Справа № 22-4001 /2007                     Головуючий по 1 -й інстанції:
Категорія-21                                         суддя - Павленко В.П.
суддя - Стратіло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2007 року                                                                            м.  Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі головуючого: судді Шабанової В.О. суддів: Стратіло
В.І.,  Резникової Л.В.,  при секретарі Стефановій І.М. ,

з участю
позивачкиОСОБА_1,  її представника
адвоката ОСОБА_2. представників відповідача Спірної М. І.,  Смирнової Л.А.,  представника третьої особи Чумак І.М. ,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду в місті Донецьку
справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_2. на рішення Добропільського
міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2007 року у справі за
позовом ОСОБА_1до Державного підприємства „Добропіллявугілля"
Добропільський ремонтно-механічний завод,
заінтересована особа відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України у Добропільському районі про встановлення факту нещасного випадку,  -

ВСТАНОВИВ:

02.02.2007 року
позивачкаОСОБА_1 3вернулась до суду з позовом,
в якому вказувала,  що з 20.06.1979 року по 03.04.2004 р. вона
перебувала у трудових відносинах з ДП , Добропіллявугілля" Добропільський
ремонтно-механічний завод",
працювала майстром дільниці ГШО II групи
слюсарного відділення. З квітня 2003
р. була звільнена за п.1  ст. 40 КЗпП
( за скороченням
штату).

22 червня 1990 року,  прийшовши на роботу,  вона була травмована за таких обставин: о 8 годині вона дала
наряд робітникам - слюсарям
ОСОБА_3  ОСОБА_4, ОСОБА_5.  і робітники почали виконувати роботу
відповідно до отриманого наряду.

Приблизно
о 10 год.20 хв. вона
вийшла на дільницю перевірити виконання наряду. В цей час слюсарями
виконувалася робота і в момент руху кран-балки деталь (нижня станина)
вислизнула з одного із гаків і впала на кінець полоси,  що лежала на землі. Від удару об метал вона
завібрувала,  підскочила а потім впала їй
на ступню правої ноги,  завдавши
пошкодження.

Очевидцями
цього нещасного випадку були вказані робітники,
які перебували поблизу від неї.

Від
сильного болю вона пішла до медпункту і при огляді ноги медсестра дала їй
знеболююче та порекомендувала терміново звернутися до лікаря.

Того ж
дня,  тобто 22 червня 1990 р. вона,  не допрацювавши до кінця робочого дня,  попередивши керівництво дільниці про те,  що сталося з нею,  тобто про нещасний випадок,  звернулася до лікарні.

Там їй
було зроблено рентген знімок,  де було
виявлено перелом 5-го пальця
правої ступні. При запису у картці лікар запитав за яких обставин вона була
травмована. Вона відповіла,  що травму
отримала у побуті,  оскільки керівництвом

2

підприємства
до звернення у лікарню їй було запропоновано або розрахунок або приховання
факту нещасного випадку. На той момент їй було всього 31 рік,  на утриманні вона мала неповнолітнього сина.
Злякавшись,  що вона може залишитись без
роботи,  вона сказала лікарю,  що травму отримала у побуті,  що надало право підприємству не складати Акт
за формою Н-1. На лікарняному вона перебувала з 22 червня по 3
серпня 1990 року
включно.

На
теперішній час стара травма турбує її,
вона не може ходити,  швидко
втомлюється,  вимушена придбати взуття на
розмір більше. Факт того,  що у неї має
місце перелом підтверджено повторним знімком на прийомі у хірурга 27.09.2006 р.

Вона
звернулась з письмовою заявою до відповідача про складання Акту за формою Н-1
про нещасний випадок,  однак 28.11.2006 року комісією їй
було відмовлено у складанні вказаного акту.

З
висновком комісії вона не згодна. Вважає неправомірною відмову у розслідуванні
нещасного випадку,  який мав місце на
виробництві 22.06.1990 року.,  оскільки
відповідно до п.17 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків
затвердженого Кабінетом Міністрів України від 25.08.2004 р. №1112 відповідач
зобов'язаний взяти на облік цей нещасний випадок.

Посилаючись
на вказане,  просила постановити
рішення,  яким встановити факт нещасного
випадку на виробництві від 22.06.1990
р. при виконанні трудових обов'язків.

