РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20
березня 2007 року                                                                                       м.
Вінниця

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду

Вінницької області в складі:

Головуючого                             Іващука В.А.,

суддів:                                        Ковальчука
О.В., Колоса С.С.,

при
секретарі:                           Мазур
Ю.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1до приватного
підприємця ОСОБА_2про стягнення розрахункових та моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2на заочне рішення Крижопільського районного суду
Вінницької області від 22 грудня 2006 року,

установила:

У січні 2006 року ОСОБА_1. звернувся із зазначеним позовом до приватного
підприємця ОСОБА_2. мотивуючи вимоги тим, що працювала у неї продавцем. 22
грудня 2005 року звільнилась з роботи, однак відповідачка не виплатила всіх
належних їй сум при звільненні. Під час розгляду справи позивачка уточнила
вимоги та за тих же обставин просила стягнути заборгованість по зарплаті за
грудень 2005 року в сумі 396 грн.72 коп., компенсацію за невикористану
відпустку за 2004-2005 роки в сумі 820 грн., моральну шкоду в сумі 3000 грн., а
також витрати за юридичну допомогу в сумі 253 грн.

Заочним рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 22
грудня 2006 року зазначений позов задоволено частково. З ОСОБА_2. на користь
ОСОБА_1. стягнуто 396 грн. 72 коп. заробітної плати за грудень 2005 року, 820
грн. компенсації за невикористані відпустки в 2004, 2005 роках, 1000 грн.
моральної шкоди, 250 грн. за надання правової допомоги. На користь

Справа №22 - 607  2007р.

Головуючий
у суді першої інстанції        Питель C.M.

Суддя -
доповідач                   Іващук В.А.

держави   51 грн. держмита, ЗО грн.
ІТЗ. У задоволенні   інших позовних вимог
відмовлено за їх недоведеністю.

Ухвалою цього суду від 24 січня 2007 року у задоволенні заяви ОСОБА_2. про
перегляд заочного рішення Крижопільського районного суду від 22 грудня 2006
року відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2. просить рішення суду скасувати і закрити
провадження у справі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та процесуального права.

У доводах апеляційної скарги посилається на процесуальні порушення при
постановленні заочного рішення суду, на немотивованість судового рішення,
зокрема в частині визначення розмірів стягнених сум. Посилається на
невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування
вимог ст.237-1 КЗпП України щодо вимог про відшкодування моральної шкоди.

Позивачка та її представник заперечували доводи апеляційної скарги
посилаючись на їх безпідставність. Просили апеляційну скаргу відхилити, а
судове рішення залишити без змін.

Перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції у
межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно частинам 1 та 2 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Оскаржуване судове рішення не можна визнати законним і обґрунтованим
виходячи із наступного.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив із того, що
відповідачка не надала жодного документу у підтвердження обставин про
перебування позивачки в 2004-2005 роках у відпустках, або отримання нею
компенсації за їх невикористання. Також виходив із того, що відповідачкою не
доведено отримання позивачкою заробітної плати в грудні 2005 року, оскільки
згідно висновку експерта, не підтверджено, що за отримання грошей розписалася
позивачка, яка заперечує факт отримання грошей.

Проте з такими висновками погодитись не можна, оскільки судом допущено
невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильно
застосовані норми процесуального права.

Висновок суду про те, що позивачці не виплачено при звільненні заробітну
плату за грудень 2005 року та не виплачено компенсацію за невикористану
відпустку за 2004, 2005 роки не можна визнати обґрунтованим оскільки такий
висновок суперечить доказам наявним у матеріалах справи та судом дана невірна
оцінка цим доказам.

За наявних у справі доказах, апеляційним судом встановлено, що позивачка отримала
заробітну плату за грудень 2005 року по день її звільнення (22 грудня 2005
року) в сумі 228 грн., а також вона перебувала у відпустках у вересні 2004 року
та у липні 2005 року і отримала відповідні грошові суми за відпустки.

