір купівлі-продажу квартири між ними та
відповідачем ОСОБА_4. недійсним.

(т.1 а.с.3-5)

05.10.2005 року
позивачі подали нову заяву та залучили в якості 3-ї особи нотаріуса ОСОБА_6., в якій
посилалися на такі ж самі обставини але вказали, що ані ОСОБА_2. ані ОСОБА_1.

не були учасниками ДТП
та не були боржниками відповідача ОСОБА_4. який шляхом

погроз та
шантажу вимусив їх продати спірну квартиру, без передачі коштів за квартиру в
сумі 23 000 грн.

При цьому
позивачі посилалися на ст..ст.231,233, 236, 655 ЦК України.

(т.1а.с.16-18)

В грудні 2005 року ОСОБА_5. звернулася з позовом до всіх позивачів
ОСОБА_3., ОСОБА_1. та ОСОБА_2. про їх виселення без надання іншої житлової
площі з квартири № АДРЕСА_1, посилаючись на те, що 27.07.2005 року спірну
квартиру вона купила у колишнього чоловіка ОСОБА_4. Згідно договору
купівлі-подажу між ОСОБА_4. та сім'єю ОСОБА_1від 19.08.2004 року, останні
повинні були залишити квартиру до 19.09.2005 року. Проте ОСОБА_1 квартиру не
залишили до цього часу, в ній залишився зареєстрованим ОСОБА_3.

Посилаючись на те, що вона є власником спірної квартири та не має наміру в
ній проживати разом з сім'єю ОСОБА_1, просила суд виселити ОСОБА_3, ОСОБА_1. та
ОСОБА_2 з квартири № АДРЕСА_1 без надання іншої житлової площі.

(т.1 а.с.80-81)

В березні 2006 року, ОСОБА_1, отримав таку заяву ОСОБА_5., та після
декілька судових засідань, подали суду уточнену та доповнену позовну заяву,
посилаючись на те, що 19.08.2004 року внаслідок обману та внаслідок тяжких
обставин та під психологічним тиском, вони продали квартиру ОСОБА_4. На їх
думку, ОСОБА_4. навмисно ввів їх в оману відносно обставин які мають суттєве
значення, оскільки не була порушена кримінальна справа відносно ОСОБА_3, а
ОСОБА_4. вказував, що по даним компетентних органів винуватим у скоєні ДТП є
ОСОБА_3, який заснув за кермом. До подачі ними цієї позовної заяви вина
ОСОБА_3. остаточно не встановлена. Також ввів їх в оману про те, хто є
власником автомобілю, оскільки власником автомобілю є ОСОБА_5., а він- ОСОБА_4.
керував ним за довіреністю. Ввів їх в оману відповідач ОСОБА_4. і про вартість
ремонту автомобіля, оскільки на момент укладання договору купівлі продажу
квартири шкода не була встановлена. Наслідки тяжких обставин для їхньої сім'ї
проявилися також в тому, що ОСОБА_3. в наслідок ДТП отримав тяжкі травми довго
хворів, знаходився на лікуванні, внаслідок чого вони потрапили в тяжке
матеріальне становище, оскільки не було коштів на лікування. Психічний тиск з
боку ОСОБА_4. виразився також в тому, що останній постійно телефонував їм та
казав, що син буди сидіти у тюрмі , якщо вони не продадуть квартиру, що він є
кримінальним суб'єктом. В зв'язку з чим вважаючи себе боржниками ОСОБА_4. і
будучі обманутими , заляканими, знаходячись в тяжких життєвих обставинах, не
розуміючи наслідків такого правочину, скоїли його на невигідних умовах,
оскільки їм ніде жити. На цей час відповідач ОСОБА_4. продав спірну квартиру
своїй дружині ОСОБА_5. Відповідач не дав їм різницю між вартістю квартири та
шкодою.

(т.1
а.с.161-164)

Ухвалою суду від 29.05.2006 року ОСОБА_5. залучена у якості співвідповідача
за позовом ОСОБА_1., ОСОБА_2, ОСОБА_3. до ОСОБА_4. про визнання договору
купівлі-продажу недійсним.

