Справа №22ц-8953/07
Головуючий у 1 інстанції Бухтіярова І.О.
Доповідач: Соломаха Л.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2007р.

Апеляційний суд
Донецької області в складі: м. Донецьк

Головуючого
Соломахи Л.І.

суддів Осипчук О.В.,  Прокопчук Л.М.

при секретарі
Бондаренко Н.М.

за участю:

представника
позивача ОСОБА_6

відповідача ОСОБА_2

представників:

позивача за
зустрічним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3

відповідача
ОСОБА_2 та позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_2,  ОСОБА_1

ОСОБА_4

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку апеляційну скаргу відповідача за
основним позовом ОСОБА_2 на рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька
від 25 жовтня 2007р. по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2,  ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договорів
позики та іпотеки недійсними,  -

ВСТАНОВИВ:

14
березня 2007р. ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики.

Зазначав,  що 22 квітня 2004р. між ними був укладений
договір позики на суму 227880грн.

В
забезпечення виконання цього договору ними 22 квітня 2004р. був укладений та
нотаріально посвідчений договір застави квартири АДРЕСА_1,  яка належить відповідачу.

Відповідач
зобов'язаний був повернути йому борг до 22 травня 2004р.,  але до теперішнього часу борг не повернув.

Просив
стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики
станом на 12 березня 2007р. у сумі 2554534грн. 80коп.,  з яких сума позики -

227880грн.
та 1021% пені згідно п.5 договору позики за прострочення виконання зобов'язання
(а.с. 1).

Під час
розгляду справи позивач ОСОБА_5 позовні вимоги збільшив і просив стягнути з
відповідача на його користь з врахуванням пені за прострочення виконання зобов'язання
станом на 24 жовтня 2007р. - 8129551грн. 50коп. (а.с. 43,  а.с. 59).

ОСОБА_2
та ОСОБА_1  20 березня 2007р. звернулися
до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання недійсними
договорів позики та іпотеки.

Зазначали,  що 21 квітня 2004р. до ОСОБА_2 звернувся його
знайомий ОСОБА_7  з проханням про оренду
належного йому обладнання для виготовлення „поп-корну". 22 квітня 2004р.
вони уклали відповідний договір оренди. Одночасно ОСОБА_7  попросив у нього позичити гроші на розвиток
бізнесу. Він пояснив ОСОБА_7
,  що зараз він таких грошей не має.
На що ОСОБА_7  сказав,  що у нього є знайомий ОСОБА_5,  який позичає приватним особам гроші. Вони з   поїхали до ОСОБА_5,
де ОСОБА_7  та ОСОБА_5 умовили
його оформити на своє ім'я договір позики,
при цьому вони домовилися,  що
гроші одразу отримає ОСОБА_7
,  а оскільки у ОСОБА_7  немає майна,
яке могло б бути заставою повернення боргу,  то заставою формально виступить квартира,  що належить ОСОБА_2

Він
довіряв ОСОБА_7  та ОСОБА_5,  який представився йому директором юридичної і
заставної фірми,  повідомив,  що він за освітою юрист,  і запевнив його,  що будь-яких наслідків для нього це не
потягне.

ОСОБА_7  та ОСОБА_5 запропонували йому,  що він підписує договір позики,  вони оформляють договір застави на його
квартиру,  а ОСОБА_7  дає йому розписку на таку ж саму суму і він
же здійснює сплату процентів за договором.

На
протязі 2004-2006 років ОСОБА_7
сплачував йому орендну плату за користування обладнанням,  сплачував проценти і зі слів ОСОБА_7  останній фактично погасив суму позики.
ОСОБА_7  обіцяв у січні 2007р. повністю
розрахуватися з відповідачем та скасувати договір іпотеки.

Проте
відносно ОСОБА_7  порушили кримінальну
справу за шахрайство та заарештували.

В
березні 2007р. йому зателефонував відповідач і сказав,  що оскільки ОСОБА_7  заарештований,  то він виставить йому рахунок за весь час з
моменту укладення договору і забере у нього квартиру.

Вважає,  що обидва договори є незаконними,  оскільки договір позики для нього є
безгрошовим,  а договір іпотеки випливає
з нього і не забезпечений попереднім договором.

Посилаючись
на вимоги  ст. 215,   ст. 230 ЦК України,  просили
визнати недійсними договір позики від 22 квітня 2004р. та договір іпотеки від
22 квітня 2004р. (а.с. 9-10).