Зокрема,
у матеріалах справи є копія платіжної відомості на видачу зарплати за грудень
2005 року, згідно    якої ОСОБА_1.
отримала 228 грн., що

підтверджує підпис напроти її прізвища (а.с.73), а також   відомість-розрахунок про нарахування цієї
зарплати (а.с.83).

Оцінюючи цей доказ суд першої інстанції зробив невідповідні висновки,
оскільки вважав, що відповідачка повинна довести факт отримання позивачкою
заробітної плати і такого факту вона не довела. При цьому не врахував, що саме
відповідачка надала суду зазначений вище письмовий доказ про отримання
заробітної плати позивачкою при звільненні. Цей доказ при розгляді справи
позивачкою не спростований.

Показання свідка ОСОБА_3 .,
не підтверджують обставин на які посилається позивачка, оскільки свідок
працювала у ОСОБА_2. з червня 2005 року по березень 2006 року і чи була у
відпустці ОСОБА_1. в 2004-2005 роках їй невідомо (протокол судового засідання,
а.с.137).

Відповідно вимогам ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Такі ж положення
містить ст.60 ЦПК України.

Відповідно ч.І ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у
справі.

Виходячи із цього, саме позивачка має довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог надавши суду належні докази.

Відповідачка ж у підтвердження своїх заперечень проти позову надала суду
докази виплати позивачці заробітної плати за грудень 2005 року.

Цей факт позивачкою не спростовано. Висновок почеркознавчої експертизи від
15 вересня 2006 року №280-П (а.с.114) також не спростовує цього факту, оскільки
судовий експерт не може встановити ким виконано підпис в ксерокопії платіжної
відомості за грудень 2005 року напроти прізвища ОСОБА_1.

Виходячи із встановленого, позивачка не довела тих обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог, а відповідачка довела обставини, на які
посилається як на підставу своїх заперечень.

Те ж саме стосується і вимог про виплату компенсації за невикористану
відпустку за 2004, 2005 роки, оскільки суду надані документи, що підтверджують
таку виплату, а саме довідки про заробітну плату, копії платіжних відомостей
про видачу зарплати, копії табелів виходу на роботу, копії відомостей про
нарахування заробітної плати (а.с. 11,12, 40, 62, 63, 82, 84).

Зазначені факти
позивачкою також не спростовані.

Оскільки позивачка посилається на те, що їй не було виплачено заробітну
плату при звільненні за грудень 2005 року, а також на те, що їй не було
виплачено при звільненні компенсацію за невикористану відпустку за 2004,2005
роках, а такі обставини не підтверджуються доказами, спростовуються зазначеними
вище доказами наданими відповідачкою, то позовні вимоги у цій частині не можуть
бути задоволеними.

Не
підлягають задоволенню також вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки
відповідно до правил ст.237-1 КЗпП України моральна шкода відшкодовується
власником або уповноваженим органом при порушенні законних прав працівника.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до правил ч.І ст.23 ЦК
України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої
внаслідок порушення її прав.

За правилами ч.І ст. 1167 ЦК
України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності
її вини.

Позивачка не довела порушення своїх прав, судом таких порушень не
встановлено, тому підстав для відшкодування моральної шкоди немає.

Судом не дана належна оцінка цим обставинам, допущена невідповідність
висновків суду обставинам справи та порушені норми процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно ч.І п.П.3,4 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність
висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального
права.

Ураховуючи, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми
процесуального права, допущено невідповідність висновків обставинам справи,
рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню оскільки вимоги
апеляційної скарги про закриття провадження у справі не можуть бути
задоволеними. За обставинами справи підстав для закриття провадження,
відповідно до вимог ст.310 ЦПК України, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 83, 116, 237-1 КЗпП України,
ст.ст.23, 1167 ч.І ЦК України,
ст.ст. 10, 11, 57, 60, 303, 307 ч.І п.2, 313, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія
суддів,

в up іш и
л а:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

іаочне рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 22
грудня 2006 року    скасувати. Ухвалити
нове рішення:

У задоволенні позову ОСОБА_1до приватного підприємця ОСОБА_2про стягнення
розрахункових та моральної шкоди відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двох місяців може
бути оскаржене у касаційному порядку до Верховного Суду України.