Справа № 22ц-3570/2007                           Головуючий по 1-й інстанції:
суддя - Смольняков
Категорія -23   Доповідач: суддя -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11
квітня 2007 року                                                           м.
Донецьк

Апеляційний
суд Донецької області у складі головуючої: Шабанової В.О.„ суддів: Стратіло
В.І. та Папоян В.В., при
секретарі Кошмак Т.С. з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши
у відкритому судовому у засіданні у приміщенні апеляційного суду у місті
Донецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Амвросіївського районного суду
Донецької області від 13 лютого 2007 року в справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні
2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 вказуючи, що 23 грудня
2005 року в м. Амвросіївка з вини відповідачки сталася дорожньо-транспортна
пригода, в результаті якого автомобіль „Москвич-2140", яким він керував,
зазнав технічних пошкоджень. Неправомірними діями відповідачки йому завдано
матеріальну та моральну шкоду.

Посилаючись
на вказане, позивач просив постановити рішення, яким стягнути з відповідачки в
рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1841 грн. 02 коп. та в рахунок
відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Ухвалою
Амвросіївського районного суду Донецької області від 13.02.2007 року позовну
заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду з посиланням на те, що позивач не є
власником автомобіля „Москвич-2140", про що стало відомо при ухваленні
рішення. Власником вказаного автомобіля є батько позивача ОСОБА_1, а позивач
мав право лише на керування цим транспортним засобом. Посилаючись на вказане,
суд зробив правовий висновок що ОСОБА_1 не може виступати позивачем по даній
справі та не має повноважень на подання позову від імені власника автомобіля і
керуючись п.2 ст.207 ЦПК України, постановив ухвалу про залишення позову без
розгляду.

Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, де вказував, що його батьком ОСОБА_3 йому надано право керувати
автомобілем „Москвич-2140" і в органах реєстрації транспортних засобів
його вписано у свідоцтво про реєстрацію вказаного автомобіля. Отримавши від
батька дозвіл на керування автомобілем, він одночасно отримав права та
обов'язки, передбачені законом як особа, яка здійснює діяльність, пов'язану з
джерелом підвищеної небезпеки, до якого відноситься автомобіль. Тому вважає, що
саме він має право на

відшкодування як матеріальної так і моральної  шкоди, пов'язаної з неправомірними діями
відповідачки.

Крім того, апелянт вказував, що суд не встановив фактичних обставин, які
мають суттєве значення для вирішення справи, а саме під час розгляду справи суд
не з'ясовував, хто є фактичним власником автомобіля , тоді як мав таку
можливість це встановити. Крім того, суд також мав можливість викликати у
судове засідання батька як власника автомобіля і з'ясувати його думку щодо
заявленого позову, після чого прийняти рішення у відповідності із законом.
Апелянт також посилався на те, що законодавством не встановлено правової норми,
яка б забороняла йому, як особі, що керувала джерелом підвищеної небезпеки,
звертатися до суду за захистом порушеного права.

З урахуванням
наведеного апелянт просив ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Від відповідачки
письмових заперечень на скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає
задоволенню а ухвала суду скасуванню з таких підстав.

Відповідно до п.3 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий
розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений
для його вирішення.

Апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи і сторонами
не заперечується, що 23.12.2005 р. у м. Амвросіївка Донецької області позивач
ОСОБА_1 керував автомобілем „Москвич-2140" державний номер НОМЕР_1.

0 15 годині на вул. Леніна сталося зіткнення вказаного автомобіля з
автомобілем марки „ВАЗ-2107" державний номер НОМЕР_2 під керуванням
ОСОБА_2 що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Вважаючи, що вказана дорожньо - транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_2
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної
шкоди у зв'язку з неправомірними діями відповідачки.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд зазначив в ухвалі, що позивач
ОСОБА_1 не є власником автомобіля „Москвич-2140" і зробив правовий
висновок про те, що останній не може виступати позивачем по даній справі,
оскільки не має повноважень на подання позову від імені власника автомобіля.

Однак з такими висновками погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються
на законі та не відповідають обставинам справи.

Згідно до загальних вимог цивільного судочинства пред'явлення позову - це
конституційне право громадян на судовий захист, яке закріплено насамперед у ст.
З ЦПК України, де вказано, що кожна особа має право в порядку, встановленому
цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Можливість особистого звернення в суд
залежить від наявності у того, хто звертається цивільної процесуальної
правоздатності та дієздатності. Закон не допускає обмеження для звернення до
суду за захистом порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, свобод чи
інтересів.

Дійшовши висновку про те, що позивач помилково вважав, що у нього є певне
суб'єктивне право, порушене відповідачем, суду необхідно було врахувати, що це
є диспозитивним правом лише цієї особи на пред'явлення позову, яке не може бути
обмеженим.

Встановивши, що позивач не є власником автомобіля, суд
прийняв рішення про залишення позову без розгляду, обмежившись лише цією
обставиною.

Проте суд взагалі не з'ясував, на яких підставах позивач керував
автомобілем, який до того ж є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом з тим, суду слід було врахувати роз'яснення, що містяться у абз.2 п.4
постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 р. №6
(зі змінами, внесеними постановами від 8.07.1994 р. №7, від 30.09.1994 р. №11,
від 25.05.1998 р. №15 та від 25.10.2003 р. №9), де вказано, що під володільцем
джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що
здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на праві власності,
повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових
підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Отже, суд без встановлення вказаних обставин, передчасно дійшов висновку
про те, що ОСОБА_1 може виступати позивачем у даній справі.

Крім того, суд першої інстанції залишив без уваги і ту обставину, що разом
з вимогами матеріального характеру, позивач ставив одночасно питання про
відшкодування моральної ( немайнової) шкоди. В обґрунтування цих вимог
посилався на те, що в результаті неправомірних дій відповідачки, та через її
намір перекласти вину у ДТП на нього і її бажання уникнути відповідальності,
він сильно хвилювався через те, що було пошкоджено автомобіль батька, яким він
не може користуватись. Вказував, що цими неправомірними діями йому завдано
моральну шкоду, яку оцінив у розмірі 10 000 грн.

З огляду на вказане суду слід було звернути увагу на те, що встановлене
Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової)
шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян. Відповідно до ч.І
ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями
чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що моральна шкода позивачу завдана в
результаті неправомірних дій відповідачки і не пов'язана безпосередньо тільки з
порушенням права власності, а й з інших підстав.

З урахуванням наведеного суд дійшов помилкового висновку про те, що
позивачу ОСОБА_1 не належить право подання цього позову.

Таким чином, суд першої інстанції при розгляді справи, залишаючи позовну
заяву без розгляду, порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Керуючись ст.ст. 304-305, 307, п.3 ст.312, 313-315, 319 ЦПК України,
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Амвросіївського районного суду Донецької області від 13 лютого 2007
року скасувати, справу направити до того ж суду для розгляду справи по суті.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення,
однак може бути оскаржена протягом двох місяців з моменту її проголошення
безпосередньо до суду касаційної інстанції.