Рішенням
Ворошиловського районного суду м. Донецька від 25 жовтня 2007р. з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_5 стягнуто за договором позики 1059642грн.,  з яких сума позики - 227880грн.,  пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання
-831762грн. З ОСОБА_2 на користь держави стягнуто судовий збір у сумі,  1700грн. та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи у сумі 30грн. В задоволенні позову ОСОБА_2,  ОСОБА_1
до ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів позики та іпотеки
відмовлено.

В
апеляційній скарзі відповідач за основним позовом ОСОБА_2,  посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та процесуального права,

просить рішення суду
скасувати та направити справу
на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 69-70).

Зазначає,  що в порушення  ст. 10 ЦПК України суд відмовив йому у
задоволенні клопотання про виклик до суду в якості свідка ОСОБА_7 ,
який має письмові докази про те,  що гроші у ОСОБА_5 позичав саме він.
Незважаючи на те,  що позов заявлений до
нього та ОСОБА_1 ,  суд не вирішив
питання щодо другого відповідача. Отримуючи гроші від позивача ОСОБА_5,  ОСОБА_7 ввів його та ОСОБА_1  в оману,
оскільки саме він зобов'язаний був повертати борг. Квартира,  що є предметом іпотеки,  належить йому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ,  яка також вважала,  що ОСОБА_7 поверне борг і дала згоду на
підписання договору позики та іпотеки.

В
судовому засіданні апеляційного суду відповідач за основним позовом
ОСОБА_2,  його представник адвокат
ОСОБА_4 та представники позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1  - ОСОБА_3,
адвокат ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2
підтримали.

Представник
позивача за основним позовом ОСОБА_5 - ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги
заперечував,  просив її відхилити,  а рішення суду залишити без змін.

Позивач
за основним позовом ОСОБА_5 та третя особа - приватний нотаріус Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилися,  про день та час розгляду справи повідомлені
належним чином,  надали заяви про розгляд
справи у їх відсутність.

Позивач
за зустрічним позовом ОСОБА_1  у судове
засідання не з'явилася,  надала письмову
заяву про приєднання до апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 У судовому
засіданні брали участь два її представники - ОСОБА_3 та адвокат ОСОБА_4

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення відповідача
за основним позовом ОСОБА_2,
представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1  - ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_2 та позивачів за зустрічним позовом
ОСОБА_2,  ОСОБА_1  - адвоката ОСОБА_4,  представника позивача за основним позовом
ОСОБА_5 - ОСОБА_6,  пояснення свідка
ОСОБА_7 ,  дослідивши матеріали цивільної
справи,  апеляційний суд вважає,  що апеляційна скарга задоволенню не підлягає
з наступних підстав:

При
розгляді справи суд першої інстанції встановив,
що 22 квітня 2004р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 був укладений письмовий
договір позики на суму 227880грн.

У
забезпечення своєчасного виконання зобов'язання за договором позики між ОСОБА_2
та ОСОБА_5 22 квітня 2004р. був укладений договір іпотеки квартири
АДРЕСА_1,  що належить ОСОБА_2,  який посвідчений приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_8 Договір укладений за згодою
дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_1

Відмовляючи
ОСОБА_2 та ОСОБА_1  в задоволенні позову
про визнання договорів позики та іпотеки недійсними,  суд першої інстанції виходив з того,  що відповідач не надав доказів як
безгрошевості договору позики,  так і
того,  що договір був укладений під
впливом обману щодо істотних умов договору,
що відповідно до  ст. 230 ЦК
України є підставою для визнання його недійсним.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_5,  суд першої
інстанції виходив з того,  що відповідач
ОСОБА_2 гроші отримав,  зобов'язаний був
повернути борг до 22 травня 2004р.,  до
теперішнього часу свої зобов'язання за договором не виконав,  в зв'язку з чим стягнув з відповідача на
користь позивача суму позики 227880грн. та

пеню за несвоєчасне
повернення суми позики в межах скороченого строку позовної давності (1
рік),  яка за 365 днів склала 831762грн.

Розглядаючи
справу по суті,  суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того,  що
правовідносини,  які виникли між
сторонами,  регулюються  ст.
1046-1047,   ст.  1049-1051 ЦК України.

Відповідно
до  ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками,  а
позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів
(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір
позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей,  визначених родовими ознаками.

