Справа №
22-ц-549/07                                          Головуючий
суду 1   інстанції Алєйніков В.О.
Суддя - доповідач апеляційного суду Шолох З.Л.
УХВАЛА

20 квітня 2007
року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого -
Паліюка В.П.,

суддів: Шолох
З.Л., Лівійського І.В.,

при секретарі
судового засідання - Негрун І.О., за участю:

·
заявника ОСОБА_1 та його
представника ОСОБА_5,

·
відповідачки ОСОБА_3. та її представника ОСОБА_6,

·
відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_7,
розглянувши     у відкритому
судовому  засіданні в  м.
Миколаєві     цивільну справу за
апеляційною   скаргою

ОСОБА_1 на ухвалу  Центрального
районного суду  м. Миколаєва    від
6 лютого  2006 року у справі за

позовом ОСОБА_1       до
ОСОБА_2, ОСОБА_3,   ОСОБА_4   про розірвання   договору
довічного   утримання,   визнання
недійсним   договору купівлі -
продажу та виселення,

Встановила:

В травні 2005
року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного
утримання, визнання недійсним договору купівлі - продажу та   виселення.

Позивач
зазначав, що 27 травня 2004 року уклав з відповідачем договір довічного утримання.
За умовами якого 53/100 частин належного йому житлового будинку АДРЕСА_1
передав у власність відповідача, взамін чого набувач зобов'язався довічно його
утримувати.

Посилаючись на
неналежне виконання відповідачем умов договору, позивач просив розірвати
зазначений договір.

Водночас,
позивач звернувся до того ж суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору купівлі - продажу цієї ж частки будинку.

Він зазначав, що
28 грудня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також і з його участю, був
укладений договір купівлі - продажу будинку в простій письмовій формі.

Посилаючись на
незаконність цієї угоди позивач просив визнати її недійсною та   виселити з будинку ОСОБА_3 разом з членами
її сім'ї.

Ухвалою
Центрального районного суду м. Миколаєва
від 5 травня

2005       року  зазначені
позовні вимоги  ОСОБА_1 об'єднані в
одне  позовне

провадження.

6 лютого 2006
року в судовому засіданні сторони уклали мирову угоду та просили   визнати
її судом, а провадження по справі закрити.

Ухвалою    Центрального районного суду   м. Миколаєва від 6 лютого

2006       року    мирова угода    сторін
визнана судом та провадження по справі

закрите. За   наслідками цієї   угоди:

2

·
сторони провели заміну майна, яке було передане набувачеві
за договором довічного утримання, на грошові кошти і за ОСОБА_2 визнано право
власності на 10 000 доларів США,
які знаходяться на депозитному рахунку ОСОБА_1 під арештом   до
його   смерті;

·
право власності на 53/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1
визнано за ОСОБА_3., яка сплатила за це нерухоме майно 10 000 доларів США ОСОБА_1, які
знаходяться на його депозитному рахунку у відділенні   банку;

за   ОСОБА_1
визнано   право   на
щомісячне   отримання процентів з
цієї суми вкладу; ОСОБА_1 зобов'язався виписатися та виселяється із спірного
житлового будинку, а ОСОБА_2 - надати йому право довічного проживання та
реєстрації в квартирі АДРЕСА_2, а також найняти працівницю для здійснення
догляду за ОСОБА_1 прибирання квартири, приготування їжі, придбання
медикаментів та продуктів харчування;

-         ОСОБА_1
зобов'язався для догляду за ним щомісячно надавати

ОСОБА_1  по 400 грн. своєї пенсії.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на незаконність судового рішення по справі та порушення його прав,
просив ухвалу суду скасувати та справу направити на новий розгляд.

Заслухавшій
суддю - доповідача, доводи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість
ухвали місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом
встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27 травня 2004 року був укладений
договір довічного утримання в нотаріальній формі. За умовами якого ОСОБА_1 передав у
власність ОСОБА_1 належні йому 53/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, а
ОСОБА_2 зобов'язався надавати йому довічне матеріальне забезпечення та
пожиттєве проживання у цьому будинку.

Однак, ОСОБА_2
(за участю того ж ОСОБА_1) в
період дії зазначеного договору, 28 грудня 2004 року, уклав з ОСОБА_3. простий
письмовий договір про продаж тієї частки будинку, яка є предметом зазначеного
вище договору довічного утримання.

Тоді як, вимоги
ст. 744 ЦК України
зобов'язують набувача забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно.
До того ж, ст. 754 ЦК України
забороняє набувачу продавати, дарувати, міняти майно, передане йому за
договором довічного утримання до смерті відчужувача цього майна.

Між тим,
визнаючи мирову угоду, суд не звернув належної уваги на те, що набувач до
смерті відчужувача, в порушення вказаних вище норм закону, продав частку
спірного житлового будинку, яка є предметом договору довічного утримання.

В порушення
вимог ст. 175 та п. 4 ст. 205 ЦПК України місцевий суд визнав мирову угоду та
закрив провадження по справі, чим суттєво порушив цивільні права ОСОБА_1

Доводи
відповідачів про те, що ст. 753 ЦК
України не забороняє заміну майна, яке було передане набувачеві за
договором довічного утримання, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи із
наступного.

3

По - перше,
ст. 745 ЦК України передбачає
лише нотаріальну форму посвідчення такого договору і ця форма не може
підмінюватися судовим рішенням (мировою угодою).

По - друге,
відповідно до ст. 175 ЦПК України суд може визнати лише ту мирову угоду, яка не
суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

В зв'язку з
викладеним та порушенням судом вище зазначених норм матеріального та
процесуального права, ухвала місцевого суду підлягає скасуванню з направленням
справи на новий розгляд на підставі п. З ст. 312 ЦПК України

Керуючись ст.
ст. 303, 312,315 ЦПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1   задовольнити.

Ухвалу
Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 лютого 2006 року скасувати і
справу направити на новий розгляд до того ж суду іншим суддею.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня проголошення.