Справа 22ц-1331/2007 р.                        Головуючий
в 1-ій інстанції Гнип О.І
цивільна.                               Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2007 року.        Апеляційний суд Чернігівської області

в складі:
головуючого - судді Литвиненко І.В., суддів Смаглюк Р.І., Редьки А.Г.,

при секретарі
Вареник О.М.,

з участю
позивачки ОСОБА_1,

розглянувши
апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Семенівського районного суду від
10 липня 2007 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з
жилого приміщення,

встановив:

В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати вказане рішення внаслідок
неправильного застосування судом норм матеріального і процесуального права і
постановити нове про задоволення позову з таких підстав.

В червні 2007 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про
виселення відповідача ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення з тих підстав, що він постійно вчиняє сварки, бійки, погрожує
розправою, порушує її права як власника будинку, залякав дітей, які бояться
проживати з батьком в одному будинку, тому на підставі ст. 116 ЖК України
просить виселити ОСОБА_1 з цього будинку без надання іншого житла.

Рішенням Семенівського районного суду від 10 липня 2007
року в позові відмовлено. Суд першої інстанції встановив, що підстави для
виселення відповідача без надання іншого житла відсутні. Суд прийшов до
висновку, що належні заходи попередження або громадського впливу, спрямовані на
припинення порушень правил співжиття, компетентними органами взагалі не
застосовувалися. Довідка Семенівського РВ УМВС України про притягнення
відповідача декілька разів до адміністративної відповідальності, останній раз
-18 лютого 2005 року за ч.2 ст. 173-2 КАП України не може бути таким доказом.
Тим більше, що відповідно до ст. 39 КАП України на час розгляду справи ОСОБА_1
вважається таким, що не

притягався до адміністративної
відповідальності. Тому на підставі ст.ст. 116, 157 ЖК України позов ОСОБА_1 не
підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати
вказане рішення і постановити нове про задоволення позову з таких підстав.
Відмовляючи в позові, суд послався на постанову Пленуму Верховного Суду України
№ 2 від 12 квітня 1985 року „Про деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу України" та ст. ст. 116, 157 ЖК
України, але не звернув уваги на неможливість спільного проживання їх в
будинку, який належить їй на праві особистої власності, на негативний вплив
відповідача на виховання дітей, на неодноразове притягнення його до адміністративної
відповідальності за скоєння правопорушень як в громадських місцях, так і вдома.
Про те, що йому були винесені в зв"язку з цим офіційні попередження, їй
стало відомо після розгляду справи судом, тому копію такого попередження вона
додає до апеляційної скарги. Виходячи з наведеного просить постановити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивачки, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка в обґрунтування позовних вимог
додала в якості доказів копії свідоцтва про розірвання шлюбу, свідоцтв про
народження дітей, довідку про притягнення відповідача до адміністративної
відповідальності за ст.ст. 173, 173-2 КАП України за період 2001-2005 роки,
документи про її право власності на будинок / л.с.3-10/. В судовому засіданні
пояснила, що відповідач не допомагає їй по господарству, не робить нічого по
дому, вчиняє з нею сварки /л.с.16/. Інших доказів, що свідчили б про
обґрунтованість підстави виселення без надання іншого житла, передбаченої ст.
116 ЖК України, позивачкою не надано.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про
відсутність правових підстав для виселення відповідача з будинку без надання
іншого житла, правильно застосував норми матеріального права.

Докази, надані суду апеляційної інстанції, не можуть бути прийняті,
оскільки вони не досліджувалися судом першої інстанції, підстави, передбачені
законом для їх дослідження апеляційним судом, відсутні.

Таким чином,
рішення суду відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України. Доводи  апеляційної скарги  його
висновки  не  спростовують, тому апеляційна скарга підлягає
відхиленню, рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну
скаргу позивачки ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Семенівського районного суду від 10 липня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно і може бути оскаржена до
Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох місяців з дня
проголошення.