АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

19 квітня 2007 року                                                                              м.
Одеса

Колегія судців судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого  -
Вадовської Л.М.,

суддів               - ВащенкоЛ.Г.,

Фадєєнко А.Ф.,

при секретарі -
Боднар М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1до орендного підприємства «Саратський Агродорбуд» за участю
третьої особи ОСОБА_2про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою
орендного підприємства «Саратський Агродорбуд» на рішення Саратського районного
суду Одеської області від 14
грудня 2006 року , -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1., звернувшись 28
вересня 2006 року до
суду з вищеназваним позовом, вказав, що знаходився в трудових відносинах з
відповідачем , працюючи
з 1988 року
завідуючим виробництвом. 14 червня 2006 року він не підписав договір про повну
матеріальну відповідальність за збереження обладнання та матеріалів на
території підприємства, зазначивши, що договір укладе після попереднього
проведення обліку товарно-матеріальних цінностей та створення належних умов для
зберігання таких. Незважаючи на це, 14
червня 2006 року
його було звільнено із займаної посади на підставі п.6 ст.36 КЗпП України.
Вважаючи звільнення незаконним, позивач просив поновити строк звернення до суду
за захистом порушеного права, поновити його на роботі, стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати спричинену незаконним
звільненням моральну шкоду в розмірі 5
000 грн. 00 коп.

Відповідачем орендним підприємством «Саратський Агродорбуд» в особі
представника, третьою особою ОСОБА_2. позов не визнано.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 14 грудня 2006 року позов
задоволено частково, поновлено ОСОБА_1. на роботі, стягнуто на його користь
середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 811 грн. 22 коп., на
відшкодування моральної шкоди 2
500 грн. 00 коп. та
витрати на правову допомогу. З ОСОБА_2., як керівника підприємства, стягнуто на
користь підприємства заподіяну незаконним звільненням шкоду в розмірі 3 711 грн. 22 коп.

Справа № 22 ц - 1009 - 2007                                           Категорія 40

Головуючий у
першій інстанції Смирнова
І.О. Доповідач Вадовська Л.М.

2

В апеляційній скарзі відповідач орендне підприємство
«Саратський Агродорбуд» просить рішення скасувати , ухвалити нове
рішення про відмову в позові.

Неправильність рішення апелянт мотивував порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду
першої інстанції, заслухавши пояснення, дослідивши докази, колегія суддів
дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення
суду з таких підстав.

Згідно п.6 ст.36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору
за цією нормою права є відмова працівника від продовження роботи у зв'язку із
зміною істотних умов праці.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 (зі змінами та
доповненнями) «Про практику розгляду судами трудових спорів» припинення
трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП України при відмові працівника від
продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане
обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж
спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації
виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм
організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і
впровадження передових методів, технологій тощо).

Встановлено, що ОСОБА_1. з 19
грудня 1988 року
працював на посаді завідуючого виробництвом «Саратського МДХРУ», який 5 квітня 1990 року було
реорганізовано в орендне підприємство «Саратський Агродорбуд» (а.с.11, 44, 37-43). Наказом від 14 червня 2006 року № 4 ОСОБА_1.
звільнено з посади на підставі п.6 ст.36 КЗпП України за відмову укласти
договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.5). Згідно пояснень
ОСОБА_1., підтверджених свідченнями головного бухгалтера ОСОБА_3., позивач
погоджувався укласти договір про повну матеріальну відповідальність за умови
попереднього проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей.

Ухвалюючи рішення в частині поновлення ОСОБА_1. на
роботі, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з
роботи без законних на то підстав, оскільки зміни істотних умов праці як такої
на підприємстві не було.

Колегія суддів вважає висновок суду в цій частині вимог таким, що
відповідає обставинам справи та ґрунтується на правильному застосування норм
матеріального права.

Доводи
апеляційної скарги рішення суду в цій частині вимог не спростовують.

Відповідно до п.6 ст.36 КЗпП України трудовий договір припиняється у тому
разі, коли внаслідок змін в організації виробництва і праці змінились істотні
умови роботи працівника за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою на
тому самому підприємстві і у зв'язку з цим він відмовляється від роботи.

