Справа № 22-ц-1599-Ф/07
суду першої інстанції       Кисельова ОМ.
Суддя-доповідач        Полянська В.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04
грудня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим у м. Феодосії у складі:

головуючого   - Моісеєнко Т.І.,

суддів  - Полянської В.О.,  Мамасуєвої Л.О.

при секретарі - Петриченко О.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м. Феодосії цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною та визнання права
власності, третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_4, за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіці Крим від
01 серпня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною та
визнання права власності.

Свої
вимоги мотивував тим, що з відповідачкою перебуває в зареєстрованому шлюбі з 05
лютого 1994 року. За час спільного життя вони на спільні кошти на ім'я ОСОБА_2
придбали нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Після покупки вищевказаного
приміщення, вони на спільні кошти відремонтували його, після чого це приміщення
було визнано жилим. У липні 2005 року він дізнався, що його дружина 05 травня
2004 року, без його відома і без його згоди, за нотаріально посвідченим
договором подарувала зазначену квартиру на користь ОСОБА_3 Оскільки відчуження
спільного майна подружжя, що вимагає нотаріального посвідчення, може бути
оформлене тільки при наявності письмової згоди іншого подружжя, позивач вважає,
що відповідачкою було порушено його право власності на половину спільного
майна. Просив визнати недійсним договір дарування від 05 травня 2004 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_1, та визнати за ним
право власності на цю спірну квартиру, стягнувши з нього грошову компенсацію за
1/2 частки вартості цієї квартири на користь ОСОБА_2

Ухвалою
суду від 02 квітня 2007 року була прийнята відмова позивача від вимог щодо
стягнення з нього грошової компенсації за 1/2 частки вартості квартири на
користь ОСОБА_2, та провадження у справі в цій частині вимог закрито.

Рішенням
Феодосійського міського суду АР Крим від 01 серпня 2007 року позовні вимоги
задоволені.

Визнано
договір дарування від 05 травня 2004 року, укладений між ОСОБА_4, діючим від
імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 недійсним.

Визнано
за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки цієї квартири.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити рішення Феодосійського міського суду
від 01 серпня 2007 року, та задовольнити її право на 2/3 спірної квартири. В
обгрунтування своїх вимог апелянт посилається на неправильне застосування судом
норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування суттєвих обставин
по справі і надання неналежної правової оцінки доказам, які надавалися
апелянтом.

Апелянт
посилається на те, що судом першої інстанції не враховані обставини,
передбачені ч. 2 ст. 70 СК України, що мають істотне значення, оскільки ОСОБА_1
не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, не платив аліменти на дітей, довгий
час не працював, не приймав ніякої участі в ремонті спірної квартири і витратах
по переводу приміщення в житловий фонд, не оплачував утримання квартири.
Апелянт вважає, що суд безпідставно не застосував норми ч.3 ст. 70 Сімейного
Кодексу України, не врахував те, що з нею проживають двоє неповнолітніх дітей
про яких не піклується позивач. Вказані обставини, на думку апелянта, є
підставою для визнання за нею права власності на більшу, ніж половина, частку
спірної квартири.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що при посвідченні
договору дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_4, діючим на підставі
довіреності від імені ОСОБА_2, та ОСОБА_3 були порушені норми сімейного
законодавства України, що потягло за собою порушення права власності позивача
на частку сумісно нажитого майна подружжя.

З такими
висновками суду погоджується колегія суддів, оскільки вони зроблені на підставі
досліджених доказів, судом правильно встановлені фактичні обставини справи.

Підставою
недійсності правочину відповідно до норм ч.1 ст. 215 ЦК України є
недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами 1-3, 5, 6, ст. 203 цього Кодексу.

Частина
перша ст. 203 ЦК України
вказує на те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно
до норм ст. 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК
України майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку
на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлення домовленістю
між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно
до ч. 2, 3 ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК
України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із
подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного
побутового. Для укладання одним з подружжя договорів, які потребують
нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а також

договорів
стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути висловлена письмово і
нотаріально посвідчена.

Відповідно
ст. 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року
№283/8882, правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної
власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення і (або)
реєстрації, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого
з подружжя.

З
вищенаведених нормативних актів випливає, що для визнання угоди законною
необхідною умовою є лише письмова згода другого із подружжя.

З
матеріалів справи вбачається, що подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 перебували у шлюбі з 05
лютого 1994 року по 04 липня 2007 року. Під час шлюбу, 09 грудня 1999 року,
придбали за договором купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_2 нежиле приміщення за
адресою: АДРЕСА_1. Після ремонту вказане приміщення було переведене в жиле, про
що свідчить свідоцтво про право власності на житло, видане на ім'я ОСОБА_2 12
листопада 2002 року (а.с.6, 38)

Відповідно
до норм ст. 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК
України придбана подружжям ІНФОРМАЦІЯ_1 квартира АДРЕСА_1 є їх спільною
сумісною власністю.

Проте
судом було встановлене, що при посвідченні 05 травня 2004 року договору
дарування нежилого приміщення між ОСОБА_4, діючим на підставі довіреності від
імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 письмова згода від чоловіка власника -ОСОБА_1 отримана
не була, що вказує на порушення вимог ч. 2, 3 ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України, ст. 44
Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Тобто,
оспорюваний договір дарування не відповідає вимогам закону і є недійсним згідно
ч.1 ст. 215 ЦК України.

Колегія
суддів погоджується з висновком суду про те, що не можуть бути прийняті до
уваги відомості щодо розірвання шлюбу між подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 10 грудня 1996
року, які зазначені в службовій відмітці нотаріуса у дорученні від 03 травня
2004 року, яке дано ОСОБА_2 ОСОБА_4 на укладання договору дарування квартири.
Як вбачається з відповіді Східного відділу управління ЗАГС адміністрації м.
Бєлгороду РФ шлюб між подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 на час розгляду справи в суді
розірваний не був.

Обгрунтованим
є висновок суду про визнання за позивачем право власності на 1/2 частку
квартири, оскільки відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними.

Доводи
апелянта про те, що суд першої інстанції повинен був застосувати норми ч.3 ст.
70 Сімейного Кодексу України та визнати за відповідачкою права власності на 2/3
часток спірної квартири не є правомірними і не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки відповідачка будь-яких вимог про визнання за нею права власності на 2/3
частки квартири не заявляла, доказів про те, що є підстави для визнання за нею
такого права суду не надала.

Колегія
суддів вважає, що, розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно
дослідив і встановив обставини по справі, надав належну правову оцінку доказам,
наданим сторонами, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і
застосував закон, який їх регулює, ухвалив рішення з дотриманням вимог ст. 213
ЦПК України. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому скарга
задоволенню не підлягає.

Відповідно
до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з

додержанням вимог матеріального і процесуального права.

На підставі
наведеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України,
колегія судів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 01 серпня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може
бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців до суду
касаційної інстанції.