Відповідно
до  ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом
розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На
підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена
розписка позичальника або інший документ,
який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно
до  ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій
самій сумі або речі,  визначені родовими
ознаками,  у такій самій кількості,  такого самого роду та такої самої
якості,  що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку,  що
встановлені договором.

Відповідно
до  ст. 1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму позики,
він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього
Кодексу.

Відповідно
до  ст. 625 ЦК України
боржник,  який прострочив виконання
грошового зобов'язання,  на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення,  а
також три проценти річних від простроченої суми,  якщо інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З
матеріалів справи встановлено,  що 22
квітня 2004р. між позикодавцем ОСОБА_5 та позичальником ОСОБА_2 був укладений
письмовий договір позики,  згідно якого
ОСОБА_2 під час підписання договору 22 квітня 2004р. отримав від ОСОБА_5 227880
гривень,  які зобов'язався повернути 22
травня 2004р. (а.с. 2).

Відповідач
ОСОБА_2 визнає,  що зазначений договір
позики від 22 квітня 2004р. підписаний особисто ним,  що під час підписання договору його читав,  і,
маючи вищу освіту,  добре розумів
його зміст,  в тому числі звернув увагу
на відповідальність за прострочення виконання зобов'язання.

Проте
він цей договір оспорює на тій підставі,
що гроші за цим договором насправді ним одержані не були.

Відповідно
до  ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини,  на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно
до  ст. 59 ЦПК України обставини
справи,  які за законом мають бути
підтверджені певними засобами доказування,
не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно
до  ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі,  що грошові кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості,  ніж встановлено договором.

Якщо
договір позики має бути укладений у письмовій формі,  рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження того,
що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця
або були одержані у

меншій
кількості ніж встановлено договором.  Це
положення не застосовується до випадків,
коли договір був укладений під впливом обману,  насильства,
зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Оспорюючи
договір позики за його безгрошевістю,
відповідач ОСОБА_2 не надав суду відповідних допустимих доказів.

Виходячи
з суми позики 277880грн.,  що більш ніж у
десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян,  та вимог  ст. 1047 ЦК України,  договір
позики має бути укладений у письмовій формі,
яка сторонами додержана,  і відповідно рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження того,
що гроші насправді відповідачем від позивача не були одержані.

Відповідач
ОСОБА_2 будь-яких письмових доказів,  які
б підтверджували те,  що гроші насправді
ним від позивача не були одержані,  суду
не надав,  клопотав лише про виклик та
допит в якості свідка ОСОБА_7

Допитаний
в судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_7  підтвердив,  що ОСОБА_5 йому гроші без застави не
давав,  а тому він звернувся до
ОСОБА_2,  який погодився позичити для
нього гроші у ОСОБА_5 під заставу своєї квартири. Він же підтвердив,  що після укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_2
договорів позики та іпотеки ОСОБА_5 в присутності ОСОБА_2 передав йому гроші.

Відповідач
ОСОБА_2 ці пояснення свідка підтвердив.

Зазначені
пояснення свідка ОСОБА_7  та відповідача
ОСОБА_2 спростовують доводи відповідача ОСОБА_2 про безгрошевість договору
позики,  укладеного між ним та ОСОБА_5 22
квітня 2004р. Та обставина,  що гроші за
договором позики зі згоди позичальника ОСОБА_2 та в його присутності взяв у
руки ОСОБА_7 ,  а не ОСОБА_2,  не
свідчить про його безгрошевість.

Посилання
відповідача ОСОБА_2 в підтвердження безгрошевості договору позики на договір
оренди обладнання для виробництва „поп-корну",  укладений між ним та ОСОБА_7  22 квітня 2004р.,  та розписку ОСОБА_7  від 22 квітня 2004р. про отримання від
ОСОБА_2 позики у сумі 50000 доларів США,
є неспроможними.

Зазначені
документи не підтверджують те,  що
відповідач ОСОБА_2 насправді не одержував гроші за договором позики від 22
квітня 2004р. В зазначених документах позивач ОСОБА_5 не зазначений,  так як не зазначений в договорі позики від 22
квітня 2004р. і громадянин ОСОБА_7

Відповідно
до  ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо
обставин,  які мають істотне значення
(частина перша  ст. 229 цього Кодексу),  такий правочин визнається судом недійсним.

Обман
має місце,  якщо сторона заперечує
наявність обставин,  які можуть
перешкодити вчиненню правочину,  або якщо
вона замовчує їх існування.