До змін в організації виробництва і праці, які можуть потягнути зміни
істотних умов праці, відносяться зміни в техніці та технології (впровадження
нового обладнання ), удосконалення
структури управління, введення атестації робочих місць тощо.

Укладення договору про повну матеріальну відповідальність не відноситься до
змін істотних умов праці, а є підставою для покладення на особу, що уклала
такий договір, матеріальної відповідальності за можливу пряму дійсну шкоду.
Трудовий договір при відмові працівника укласти договір про повну матеріальну
відповідальність може бути розірвано по ініціативі власника чи уповноваженого
ним органу, але з інших правових підстав за умови доведеності обставин відмови.

Встановлено, що
суд першої інстанції повно і об'єктивно дослідив обставини , які передували
звільненню, і обґрунтовано дійшов висновку, що звільнення позивача було

3

проведено без законних на то
підстав, а тому на виконання вимог ч.1 ст.235 КЗпП України правомірно поновив позивача на
попередній роботі.

Однак приймаючи рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд допустив помилку,
вирахувавши середній заробіток із суми заробітної плати за 10 місяців і
визначивши 811,22 грн., як
суму ,що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №
100 (зі змінами та доповненнями) середня заробітна плата за час вимушеного
прогулу вираховується виходячи з виплат за останні два календарні місяці
роботи, що передували звільненню. Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат,
що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,
проводиться шляхом множення середнього заробітку на число робочих днів, які
мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається
діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців
робочі дні на число робочих днів за цей період.

ОСОБА_1.
звільнено з роботи з 14 червня 2006 року.

Заробітна плата за останні два місяці роботи, що передували звільненню, становила
в квітні 2006 року - 232,40 грн., в травні 2006 року - 150,93 грн.

Середньоденна заробітна плата становить 9,58 грн. /
( 232,40 грн. +
150,93 грн.)
: 40 робочих днів = 9,58 грн./.

Час вимушеного прогулу з 14 червня 2006
року по 14 грудня 2006 року складає 128 робочих днів.

Заробітна плата , що
підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, становить 1 226,24 грн. (9,58 грн.
х 128 роб. днів = 1 226,24 грн.).

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди
працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд першої інстанції встановив, що звільнення позивача з роботи спричинило
останньому моральну шкоду, оскільки звільнення було незаконним, сам факт
звільнення змінив звичайний життєвий уклад, зумовив необхідність по іншому
організовувати свій побут тощо. Переживання з приводу цього призвели до
погіршення його здоров'я.

Оскільки порушення конституційного права позивача на працю мало місце і це
порушення виникло з вини відповідача внаслідок протиправних дій по незаконному
звільненню з роботи, то суд правомірно поклав на відповідача обов'язок по
відшкодуванню позивачу моральної шкоди.

Однак визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в межах заявлених
вимог, суд недостатньо врахував характер і величину спричинених позивачу
страждань, не дав належну оцінку суттєвості вимушених змін у його життєвих
відносинах. Виходячи з позиції співмірності та розумності, колегія суддів
вважає, що з урахуванням обставин справи , ситуації, що склалася на
підприємстві та передувала звільненню, відшкодування моральної шкоди слід
визначити у розмірі 1 000 грн. 00 коп.

Відповідно до п.8 ст.134, ст.237 КЗпП України посадова особа, яка винна в
незаконному звільненні працівника, несе повну матеріальну відповідальність за
шкоду, заподіяну підприємству у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного
прогулу.

Керуючись даною
нормою права, суд першої інстанції правильно притягнув начальника ОП
«Саратський Агродорбуд» ОСОБА_2., як посадову особу, за розпорядженням котрої
проведено звільнення, до участі у справі в якості третьої особи на стороні
відповідача, однак помилково визначив розмір шкоди, що підлягала відшкодуванню
підприємству.

4

Так, згідно ст.237 КЗпП України відшкодуванню підлягає
матеріальна шкода, заподіяна підприємству у зв'язку з оплатою працівникові часу
вимушеного прогулу.

Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, яка
підлягає присудженню позивачеві, становить 1 226,24 грн. ,
тому з ОСОБА_2. на користь підприємства належить стягнути на відшкодування
шкоди, заподіяної у зв'язку з оплатою незаконно звільненому позивачеві часу
вимушеного прогулу, 1
226,24 грн.

