Справа № 22-2580/2007 р.                                                 Рішення
ухвалено під головуванням
5                                                                         Короля
УХВАЛА

Апеляційного суду Вінницької області від 6 листопада 2007
року

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в
складі:

Головуючого:
Міхасішина І.В.

Суддів:
Щолокової О.В.,  Якути О.І.

При секретарі
Яблонській І.Л.

за участю
прокурора Петровського I.E.,
відповідачів та їх

представників
ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду
Вінницької області апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду міста Вінниці від 25 вересня 2007
року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1,  ОСОБА_3,
ОСОБА_5,  Комунального
підприємства „Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації"
про скасування державної реєстрації правочинів і прав на нерухомість,  про визнання права власності на майно та його
витребування в натурі,  -

встановила:

Ухвалою
Ленінського районного суду м.  Вінниці
від 12 вересня 2007 року провадження
у справі за позовом ОСОБА_6 до Підприємства визнання договорів купівлі-продажу
недійсними закрито згідно із п. 1
ч. 1  ст.  205 ЦПК України в
зв'язку з ліквідацією Підприємства.

Ухвалою
Ленінського районного суду м.  Вінниці
від 12 вересня 2007 року проведено
заміну позивача ОСОБА_6 на ОСОБА_4 згідно із
ст.  37 ЦПК України на
підставі договору про відступлення права вимоги від 06 вересня 2007 року (а.с.  181,  182).

Рішенням
Ленінського районного суду міста Вінниці від 25 вересня 2007
року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3,  ОСОБА_5,  Комунального підприємства „Вінницьке обласне
об'єднане бюро технічної інвентаризації" про скасування державної
реєстрації правочинів і прав на нерухомість,
про визнання права власності на майно та його витребування в натурі
задоволено.

На дане
рішення відповідач ОСОБА_1  подав
апеляційну скаргу,  до якої в
порядку  ст.  299 ЦПК України приєдналась відповідачка
ОСОБА_3,  в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати і ухвалити нове,
яким в задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Колегія
судців,  перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги,  прийшла до наступного.

Згідно
із положеннями,  закріпленими у ч. 1  ст.  56 ГК України
суб'єкт господарювання може бути утворений за рішенням власника (власників)
майна.

12 грудня 2005 року
ОСОБА_1  прийняв рішення про створення
приватного підприємства „Бізнес-Баланс V" - далі
Підприємство (а.с.  48).

22
червня 2006 року власник Підприємства - ОСОБА_1
прийняв рішення про збільшення статутного фонду даного Підприємства і
встановлення його у розмірі 1 млн грн. (а.с.
49).

Приватне
підприємство діє на основі приватної власності фізичної (фізичних) або
юридичної особи - суб'єкта господарювання ( ст.
113 ГК
України).

За
змістом  ст.  325
ЦК України особи можуть мати на праві приватної власності будь-яке майно,  за винятком окремих видів майна,  які відповідно до закону не можуть їм
належати.

18 серпня 2006 року
ОСОБА_1  прийняв рішення про прийняття до
складу власників Підприємства ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та розподілив частки в майні
Підприємств між власниками наступним чином:

ОСОБА_1 - 250 000 грн.,  що становить 25 % в майні Підприємства;

ОСОБА_6 - 500 000 грн.,  що становить 50% в майні Підприємства;

ОСОБА_3 - 250 000 грн.,  що становить 25% в майні Підприємства (а.с.  97).

Державна
реєстрація цих змін до Статуту була проведена 22 серпня 2006
року (а.с.  6-14).

Такий
розподіл часток знайшов своє відображення у п. 4.3 затвердженого власниками Статуту (а.с.  11).

Згідно
із п. 4.4 Статуту
Підприємства власністю Підприємства є: майно,
передане власниками у власність та інше майно,  набуте на підставах не заборонених чинним
законодавством.

Таким
чином,  ОСОБА_1  своїм рішенням від 18 серпня 2006 року
(а.с.  97) змінив правовий режим майна Підприємства у спосіб,  передбачений законом (ч. 2  ст.  145 ГК України).

Згідно
із частинами першою і другою  ст.  319
ЦК України власник володіє,
користується,  розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії,  які не суперечать закону.

Використання
власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності
передбачено  ст.  320
ЦК України.

Таким
чином,  волевиявлення власника
Підприємства - ОСОБА_1  закріплене у прийнятому їм рішенні від 18
серпня 2006 року щодо розпорядження своїм майном шляхом прийняття до складу
власників Підприємства ОСОБА_6 і ОСОБА_3 і визначення їх часток у майні
Підприємства (а.с.  97) відповідає
визначальним принципам здійснення права власності ( ст.  319
ЦК України).

Участь у
господарській організації тягне виникнення в особи сукупності прав,  які називаються корпоративними ( ст.  167
ГК України).

Наявність
корпоративних прав невід'ємно пов'язано з існуванням юридичної особи.

Тобто,  у разі припинення юридичної особи (ч. 5  ст.  111 ЦК) припиняють своє
існування і корпоративні права.