Рішенням
Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 лютого 2007 року у
задоволенні позову відмовлено.

У
апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_2.,  що представляє інтереси позивачки вказує,  що рішення суду є неправильним,  судом порушені норми матеріального та процесуального
права.

Апелянт
посилається на те,  що суд допустив
ОСОБА_8 у якості
представника відповідача без належних повноважень,  а саме без довіреності.

Грубо
порушені вимоги  ст.  ст. 195, 196 ЦПК України,  а саме рішення було ухвалене буз виходу головуючого
до нарадчої кімнати.

Суд дав
неналежну оцінку обставинам по справі,
на прохання позивачки не викликав свідка ОСОБА_6.,  тим самим вирішив питання про права та
обов'язки свідка,  що не брав участь у
справі.

При
розгляді справи суд допустив неповноту,
не з'ясував всіх обставин,  не дав
належної оцінки усім доказам,  не допитав
свідка,  що призвело до неправильного
висновку.

Апелянт
просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Від відповідача
та третьої особи письмових заперечень на скаргу не надійшло.

Заслухавши
доповідь судді - доповідача,  пояснення сторін,  перевіривши матеріали справи та обговоривши
доводи апеляційної скарги,  апеляційний
суд вважає,  що скарга підлягає
відхиленню,  а рішення суду першої
інстанції підлягає залишенню без з мін з таких підстав.

Відповідно
до  ст. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Відмовляючи
у задоволенні позову,  суд виходив з
того,  що факт отримання виробничої
травми,  за обставин,  викладенихОСОБА_1,  не знайшов свого підтвердження.

3

Розглядаючи
спір, ,  апеляційний суд вважає,  що суд першої інстанції повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон,  який їх регулює.

Судом
встановлено,  підтверджено матеріалами
справи і сторонами не заперечується,  що
позивачка з 20.06.1979 року
дійсно перебувала у трудових відносинах з відповідачем,  працювала майстром дільниці ГШО II
групи слюсарного відділення. З квітня 2003
року вона була звільнена за п.1  ст.
40 КЗпП України за скороченням штату,
про що є відповідний запис у її трудовій книжці (а.с. 4-6).

Згідно з
довідкою,  наданою відповідачем від 13.12.2006 р. позивачка з
22.06.1990р. по 26.06.1990
р. не працювала з причини тимчасової непрацездатності безоплатно,  про що було видано довідку за №1188 (а.с. 7).

Вказана
обставина підтверджена копією табелю обліку робочого часу за червень 1995 року (а.с. 24).

Відповідно
до запису,  зробленого у медичній картці
амбулаторного хворогоОСОБА_1 позивачка дійсно 22.06.1990р. звернулася до
лікарні з приводу закритого перелому 5-го
пальця правої ступні і вказано,  що
травма отримана у побуті (а.с. 11).

Тобто
факт звернення до лікарні з приводу травми на виробництві не зафіксовано.

Крім того,  факт звернення позивачки до санітарної
частини підприємства 22.06.1990
р. з приводу вказаної травми,  також
не знайшов свого підтвердження.

Свідки
ОСОБА_4 таОСОБА_5  суду підтвердили факт
отримання позивачкою ушкодження на виробництві. Однак суд першої інстанції
критично підійшов до оцінки показань цих свідків. При цьому суд виходив з
того,  що відповідно з табелем обліку
робочого часу за червень 1990 р. свідок ОСОБА_4 в період з 1.06. по 22.06.1990
р. не працював,  оскільки перебував у
відпустці,  на роботу він вийшов тільки
25.06.1990 року (а.с. 22). Таким чином,
суд дійшов правильного висновку,
що вказаний свідок не міг бути очевидцем обставин,  про які вказує позивачкаОСОБА_1

СвідокОСОБА_5  суду вказував,  що після отримання травми 22.06.1990р. ОСОБА_1.
до санітарної частини підприємства,  а її
обов'язки виконував начальник дільниці Варарев А.Е.

