Справа № 22- 2168                         Головуючий в 1 інстанції Князьков В.В.
Категорія 18                                                 Доповідач  Висоцька B.C.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

29 березня  2007
року                                                 м.
Донецьк

Апеляційний       суд           Донецької       області в      складі:

головуючого
ВИСОЦЬКОЇ B.C.

суддів              БІЛЯЄВОЇ О.М., ОСИПЧУК О.В.

при секретарі
ТАРАНЕЦЬ В.О.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Донецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 11 грудня 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відкритого акціонерного товариства комерційний
банк (далі ВАТ КБ) „Надра"
про визнання правочину недійсним  та
скасування виконавчого напису нотаріуса

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Ворошиловвського районного суду м. Донецька від 11 грудня 2006
року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивачка
ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування вимог матеріального закону та
порушує питання про скасування зазначено судового рішення та ухвалення нового
про задоволення її позовних вимог.

В судовому
засіданні представник ОСОБА_1 -
ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу. Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просив
апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Представники
відповідача ВАТ КБ „Надра"
ОСОБА_5 ОСОБА_6 просили відмовити в задоволенні скарги, рішення залишити без
змін.

Апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення суду залишенню без
змін  з наступних підстав.

Відповідно до
ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої
інстанції встановлено, що договір застави, укладений між банком „Надра" та
ОСОБА_1, ОСОБА_2, посвідчений нотаріально 12
серпня 2003 року , та виконавчий
напис нотаріуса вчиненого 12.01.2005
року, відповідав вимогам, встановленим закону, тому суд відмовив у визнанні
угоди недійсною та скасуванню виконавчого напису нотаріуса.

Розглядаючи
позов, суд першої інстанції всебічно, повно і об'єктивно дослідив надані
сторонами докази, дав їм належну правову оцінку та правильно дійшов до висновку
про безпідставність вимог позивача.

З матеріалів
справи вбачається, що спірна квартира належить відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2
в рівних частках по 1/4 частці кожному на підставі свідоцтва про право
власності на квартиру, виданого Фондом

2

Державного
майна України в м. Донецьку 19.02.1999
року, тому відповідно до Закону
України „Про власність" вони мала
право розпоряджатися нею, в тому
числі і передавати в заставу.

Відповідно до кредитного договору банк надав
ОСОБА_2 кредит в розмірі 240 000 грн. строком на 365 днів 12.08.2003 року по 12.08.2004 року включно
(а.с.14-15). У
забезпечення зобов'язань, прийнятих ОСОБА_2 за цім кредитним договором заставодавці
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надали в заставу двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 жилою площею 25,4 кв.м.(а.с. 18-20). Оскільки
зобов'язання по погашенню кредиту виконані не були, нотаріусом виконаний
виконавчий напис про звернення стягнення на спірну квартиру (а.с. 21).

Правовідносини
сторін виникли під час дії Цивільного Кодексу України 1963 року.

Позивачкою
заявлено вимоги про визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 55, 56 ЦК України 1963 року.

Згідно до ст. 55 ЦК України 1963 року угода,
укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення
перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або
керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Відповідно до
роз'яснень, викладених п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року „Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними" з подальшими змінами
правила ст. 55 ЦК поширюються
на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним,
однак є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував в такому стані,
коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння та ін.). Для визначення наявності такого стану суд
призначав судово-психіатричну експертизу, висновками компетентного експерта
позивачка ОСОБА_1 могла станом на 12.08.2003
розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 170-175). Суд дав оцінку
висновку експертизу, та іншим доказам, наданим сторонами, які не підтвердили
доводів позивачки про те, що в момент укладення договору застави вона не
розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Доводи
апеляційної скарги, що експертами не були оцінені медичні документи про
проведенні експертизи, а саме дія медичних препаратів на організм позивача,
спростовуються матеріалами справи. З висновку експерта вбачається, що були
надані всі медичні документи стосовно стану здоров'я позивачки.

Згідно зі ст. 56 ЦК України 1963 року угода,
укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана
недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Пленум Верховного
Суду України у п. 11 постанови
від 28 квітня 1978 року №3 „Про судову
практику в справах про визнання угоди недійсними" роз'яснив, що під
помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета
чи інших істотних умов угоди, яке вплинуло на її волевиявлення, за відсутністю
котрого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.
Правила ст. 56 цього
Кодексу не поширюються на випадки, коли помилка стосуються мотивів укладеної
угоди.

З обставин
справи вбачається, що позивачка власноручно підписувала нотаріально посвідчений
договір застави (а.с. 18-20).

Доводи позивачки, що при підписанні вона не вникла в суть
договору не відповідають зібраним доказам, а саме змісту договору, поясненням
нотаріуса ОСОБА_7(а.с.106,107), свідка ОСОБА_8, яким суд надав належну оцінку. В матеріалах справи
міститься заява ОСОБА_1 від 5
серпня 2003 року на
адресу відповідача, в якій вона дає згоду виступити майновим поручителем, надає
в якості

3

застави належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.10).

Доводи
апеляційної скарги про ненадання нотаріусом в момент укладення договору застави
примірника кредитного договору, відсутність підпису в реєстрі нотаріальних дій
не впливає на законність укладеного договору застави та не може бути підставою
для визнання його недійсним. Зі змісту договору застави вбачається, що він
укладений у забезпечення зобов'язань, прийнятих за кредитним договором від 12 серпня 2003 року, тому
доводи позивачки про необізнаність про кредитний договір неспроможні.

Не переконливими
є також доводи позивачки про те, що вона не володіє українською мовою, через що
не правильно сприймала суть та зміст укладеного з нею договору.

З огляду на
матеріали справи, вона при підписанні договору будь-яких заперечень не
висловлювала, що найменше 50
років проживає в державі Україна (а.с.З), доручення про участь у справі її
представника також вчинено українською мовою та їй відомо його зміст (а.с.9).
Крім того, позивачка двічі підписувала клопотання про відкладення розгляду
справи, викладене українською мовою (а.с.209,216). ОСОБА_1 є грамотною людиною,
що свідчить викладення особистих власноручних пояснень суду (а.с.246-247).

Доводи позивачки
щодо того, що при підписанні договору довіряла сину, не може свідчити, що вона
діяла під впливом помилки.

Оскільки
виконавчий напис , вчинений
нотаріусом 21 січня 2005 року в межах
повноважень, відповідав вимогам Закону України „Про заставу" та „Про нотаріат",
суд обґрунтовано прийшов до висновку, що підстав для визнання його недійсним,
не вбачається.

Доводи апелянта
про незаконність стягнутого судового збору не ґрунтуються на законі.
Оспорювання договору застави є майновим спором, тому суд діяв відповідно до
норм Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито".

Інші доводи
апеляційної скарги не впливають на висновки суду, та не дають підстав для
висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи
процесуального законодавства.

За таких підстав
апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки наведені в ній доводи не
відносяться до таких підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 307
п.1 п. 1, 308,
314-315 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення
Ворошиловського районного суду м. Донецька від 11 грудня 2006
року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга
може бути подана протягом двох місяців з дня набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.