апеляційний суд міста києва
МСП,  вул.  Володимирська,  15
Справа №
22-6890                                                          Головуючий
у 1 -ій інстанції - Шевченко Т.М.
Доповідач                                                                                                                  - Карпенко С. О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

24 грудня 2007
року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду міста
Києва в складі: головуючого - судді  Карпенко С. О.

суддів
Котули Л.Г.,  Наумчука М. І.,

при
секретарі        Ярошенко С. В.

з участю
ОСОБА_1,

ОСОБА_2
та його представника - ОСОБА_3 ,  Представника третьої особи - Заболотної О.М.
,  розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу

за
апеляційною скаргою ОСОБА_2

на
рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 червня 2007 року

в справі
за позовом ОСОБА_1

до
ОСОБА_2,

третя
особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної
адміністрації,

про
визнання права власності на 2/3 частини квартири та вселення

і за
зустрічним позовом ОСОБА_2

до
ОСОБА_1

про
визнання права приватної власності на квартиру,

встановила:

Рішенням
Голосіївського районного суду міста Києва від 19.06.07 року позов ОСОБА_1
задоволено частково.

Визнано
за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 та
ОСОБА_2,  ІНФОРМАЦІЯ_1 народження,  вселені у вказану квартиру.

ОСОБА_2
у задоволенні зустрічного позову про визнання спірної квартири приватною
власністю відмовлено.

У
поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати як необгрунтоване
і ухвалити нове рішення,  яким у
задоволенні первісного позову відмовити,
а зустрічний -задовольнити. Вказує,
що спірна квартира була придбана за кошти,  які належали йому особисто,  виручені від продажу квартири АДРЕСА_1,  на що суд уваги не звернув. Вважає,  що факт порушення прав дитини доведено не
було.

В суді
апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_3  - апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити
з підстав,  наведених у скарзі.

ОСОБА_1
просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити,  вважаючи рішення суду законним.

Представник
третьої особи просила відхилити апеляційну скаргу,  так як рішення є правильним.

Колегія
суддів,  перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог,  заявлених у суді першої
інстанції,  дійшла висновку,  що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Встановлено,  що 02.03.02 року ОСОБА_2 уклав шлюб з
ОСОБА_1,  від якого ІНФОРМАЦІЯ_1
народилася дочка ОСОБА_4.

19.12.03
року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу,
посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального
округу Мелеховою О.В.,  придбав квартиру
АДРЕСА_1.

У спірній
квартирі зареєстровані сторони по справі та їх дочка Волосаєва ОСОБА_4.

Суд
першої інстанції,  задовольняючи частково
первісний позов і відмовляючи у задоволенні зустрічного,  виходив з того,  що спірна квартира є спільним майном
подружжя,  тому,  з урахуванням інтересів дитини,  вселив її та ОСОБА_1 у вказану квартиру.

Такі висновки
суду є правильними,  враховуючи наступне.

Правовий
статус майна визначається законом,  що
діяв на час набуття права власності на це майно,  тому колегія виходить з положень частини
першої  ст. 22 КпШС України.

За
вимогами  ст. 22 КпШС України все
майно,  що набуте під час шлюбу,  є спільною власністю подружжя. До особистої
приватної власності може бути віднесено тільки майно,  яке успадковане,  або одержане у дар. При цьому за змістом  ст. 24 КпШС України тягар доведення вимог про
визнання такого майна особистим покладається на позивача.

Відмова
суду у визнанні спірної квартири особистою власністю ОСОБА_2 правильно
обгрунтована тим,  що договір
купівлі-продажу укладений у період шлюбу.

За
вимогами  ст. 23 КпШС України
передбачається,  що всі угоди
здійснюються одним з подружжя за згодою іншого та на користь сім'ї. Тому ті
обставини,  що договір оформлено на ім'я
ОСОБА_2 не мають юридичного значення.

Докази,  надані ОСОБА_2,  не спростовують презумпцію права спільної
сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1,  тому вказана квартира є спільною сумісною
власністю подружжя,  частки яких
законодавцем визнаються рівними.

Оскільки
ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 і зареєстрована в ній з дочкою
ОСОБА_4,  суд обґрунтовано задовольнив
вимоги щодо вселення зазначених осіб у вказану квартиру.

За таких
обставин колегія суддів дійшла висновку,
що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим,  постановленим з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
висновки якого доводами апеляційної скарги не спростовані.

Доказів
на підтвердження тієї обставини,  що
коштами,  отриманими ОСОБА_2 від продажу
01.11.03 року належної йому на праві власності частини квартири АДРЕСА_2,  було оплачене придбання спірної
квартири,  належними та допустимими
доказами не доведене.

Та
обставина,  що суд визначив правовий
статус майна за нормами Сімейного кодексу України,  не впливає на законність рішення і підставою
для його скасування не є.

Керуючись  ст.
ст. 303,  307,  308,
314,  315 ЦПК України,  колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Голосіївського районного суду міста Києва від 19 червня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  але може бути оскаржена протягом двох місяців
з дня набрання нею законної сили до Верховного Суду України шляхом подання до
цього суду касаційної скарги.