(т.1 а.с.221)

Ухвалою суду від 16.06.2006 року в якості 3-ї особи
залучено КП «Харківське міське бюро

технічної інвентаризації».      (т.1 а.с.233)

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_1. та ОСОБА_3. підтримали свої
вимоги, дав суду пояснення відповідно викладених ними в позовних заявах та
просили суд визнати договір купівлі продажу квартири № АДРЕСА_1 між ними та
ОСОБА_4. недійсним по трьом обставинам : під впливом обману, проти їх волі під
впливом психічного тиску та під впливом тяжких обставин.

Позов ОСОБА_5. про їх виселення ОСОБА_2, ОСОБА_1. та
ОСОБА_3. не визнали з тих обставин, що вони проживають у спірній квартирі
правомірно, а також з обставин викладених ними у своїх вимогах.

Відповідач ОСОБА_4. та його представники позовні вимоги ОСОБА_2., ОСОБА_1.
та ОСОБА_3. не визнали, та пояснили, що позивачі не визначилися з яких обставин
необхідно визнавати договір купівлі продажу квартири недійсним, оскільки з
кожними новими заявами до суду вони добавляли підстави. 24.01.2004 року дійсно
мало місто ДТП при якому автомобілю яким він керував за довіреністю та на
підставі оренди, належав його колишній дружині ОСОБА_5. Наявність пошкоджень
підтверджені матеріалами кримінальної справи, висновками експертиз, йому також
були спричинені тілесні пошкодження в зв'язку з чим він значний час лікувався.
Вина ОСОБА_3. в скоєні ДТП
підтверджена матеріалами кримінальної справи, в тому числі і вироком суду.
Ніякого тиску, погроз чи психічного шантажу він на позивачів не оказував та не
впливав на волевиявлення ОСОБА_1продати йому квартиру в рахунок відшкодування
шкоди в розмірі 88 200 грн. На цей час, відповідно висновку експертизи шкода
спричинена автомобілю становить 121 391 грн., що підтверджується копіями
рахунків по ремонту автомобіля. Вартість матеріальної шкоди була обумовлена та
оформлена розписками. Оскільки автомобіль належав ОСОБА_5. то він відповідно до
довіреності та договору оренди забов"язаний був відремонтувати автомобіль,
а грошей не було, він був змушений продати спірну квартиру власнику автомобілю
ОСОБА_5. в рахунок вартості ремонту. Всі скарги позивачів по справі до органів
прокуратури та міліції написані лише після тривалого часу після продажу йому
квартири але не підтвердилися.

Позивачка ОСОБА_5. та її представник підтримали свої вимоги та дали
пояснення відповідно викладених у позовній заяві та просили суд виселити
ОСОБА_1., ОСОБА_2 та ОСОБА_3. без надання іншої житлової площі з квартири №
АДРЕСА_1, позовні вимоги позивачів ОСОБА_1не визнали, посилаючись на обставини
викладені у своїй позовній заяві.

3-я особа: приватний нотаріус ОСОБА_6позов про
визнання договору купівлі продажу квартири не визнала, посилаючись на те, що
під час укладання договору сторонам були роз"яснені їх права та
обов"язки за договором, наслідки договору, який між ними укладається,
після чого договір був підписаний сторонами. Ніяких заяв від позивачів, що вони
укладають договір під натиском та не отримали грошей не було.

Представник 3-ї особи КП ХМБТІ просив винести рішення на розсуд суду та
пояснила, що з боку БТІ порушень при видачі документів для продажу квартири не
було.

