Категорія № 21                                                                        інстанції
Доповідач - Ляховська І.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

29 березня 2007 року                                                                                          м.
Кривий Ріг

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі:

головуючого - судді БАРИЛЬСЬКОЇ
А.П.,

суддів - ЛЯХОВСЬКОЇ І.Є., СОКОЛАН
Н.О.,

при секретарі - Гладиш К.І.,

за участю - представника Відділення
Фонду Онищенко Євгенії

Василівни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу
за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 та Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в м. Кривому Розі на рішення Дзержинського районного
суду м. Кривого Рогу від 21 грудня 2006 року в справі за позовом ОСОБА_2 до
Відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» та
Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі
про стягнення заборгованності за щомісячними виплатами у відшкодування шкоди,
компенсації у зв'язку з порушенням термінів виплати сум у відшкодування шкоди
та перерахунок розміру щомісячних страхових виплат,

ВСТАНОВИЛА:

17 січня 2006 року ОСОБА_2. звернувся до суду
із позовом до Відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний
комбінат» (далі - ВАТ КЗРК) та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м. Кривому Розі (далі - Відділення Фонду) про стягнення
заборгованності за щомісячними виплатами у відшкодування шкоди, компенсації у
зв'язку з порушенням термінів виплати сум у відшкодування шкоди та перерахунок
розміру щомісячних страхових виплат. В обгрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що ВАТ КЗРК неправильно провадило перерахунок сум
відшкодування втраченого заробітку починаючи з 01 травня 1992 року, у зв'язку з
чим у відповідача виникла заборгованість.

Рішенням
Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14 грудня 2006 року позов
ОСОБА_2. було задоволено частково, на користь позивача стягнуто з Відділення
Фонду - заборгованість за щомісячними страховими виплатами за період з 01.02.2003
року по 01.02.2006 року в сумі 10879,23 грн., а також щомісячні страхові
виплати в сумі 510,07 грн., починаючи із 01.02.2006 року до зміни обставин, що
є підставою для їх перерахунку або припинення відповідно до закону.

Представник
позивача в апеляційній скарзі ставить питання про скасування рішення суду в
частині відмови у стягненні заборгованності з

2

01.07.1994 року
по 01.02.2003 року і компенсації, та ухвалення нового рішення про задоволення
позовних вимог у повному обсязі через порушення судом норм матеріального права.
Зокрема, представник позивача вважає, що на спірні правовідносини не
поширюється позовна давність, а відмова у стягненні компенсації є
необгрунтованою з огляду на норми Закону України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Відділення Фонду
в своїй апеляційній скарзі ставить питання про скасування рішення суду та
відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі через порушення судом
норм матеріального і процесуального права. Зокрема, Відділення Фонду вважає, що
воно не може бути в цій справі відповідачем, що судом невірно застосовано норму
пункту 28 Правил відшкодування шкоди, необгрунтовано задоволено позовні вимоги
в частині перерахування щомісячних страхових виплат відшкодування шкоди.

Перевіривши
законність та обгрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів
апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника
позивача ОСОБА_1. та відділення Фонду не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом
встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач ОСОБА_2. з 11.12.1963 року
по 15.04.1994 року працював у шкідливих умовах праці на різних посадах, в тому
числі з 1975 по 1986 рік підземним люковим 4-го розряду на шахті «Жовтнева» в/о
«Кривбассруда», правонаступником якого є ВАТ КЗРК.

У жовтні 1984
року йому було встановлено професійне захворювання, що підтверджується
повідомленням про професійне захворювання.

Згідно висновку
МСЕК від 30.01.1991 року позивачеві було встановлено стійку втрату професійної
працездатності 25% у зв'язку з професійним захворюванням.

Згідно висновку
МСЕК від 31.03.1992 року, позивачеві було підтверджено ступінь стійкої втрати
професійної працездатності 25% у зв'язку з професійним захворюванням.

Згідно висновку
МСЕК від 23.03.1993 року позивачеві було встановлено стійку втрату професійної
працездатності 45% безстроково, строк рахувався з 31.01.1993 року.

Відповідачем ВАТ
КЗРК було призначено щомісячні виплати у відшкодування шкоди позивачеві,
виходячи із середньомісячної заробітної плати потерпілого та ступеню втрати
професійної працездатності.

Колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи,
надав їм вірну оцінку та дійшов правильного висновку про невірне застосування
підприємством ВАТ КЗРК коефіцієнтів підвищення тарифних ставок і посадових
окладів при перерахунку розміру відшкодування шкоди позивачеві, внаслідок чого
утворилася заборгованість за щомісячними виплатами у відшкодування шкоди.

Доводи
представника позивача про невірне застосування судом позовної давності є
необгрунтованими, оскільки висновок суду в цій частині відповідає нормі статті
71 ЦК УРСР 1963
року (з урахуванням пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003
року), згідно якої загальний строк, в

3

межах якого особа може звернутися
до суду з вимогою про захист свого права (позовна давність), встановлюється
тривалістю у три роки. Крім того, згідно абзацу 5 пункту 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, із змінами і доповненнями, вимоги
про перерахунок сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або
роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років.

Відмова суду у
задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації з відділення Фонду є
вірною, оскільки згідно частини 7 статті 40 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку та
виробництві на професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності», підставою для стягення компенсації є наявність вини Фонду. На
думку колегії суддів, суд дійшов правильного висновку про відсутність вини
Відділеня Фонду у неправильному визначенні розміру сум у відшкодування втраченого
заробітку позивачеві.

Доводи
відділення Фонду про те, що воно не може бути відповідачем у цій справі, є
необгрунтованими, оскільки з набранням чинності з 01.04.2001 року Закону
України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку та виробництві на професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності», обов'язок по провадженню виплат потерпілим покладено на
відділення Фонду.

Також
необгрунтованими є доводи відділення Фонду щодо правомочності суду провадити або
зобов'язувати провадити перерахування сум щомісячних страхових виплат, оскільки
згідно статті 55 зазначеного Закону, спори щодо розміру шкоди та з інших питань
вирішуються в судовому порядку.

На підставі
вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції
відповідає нормам матеріального та процесуального права, висновки суду
відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційних скарг є
необгрунтованими, тому апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1. та
Відділення Фонду слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,
313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні
скарги представника позивача ОСОБА_1 та Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Кривому Розі відхилити.

Рішення
Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 грудня 2006 року залишити
без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею
законної сили.