Відшкодування інших виплат, як то моральна шкода, судові
витрати, що присуджуються працівникові при поновленні на роботі, ст.237 КЗпП
України не передбачені.

Зазначені обставини щодо розрахунку середньої заробітної
плати за час вимушеного прогулу, зобов'язання керівника підприємства відшкодувати
шкоду, визначення розміру моральної шкоди вказують на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права, що згідно п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є
підставою для зміни рішення суду.

Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення в
місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

У ст. 234 КЗпП
України закріплено право суду у разі пропуску з поважних причин встановлених
ст.233 КЗпП України строків,
поновити ці строки.

Встановлено, що ОСОБА_1. звільнено з роботи з 14 червня 2006 року. Подача в
суд заяви про поновлення на роботі мала місце 28 вересня 2006
року (а.с.3-4). Зверненню до суду передували подача ОСОБА_1. 15 червня 2006 року прокурору
району заяви щодо незаконного звільнення (а.с.19, 88), внесення 9 серпня 2006 року прокурором
протесту (а.с.71) та відмова керівника підприємства відреагувати на протест
поновленням ОСОБА_1. на роботі (а.с.72). Крім того, у зазначений період позивач
хворів (а.с.6, 81).

З огляду на зазначені обставини, суд обґрунтовано дійшов висновку про
поважність причин пропуску строку звернення до суду та необхідності поновлення
такого.

Доводи апеляційної скарги висновок суду в частині поновлення строку не
спростовують.

У відповідності до роз'яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України
від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями) при
обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку на звернення до суду,
суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і
приймає рішення по суті.

Суд першої інстанції виклавши в мотивувальній частині рішення свою позицію
щодо строку звернення до суду, не зазначив про поновлення строку в резолютивній
частині рішення, чим допустив порушення норм процесуального права, що згідно
п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду.

Витрати позивача на правову допомогу підтверджені наданою суду апеляційної
інстанції квитанцією на оплату такої допомоги в сумі 400,00 грн. За таких
обставин доводи апелянта в частині недоведеності судових витрати є
безпідставними.

Судовий збір, що складає 59,50
грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в
суді першої інстанції , що
становлять 30,00 грн.,
правильно присуджені до стягнення з відповідача на користь держави.

Керуючись п.п.2, 4 ч.1
ст.367 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано допустив негайне
виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та присудження заробітної
плати за один місяць.

Керуючись
ст.303, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

5

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу орендного підприємства «Саратський Агродорбуд»
задовольнити частково.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 14 грудня 2006 року -змінити,
виклавши резолютивну частину рішення в новій редакції.

Поновити ОСОБА_1строк звернення до суду за вирішенням
трудового спору.

Позов ОСОБА_1до орендного підприємства «Саратський
Агродорбуд» за участю третьої особи ОСОБА_2про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задовольнити
частково.

Поновити ОСОБА_1на посаді завідуючого виробництвом орендного підприємства
«Саратський Агродорбуд» з 14
червня 2006 року.

Стягнути з орендного підприємства «Саратський Агродорбуд» на користь
ОСОБА_1середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 червня 2006 року по 14 грудня 2006 року в сумі 1 226 грн. 24 коп. без
утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.

Стягнути з орендного підприємства «Саратський Агродорбуд» на користь
ОСОБА_1на відшкодування моральної шкоди 1
000 грн. 00 коп.

Стягнути з орендного підприємства «Саратський Агродорбуд» на користь
ОСОБА_1витрати на правову допомогу в сумі 400
грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2на користь орендного підприємства «Саратський Агродорбуд»
на відшкодування шкоди, заподіяної у зв'язку з оплатою незаконно звільненому часу
вимушеного прогулу, 1
226 грн. 24 коп.

Стягнути з орендного підприємства «Саратський Агродорбуд» на користь
держави судовий збір у розмірі 59
грн. 50 коп. та
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді першої
інстанції в розмірі 30 грн. 00 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі та присудження виплати заробітної
плати за один місяць в сумі 191
грн. 66 коп.
підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає
законної сили з моменту проголошення.

Рішення може
бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.