Припинення
юридичної особи - приватного
підприємства „Бізнес-Баланс V",  яке
відбулося за рішенням господарського суду Вінницької області від 19 січня 2007 року (а.с.  84-85)
не було пов'язано із банкрутством.
Запис про припинення юридичної особи було внесено до Єдиного державного
реєстру 27 березня 2007 року (а.с.  86).

Відповідно
до ч. 1  ст.  63 ГК України та
Статуту Підприємства ліквідоване Підприємство діяло на основі приватної
власності його засновників (а.с.  7; 11; 97).

З
припиненням юридичної особи припиняється її право власності (п. 1 ч. 1  ст.  346 ЦК України). З цією
підставою виникає зворотня трансформація права власності юридичної особи у
право приватної власності власників -
засновників ліквідованого Підприємства.

Таким
чином,  рішення господарського суду
Вінницької області від 19
січня 2007 року про
припинення юридичної особи -
ПП „Бізнес-Баланс V" відповідно до ч. 5
ст.
11 ЦК України
є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків,  що дає право на захист цивільних прав та
інтересів судом у спосіб,  визначений
законом ( ст.  ст.  15,  16 ЦК України).

Задовольняючи
позов суд першої інстанції виходив з того,
що відповідачі,  які не з'явилися
до суду були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Оспорювані правочини відповідно до
ст.  ст.  215,  228 ЦК України є нікчемними. Відчуження
майна - майнового
комплексу Підприємства проведено з порушенням вимог закону без відома і згоди
власника ОСОБА_6,  частка якого в майні
підприємства становила 50%
або 500 тис.  грн.

Згідно
із ч. 1 і 2  ст.  356 ЦК України власність двох чи більше осіб
із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою
власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні
особи,  юридичні особи,  держава,
територіальні громади.

За таких
обставин рішення ОСОБА_1 ,  яке він
нібито прийняв 17 серпня 2006 року про
реалізацію спірного майна (а.с.  33) на час укладення
оспорюваних правочинів від 21
вересня 2007 року
(а.с.  26-27) не мало юридичної сили,
оскільки це питання в даному конкретному випадку повинно було
вирішуватися власниками Підприємства (ч. 2
ст.
145 ГК
України) за правилами,  визначеними у
Статуті Підприємства (п.п. 3.1;
3.5; 3.8) на загальних зборах власників.

Згідно
із ч. 1  ст.  60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачі
ОСОБА_1  і ОСОБА_3 не надали суду
доказів,  які б свідчили про те,  що ОСОБА_6 є неналежним власником майна
Підприємства. Тому їх доводи,  викладені
у письмових запереченнях на позов,  не
були прийняті судом першої інстанції до уваги.

Поряд з
цим судом першої інстанції було встановлено,
що вчинення оспорюваних правочинів ніяким чином не було пов'язано з
господарською діяльністю підприємства.

За
умовами незаконно укладених правочинів вартість земельної ділянки визначена у
розмірі 104 400 грн.,  за яку покупець,  він же відповідач по справі ОСОБА_5,
при підписанні договору сплатив лише 10 000 грн. Вартість
частини майнового комплексу підприємства була визначена у розмірі 10 000 грн.

Загальна
вартість незаконно відчуженого майна становила 114 400 грн.,  при
тому,  що частка ОСОБА_6 в майні
підприємства становила 500
000 грн.

В п.3 ч.
1  ст.  388 ЦК України
передбачено право власника на витребування майна від добросовісного
набувача,  якщо воно вибуло з його
володіння не з його волі іншим шляхом.

В  ст.  41 Конституції
України гарантовано,  що кожен має право
володіти,  користуватися і розпоряджатися
своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Право приватної власності є непорушним.

Із
змісту  ст.  228
ЦК України вбачається,  що правочин
вважається таким,  що порушує   публічний
порядок,    якщо   він
був   спрямований   на
порушення

конституційних
прав і свобод людини і громадянина,
незаконне заволодіння майном.

Правочин,  який порушує публічний порядок,  є нікчемним (ч. 2  ст.  228 ЦК).

Згідно
із ч. 2  ст.  215 ЦК України
недійсним є правочин,  якщо його
недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання
такого правочину недійсним судом не вимагається.

Зважаючи
на викладене суд першої інстанції прийшов до висновку,  що при застосуванні двосторонньої реституції
відповідно до вимог  ст.  216
ЦК України,  обов'язок по поверненню
коштів,  сплачених ОСОБА_5 за нікчемними
правочинами слід покласти на відповідача ОСОБА_1

Право
власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності,  якщо це право оспорюється або не визнається
іншою особою,  передбачено  ст.  392 ЦК України.

Такі
висновки суду першої інстанції є законними і обґрунтованими. Судове рішення
ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права,  що згідно із
ст.  308 ЦПК України є підставою
для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Враховуючи
наведене та керуючись  ст.  ст.  308,
315 ЦПК України,
судова колегія -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 відхилити,  а рішення Ленінського районного суду міста
Вінниці від 25 вересня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набуває законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала
може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня її проголошення.