Суд, заслухав сторони, вивчивши матеріали справи, матеріали наглядового
провадження Харківської обласної прокуратури та дав їм відповідну оцінку,
приходить до висновку, що в позові ОСОБА_1., ОСОБА_2, ОСОБА_3. про визнання
договору купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1 між ними та ОСОБА_4. необхідно
відмовити, а позов ОСОБА_5. про виселення ОСОБА_1., ОСОБА_2, ОСОБА_3. з
квартири № АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення задовольнити з
наступних обставин.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона забов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці
дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно вироку Харківського районного суду Харківської області від
13.03.2007 року ОСОБА_3 визнаний винним в скоєні злочину за ч.І ст.286 КК
України і йому призначене покарання у виді обмеження свободи на один рік без
заборони права керування транспортними засобами , на підставі ст.75 КК України
ОСОБА_3. звільнений від покарання умовно строком на 1 рік та задоволений цивільний
позов ОСОБА_4. на суму 154 514 грн., в тому числі котрий складається із
матеріальної шкоди в сумі 149 514 грн. 19 коп.

Цим вироком встановлено, що 24.01.2004 року біля 2.00
годин, водій автомобілю ФІАТ-ДУКАТО № НОМЕР_1ОСОБА_3. скоїв ДТП, порушивши
п.п.10.1, 12.2 Правил дорожнього руху та допустив зіткнення з рухавшимся в
зустрічному напрямку по своїй смузі руху автомобілем «Тайота ланд крузер» №
НОМЕР_2під керуванням водія ОСОБА_4.

В наслідок ДТП
ОСОБА_4., відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 697-А
від 25.04.2005 року були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження, а
також спричинена матеріальна шкода (ремонт автомобіля) в сумі 149 514 грн.19
коп.

(т.2а.с.98-101)

Крім цього, судом, який розглядає позовні вимоги ОСОБА_1,
також були встановлені ці обставини, а тому посилання позивачів на те, що їх
син ОСОБА_3. не винний в ДТП
і те, що з самого початку їх з цих підстав вводив в оману ОСОБА_4. і цим
шантажував - надумані та ні чим не підтверджені та спростовуються вище вказаним
вироком, матеріалами справи вивченими судом при розгляді справи.

Таким чином, вина ОСОБА_3. безспірно встановлена як матеріалами
кримінальної справи та вироком вивченими в судовому засіданні так і матеріалами
цивільної справи та і по суті справи позивачі цю провину не спростовували будь
якими доказами.

Відповідно до ст.. 1192 ЦК
України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може
зобов'язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати
річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або
відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається
відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або
виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, доводи позивачів про те, що відповідач ОСОБА_4. не мав права
придбавати квартиру, оскільки вони (ОСОБА_2. і ОСОБА_1.) не були учасниками ДТП і те, що він понудив їх до цього, а
також заставив приватизувати квартиру суперечить Закону.

19.08.2004 року, тобто після спливу 7 місяців, а саме після того, як
працівниками ДАІ була встановлена вина їх сина в ДТП, встановлена шкода, позивачі по справі за згодою їхнього
сина ОСОБА_3. дали добровільно згоду на продаж спірної квартири за рахунок
відшкодування шкоди спричиненого їхнім сином ОСОБА_4., встановили суму шкоди та
отримали розписку (т.1 а.с.7), а 17.03.2004 року отримали свідоцтво про право
власності на цю квартиру в результаті її приватизації.( т. 1 а.с.201)

Договір купівлі продажу спірної квартири був укладений між сторонами у
нотаріальній конторі 19.08.2004 року ( т.1 а.с.199). При цьому договір був
підписаний всіма власниками і зареєстрований у БТІ на ім'я ОСОБА_4. 20.08.2004
року.( т.1 а.с.24)

Посилання позивачів на те, що договір купівлі продажу був укладений
необдумано, спонтанно та в результаті шантажу відповідача ні чим не
підтверджується та спростовується тим, що після продажу квартири, після спливу
майже одного року, вони звернулися зі скаргою до прокуратури ( т. 1 а.с.54) яка
не знайшла підстав для опротестування договору і протизаконних дій ОСОБА_4. при
укладанні договору, та і сам позов був заявлений позивачами про визнання
недійсним договору купівлі-продажу квартири лише у вересні 2005 року (т.1
а.с.3)

Крім того, самим договором купівлі-продажу було
передбачено , що ОСОБА_4. дозволив ОСОБА_1 пожити в спірній квартирі до
19.09.2005 року ( т.1 а.с.199 зворотна сторона) і лише на 3-й день 21.09.2005
року, після того як вони повинні були виселитися із спірної квартири, позивачі
подали до суду позов.

