Справа № 22-2983                                            Категорія:   13
інстанції: Овсюк Є.М.
Суддя-доповідач: Нікушин В.П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2007
року                                                            м.
Вінниця

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у
складі:

Головуючого:
Нікушина В.П.

Суддів:
Копаничук С.Г., Гуцола П,П.

При секретарі:
Шевчук Л.В.

Розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування 1/2 частини
квартири недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 25 жовтня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні
2006року ОСОБА_1. звернувся
в суд з вказаним позовом доОСОБА_2, посилаючись при цьому на те, що 4 серпня
1997 року від його імені було укладено нотаріальний договір дарування 1/2
частини квартириАДРЕСА_1 що належала йому на праві власності, своїй донці
ОСОБА_2

Цей договір
дарування він вважає незаконним тому, що в дійсності він мав намір укласти
договір довічного утримання і вважав, що між ним і донькою було укладено саме
такий договір. В силу того, що мав поганий зір, він не зміг детально
ознайомитись зі змістом договору.

Лише в 2006 році
він від своєї другої дружиниОСОБА_3він в дійсності взнав, що між ним і донькою
було укладено договір дарування 1/2 частини вказаної квартири.

Окрім цього
договір дарування він вважає незаконним і тому, що такий договір
вважається   укладеним з моменту передачі
майна обдарованому. В даному випадку донька не прийняла дарунку з тієї причини,
що вона проживала і проживає на території РФ.

Рішенням суду
першої інстанції в задоволенні позовуОСОБА_1. відмовлено.

Не погоджуючись
з рішенням, ОСОБА_1. оскаржив
його в апеляційному порядку з вимогою про скасування рішення та ухвалення
нового рішення про задоволення його позовних вимог.

В обґрунтування
вимог наведені доводи про те, що договору дарування як такого не відбулось,
оскільки відповідачка не прийняла подарованого їй майна, як то передбачається
за договором дарування.

Окрім цього він
посилався на те, що про порушення його прав йому стало відомо лише у 2007 року
і саме з цього часу мають обраховуватись строки позовної давності.

Рішення він
вважає незаконним і тому, що судом при вирішенні питання про строки позовної
давності судом першої інстанції застосовано норми Цивільного кодексу в редакції
2004 року, в той час коли слід було керуватись нормами Кодексу в редакції 1963
року.

Упередженою
вважає ОСОБА_1. і оцінку
доказів наявних у справі, а саме судом безпідставно залишені поза увагою
показання свідків, які свідчили на його користь і в той же час прийняті до
уваги показання свідків на користь відповідачки.

Судова колегія
заслухавши доповідача, ОСОБА_1.,
який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши справу в межах доводів,
наведених в скарзі дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

ОСОБА_1. в ході розгляду апеляційної скарги, підтримуючи
апеляційну скаргу в поясненнях як підставами для визнання договору дарування
недійсним навів те, що відповідачка не надавала йому ніякої допомоги, а також
побоюваннями про те, що вона його виселить з квартири та продасть її.

З вказаних
поясненьОСОБА_1 вбачається,
що він фактично не оспорює факту дарування належної йому частини квартири своїй
доньці ОСОБА_2

Із наявних у
справі доказів також вбачається, що на момент укладання договору дарування ОСОБА_1 був працездатний
не мав фізичних вад в тому числі і вад зору, які б перешкоджали здійсненню
цього договору.

В заперечення
цих обставин ОСОБА_1 ж навпаки не
наведено жодних доказів. Згідно ж наданої ним копії посвідчення інваліда
слідує, що інвалідність по зору йому була встановлена  лише
в листопаді 2006 року, тобто через 9 років після посвідчення договору
дарування.

Більш того із
змісту наявного у справі листа, датованого 1999 роком та адресованого сім'єю
позивача сім'ї відповідачки вбачається, що ОСОБА_1. подарував своїй донці 1/2 частину належної йому квартири.
Саме про таку форму договору йдеться у вказаному листі.

Дана обставина
засвідчує про те, що строк позовної давності для пред'явлення позову ОСОБА_1, розпочав свій
перебіг з того часу, коли він довідався про порушення свого права.

З цим
об'єктивним доказом узгоджуються показання сестри позивача ОСОБА_4. та його
племінниці ОСОБА_5., які підтвердили, що ОСОБА_1.
подарував своїй доньці ОСОБА_2частину належної йому квартири про, що
повідомив їм сам особисто.

За таких
обставин суд першої інстанції обгрунтовано прийняв до уваги показання вказаних
свідків.

Показання
свідківОСОБА_6.,ОСОБА_7.
та ОСОБА_8. судом першої інстанції оцінені критично як такі, що суперечать
іншим об'єктивним даним добутим судом.

Окрім цього
показання цих свідків самі по собі не містили даних, які б ставили під сумнів
законність укладеного між сторонами по справі договору дарування.

Безпідставним є
посилання в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом першої
інстанції норм Цивільного кодексу в редакції 2004 року, що регулюють питання ,
пов'язані з строками позовної давності.

Суд першої
інстанції обґрунтовано застосував в даному випадку норми нової редакції
Кодексу, оскільки до правовідносин, що виникли до введення в дію нового Кодексу
і продовжували існувати після набрання ним чинності, відповідно до ст. 4
Прикінцевих і перехідних положень має застосовуватись цей Кодекс.

На ведені у
справі докази давали всі підстави суду для відмови позивачу в задоволенні
позовних вимог з підстав спливу позовної давності, про застосування якої було
заявлено відповідачкою по справі. За наведених обставин та керуючись ст.ст.307,
308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів палати в цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області,-

УХВАЛИЛ А:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення
Ленінського районного суду м. Вінниці від 25 жовтня 2007 року ухвалене по
справі за позовом ОСОБА_1 доОСОБА_2про
визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним - залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному
порядку до Верховного суду України протягом двох місяців з дня набрання нею
законної сили.