Однак
відповідно до наказу від 14.06.1990
р. №112-к виконуючому обов'язки начальника дільниці Вакареву А.Е.,  була надана відпустка у зв'язку з
лабораторно-екзаменаційною сесією терміном з 15.06.по 29.06.1990 р. (а.с. 21). З
копії табелю обліку робочого часу за червень 1990 р. вбачається,  що Вакарев А.Е.,  табельний номер якого №155,  дійсно перебував в учбовій відпустці ЗІ5.05.
по 29.06.1990 р. (а.с. 24).

За таких
обставин суд обґрунтовано піддав сумніву та не прийняв до уваги як доказ
показання свідка ОСОБА_5

Доводи
позивачки про те,  що вона вимушена була
сказати лікарю,  що травму отримала у
побуті через те,  що на неї було
здійснено психологічний тиск з боку керівництва підприємства відповідача,  а саме з боку в.о. начальника дільниці ГШО
Вакарева А.Е. та головного інженера Маслея СР.,  суд також
обгрунтовано не прийняв до уваги,
оскільки,  як було вказано
вище,  Вакарев А.Е. не перебував на
роботі 22.06.1990 р. у
зв'язку з учбовою відпусткою,  ,
а Маслей С.Р
взагалі перебував у черговій відпустці з 4.06.1990 р. по 2.07.1990
р. року,  що підтверджується табелем
обліку робочого часу (а.с. 23).

Посилання
позивачки на те,  що відповідно з
вимогами п.17 Постанови
Кабінету Міністрів України від 25.08.2004
р. №1112 , Деякі
питання розслідування та ведення обліку
нещасних  випадків,   професійних
захворювань  і  аварій
на  виробництві"

4

відповідач
зобов'язаний взяти на облік цей нещасний випадок не заслуговують на увагу.

Відповідно
до вказаної правової норми нещасні випадки,
що сталися внаслідок раптового погіршення стану здоров'я працівника під
час виконання ним трудових (посадових) обов'язків,  визнаються пов'язаними з виробництвом за
умови,  що погіршення стану здоров'я
працівника сталося внаслідок впливу небезпечних чи шкідливих виробничих
факторів,  що підтверджено медичним
висновком,  або якщо потерпілий не
проходив медичного огляду,  передбаченого
законодавством,  а робота,  що виконувалася,  протипоказана потерпілому відповідно до
медичного висновку про стан його здоров'я.

Однак вказаних
обставин по справі не встановлено.

На
підставі наведеного апеляційний суд вважає,
що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те,  щоОСОБА_1 не довела свого позову.

Доводи
апеляційної скарги проте,  що суд
допустив ОСОБА_8  у якості представника
відповідача без належних повноважень,  а
саме без довіреності,  правового значення
для справи не мають,  оскільки одночасно
з вказаною особою приймав участь у розгляді справи інший представник
відповідача - Смирнова
Л.А.,  яка мала
відповідні повноваження,  проти чого
апелянт не заперечувала.

Доводи
скарги про те,  що судом грубо порушені
вимоги  ст.  ст. 195, 196 ЦПК України,  а саме рішення було ухвалене без виходу
головуючого до нарадчої кімнати не знайшли свого підтвердження і спростовуються
як поясненнями у суді апеляційної інстанції інших учасників судового
розгляду,  так і протоколом судового
засідання від 27.02.2007 p.,  зі змісту якого
вбачається,  що після судових
дебатів,  суд видалився до нарадчої
кімнати,  після повернення з якої
оголошено рішення.

Оскільки
на цей протокол сторонами не подано зауважень,
у суду апеляційної інстанції не має підстав піддавати його сумніву.

З
урахуванням наведено апеляційний суд вважає,
що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав
для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які   призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись  ст.
ст. 304,  п.1  ст.  307,
308,  313,  п.1  ст. 314,
315,  317,  319 ЦПК
України,  апеляційний суд,  -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу адвоката ОСОБА_2. відхилити.

Рішення
Добропільського міськрайонного суду від 27
лютого 2007 року у
справі за позовом ОСОБА_1до Державного підприємства „Добропіллявугілля"
Добропільський ремонтно-механічний завод,
заінтересована особа відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України у Добропільському районі про встановлення факту нещасного випадку
залишити без змін.

Ухвала
набирає чинності з моменту її проголошення,
однак може бути оскаржена протягом двох місяців з моменту набрання нею
законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.