З тексту договору купівлі-продажу квартири вбачається, що
нотаріус попереджав їх та роз'яснив їм, що вони будуть нести відповідальність
за укриття дійсної продажної ціни квартири ( п.8 договору а.с.199). Не
дивлячись на це, вони погодилися з вказаною у договорі вартістю квартири 23 000
грн., сплатили з цієї суми податки та не скаржилися нікуди до дня строку
виселення.

Крім того, ОСОБА_2. та ОСОБА_1. добровільно виконали п.10
договору та знялися з реєстрації в спірній квартирі, про що позивачі вказали
суду, а ОСОБА_1. виселився та проживає в м.АДРЕСА_2 в будинку самочинно
вистроєному,який належить їм, про що позивачі також вказали суду, та
підтверджується довідкою Люботинського БТІ, відповідно до якої жилий будинок розташований
по АДРЕСА_2самочинно вистроєний, будинок не прийнятий в експлуатацію та в бюро
не зареєстрований ( т.1 а.с.111), що підтверджує об'єктивність пояснень
відповідача ОСОБА_4. про те, що він дозволив ОСОБА_1 проживати у спірній
квартирі до закінчення будівництва будинку в м.Люботин.

Виходячи з вище наведеного та керуючись ст..60 ЦПК України, суд приходить
до висновку, що при укладанні договору купівлі-продажу квартири, позивачі діяли
сумісно свідомо не поспішаючи та без натиску на них з боку відповідача.

Згідно ст..60 ЦПК України позивачі не надали суду доказів, які дають право
визнати правочин договір купівлі продажу спірної квартири між ними та
відповідачем за ст.ст.230, 231,233,236 ЦК
України недійсним.

Відповідно ст. 230 ЦК
України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.І ст.299 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пленум Верховного Суду України у п.12 постанови № 3 від 28.04.1978 року
«Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» з змінами,
внесеними згідно з постановами Пленуми Верховного Суду України № 13 від
25.12.1992 року та № 15 від 25.05.1998 року з питань обману дав слідуючи
роз'яснення « Під обманом слід розуміти умисне введення в обману учасника угоди
шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності або замовчування
обставин, що мають істотне значення для угоди що укладається».

Посилаючись на ці обставини позивачі вказували, що відповідач обманув їх
про вину їхнього сина у ДТП,
о вартості пошкоджень автомобілю і про вартість квартири, проте ці посилання
голослівні ні чим ні підтверджені і спростовуються достовірними доказами
наявності цих обставин, а саме: наявність ДТП
з вини їх сина ОСОБА_3. підтверджений матеріалами кримінальної справи,
самим вироком суду. Таким чином ДТП
мало місто 24.01.2004 року з вини ОСОБА_3, відповідно висновку авто технічних
експертиз ( т.1 а.с.192,186) винуватим у ДТП
визнаний ОСОБА_3.

Вартість ремонту автомобіля, яким керував ОСОБА_4. підтверджується також
матеріалами справи, а саме а.с.112-121 т.1 цивільної справи, з яких вбачається,
що для поновлення автомобіля необхідно витратити понад 140 000 грн.

Відповідно до матеріалів ДТП
власником автомобілю Тайота ланд крузер є ОСОБА_5., учасником ДТП був ОСОБА_3,
який знайомився з матеріалами справи і не міг не помітити це.

Крім того, відповідно довіреності та договору оренди (т.1 а.с.108-109, 279)
ОСОБА_4. керував автомобілем за довіреністю та на підставі договору оренди та
забов"язаний був зробити ремонт автомобілю за свій рахунок і як особа
управляюча майном, він в силу ст. 48 Закону України «Про власність» мав право
заявляти претензії до особи яка спричинила шкоду.

В зв'язку з чим ніяких дій з боку відповідача які б свідчили про те, що він
завів позивачів в оману та допустив обман не має.

Згідно ст. 231 ЦК України,
правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до
неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Той же Пленум Верховного Суду України в п.12 вказав, що такі вимоги можуть
бути задоволені при доведеності цих фактів.

В першій позовній заяві позивачі вказують, що відповідач
погрожував їм фізичною розправою чим понудив
їх приватизувати квартиру та продати йому в рахунок вартості ремонту його
машини який складав 88 000 грн. (т.1 а.с.4), в другій заяві також є посилання
на ці обставини (т.1 а.с.17), але з уточненням, що психічний вплив відбувався
телефонними дзвінками та відвідуванням їх квартири, що вказано і в наступній
заяві, проте з додатком що і знайомі відповідача погрожували їм (т.1 а.с.163).

Як вказано у постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978
року, так і в ст. 60 ЦПК України , позивачі повинні з цих підстав надати
безспірні докази. Проте, крім голослівних заяв, ніяких доказів нема.

Позивачі не називають імен знайомих відповідача які ніби
то погрожували їм, коли дзвонив їм відповідач, хто був свідком цих погроз, хоча
вони повинні бути доказаними та реальними.

Як вбачається з матеріалів справи, ДТП
мала місто 24.01.2004 року, квартира позивачами приватизована була 17.03.2004
року (т.2 а.с.55 76), про що свідчить свідоцтво про право власності на житло.

Розписка ОСОБА_4. про те, що він купує спірну квартиру з послідуючою
виплатою різниці видана позивачам 19.08.2004 року і в той же день був укладений
договір купівлі продажу квартири. У період з січня по серпень 2004 року
позивачі по справі не зверталися ні в які правоохоронні органи про те, що
відповідач змушує їх приватизувати квартиру, погрожує по телефону, застосовує
до них психічний тиск, а звернулися з такою заявою до прокуратури через 10 місяців
к після продажу
квартири та півтора року після ДТП.

Як вбачається з матеріалу наглядового провадження Харківської обласної
прокуратури, оглянутого судом , остання проводячи перевірку скарги ОСОБА_2. не
встановила ні одного з названих нею погроз з боку ОСОБА_4. і порекомендувала
звернутися до суду, лише після чого з'явилася заява у суді.

Таким чином і ці
підстави (ст. 231 ЦК України)
не знайшли свого підтвердження.

Згідно ст. 233 ЦК України,
правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай
невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто
був ініціатором такого правочину.

Як вказано у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від
28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» з
змінами, внесеними згідно з постановами Пленуми Верховного Суду України № 13
від 25.12.1992 року та № 15 від 25.05.1998 року, збігом таких тяжких обставин
слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких
(крайня нужденність, хвороба і та інше.), які примусили укласти угоду на вкрай
невигідних для нього умовах.

В якості доказу таких обставин позивачі посилаються на тривале знаходження
у лікарні ОСОБА_3. та витрати на його лікування (т.1 а.с.З) такі ж обставини і
в послідуючих заявах (т.1 а.с.17,162-163).

Як і по першим підставам, позивачі повинні довести ці тяжкі матеріальні
труднощі і здійснення невигідної угоди на підставі ст. 60 ЦПК України, проте
таких доказів не має.

Так, згідно довідки медичного закладу (т.1 а.с.19) ОСОБА_3. знаходився на
лікуванні з 24.01.2004 р. по 27.01.2004 рік, тобто лише 3 дні. Інших доказів
про те, що він десь лікувався, що понесені з приводу цього великі затрати не
має. Самі ОСОБА_2, ОСОБА_1. є працездатними, здійснюють будівництво приватного
будинку у м.АДРЕСА_2(т.1 а.с.111), чого вони не заперечували, мають автомобіль.

Таким чином, даних про наявність тяжких обставин примусивши позивачів
здійснити угоду на невигідних умовах не має.

Навпаки, відповідач по справі ОСОБА_4. отримав травму в результаті ДТП середньої
тяжкості та поніс значні витрати по відновленню здоров'я , що підтверджено
вироком суду. Саме відповідач вчинив угоду на невигідних для себе умовах,
оскільки попередня шкода складав за первинним підрахунком 88 000 грн., а квартиру
він придбав в рахунок відшкодування шкоди за 23 000 грн.

Посилання позивачів на те, що вартість квартири занижена
не може бути прийнята до уваги, оскільки відповідно до ст..691 ЦК України, ціна
встановлюється сторонами, крім того, відповідно до довідки КП БТІ (т. 1
а.с.209) вартість квартири складала 22 303 грн.

Відповідно СТ..СТ.358, 361 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється
співвласниками за їхньою згодою, співвласник має право самостійно розпорядитися
своєю часткою у праві спільної часткової власності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1., ОСОБА_2. і
ОСОБА_3 були власниками квартири № АДРЕСА_1 в рівних частках відповідно
свідоцтва про право власності на житло від 17.03.2004 року. По обоюдній згоді (
оскільки на цей час між ними нема спору) продали спірну квартиру відповідачу у
відшкодування завданої шкоди.

Якщо ОСОБА_1. та ОСОБА_2. вважають, що вони не є
учасниками ДТП і не
повинні були відшкодовувати шкоду нарівні з ОСОБА_3, то вони не позбавлені
можливості заявити позов до ОСОБА_3. про повернення їм вартості часток в
спільній власності на квартиру.

Не має правового значення для даного спору і той факт, що відповідач
перепродав спірну квартиру своїй колишній дружині ОСОБА_5. в-рахунок
відшкодування шкоди завданого її автомобілю в результаті ДТП, тим більше позов
до неї не пред'являвся.

Укладаючи договір купівлі продажу спірної квартири з ОСОБА_4., позивачі не
позбавили себе всієї власності на житло, оскільки їм на праві власності
належить будинок в м.АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою Люботинського БТІ (
т.1 а.с.Ш) та поясненнями самих позивачів, які вказали,що на цей час в цьому
будинку проживає лише ОСОБА_1.

Відповідно ст..48 Закону України «Про власність», ст..391 ЦК України, власник
має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

З матеріалів справи , а саме договору купівлі-продажу квартири №
АДРЕСА_1між ОСОБА_4. та ОСОБА_5. від 27.07.2005 року вбачається, що ОСОБА_5. є
власником спірної квартири ( т.1 а.с. 82), та попереджала ОСОБА_1., ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про звільнення ними квартири (т.1 а.с.83) до 19.09.2005 року, як було
договорено по першому договору купівлі-продажу. Проте ОСОБА_1., ОСОБА_2. та
ОСОБА_3. добровільно квартиру не звільнили.

В зв'язку з чим суд вважає такий позов ОСОБА_5. правомірним, а відповідачі
ОСОБА_1., ОСОБА_2. та ОСОБА_3. підлягають виселенню без надання іншої житлової
площі.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,212-215 ЦПК України,
ст.ст.230,231,233,236,391,691,1192 ЦК
України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978р. із
змінами, внесеними постановою Пленуму від 25.12.1992р. №13 та № 15 від
25.05.1998 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»,
ст. 48 Закону України «Про власність»,
суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3до ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-я
особа приватний нотаріус ОСОБА_6, КП
«Харківське міське бюро технічної інвентаризації»- про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1 між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3та
ОСОБА_4, укладений
19.08.2004 року - відмовити.

Зустрічний позов
ОСОБА_5 - задовольнити.

Виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3з усіма проживаючими з ними особами з
квартири № АДРЕСА_1без надання іншого житлового приміщення.

Заборону, накладену ухвалою суду від 07.10.2005 року на відчуження квартири
АДРЕСА_1, зареєстровану на ім'я ОСОБА_5 - відмінити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до
Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі
в 10 денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і
поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копій до
апеляційної інстанції або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.