Відповідно
до частини 1  ст. 229 ЦК України
такими,  що мають істотне значення є
обставини щодо природи правочину,  прав
та обов'язків сторін,  таких властивостей
і якостей речі,  які значно знижують її
цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

В
апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2
посилається на те,  що його та
ОСОБА_1  обманув ОСОБА_7 ,  тобто особа яка не є стороною правочинів позики та
іпотеки.

Згідно
матеріалів справи ОСОБА_7  під час укладення договорів позики та іпотеки
представником позикодавця ОСОБА_5 не був.

Посилання
відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду на те,  що його обманув ОСОБА_5,  який в червні 2004р. сказав,  що ОСОБА_7  з ним повністю розрахувався,  не заслуговує на увагу. Для визнання
правочину недійсним обман повинен мати місце під час укладення договору,  а не на стадії його виконання.

Враховуючи
викладене,  підстав для застосування  ст. 230 ЦК
України для визнання договорів позики та іпотеки недійсними немає.

Оскільки
відповідач за основним позовом ОСОБА_2 не надав суду належних допустимих
доказів про безгрошевість договору позики,
не довів разом з ОСОБА_1
недійсність договорів позики та іпотеки,
як укладених під впливом обману,
суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення суми
позики у розмірі 277880грн. з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

Відповідно
до п.5 договору позики від 22 квітня 2004р. якщо позичальник своєчасно не
повернув суму позики,  він зобов'язаний
сплатити 1% пені від несплаченої грошової суми за кожний день прострочення.

Зазначена
умова договору відповідає вимогам  ст.
611 ЦК України,  згідно якої у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки,  встановлені
договором або законом,  зокрема: 3)
сплата неустойки.

Враховуючи
викладене,  висновок суду про стягнення з
відповідача ОСОБА_2 на користь позивача пені,
встановленої договором,
відповідає вимогам закону.

Стягуючи
пеню,  суд правильно виходив з вимог п.1
частини 2  ст. 258 ЦК України,  згідно якої до вимог про стягнення пені
застосовується позовна давність в один рік,
про застосування якої просив відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
суду першої інстанції.

Розмір
пені,  стягнутої судом на користь
позивача,  відповідає умовам договору та
вимогам закону (227880грн.х1%=2278грн.х365днів=831762грн.).

Доводи
представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_4 про те,  що умови договору позики про сплату пені є
кабальними,  не спростовують висновків
суду,  оскільки відповідно до  ст. 3 ЦК
України свобода договору є однією з загальних засад цивільного
законодавства.

Відповідно
до  ст. 627 ЦК України
відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору та
визначенні умов договору.

Відповідно до п.3  ст. 6 ЦК України сторони
в договорі можуть відступити

навіть від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої
відносини на

власний розсуд.

Відповідно
до  ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Доводи
представника відповідача ОСОБА_2 та позивачів за зустрічним позовом
ОСОБА_2,  ОСОБА_1  - адвоката ОСОБА_4 про те,  що договори позики та іпотеки є
недійсними,  оскільки дружина ОСОБА_2 -
ОСОБА_1  відповідно до  ст. 65 частини З СК України не давала
письмової згоди на їх укладення,  також
не спростовують висновків суду.

Що
стосується договору іпотеки,  то він
посвідчений нотаріально та укладений з письмової згоди дружини ОСОБА_2 -
ОСОБА_1 ,  яка також засвідчена
нотаріально 22 квітня 2004р.,  а тому в
силу закону договір іпотеки,  укладений
22 квітня 2004р.між ОСОБА_5 та ОСОБА_2,
не є нікчемним.

Що
стосується договору позики,  то відсутність
простої письмової згоди ОСОБА_1  на його
укладення,  не є підставою вважати його в
силу закону нікчемним.

Відповідно
до частини 3  ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину не встановлена законом,
але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його

дійсність
на підставах,  встановлених законом,  такий правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

На
теперішній час в установленому законом порядку ОСОБА_1  договори позики та іпотеки на підставі
частини 3  ст. 65 СК України за
відсутністю її письмової згоди на їх укладення не оспорювалися і рішення суду
про визнання їх недійсними з цих підстав відсутнє.

По цій
справі позовні вимоги про визгіання договорів позики та іпотеки недійсними в
зв'язку з недотриманням вимог частини 3
ст. 65 СК України ОСОБА_1  також
не заявлялися і відповідно до  ст.
11,   ст. 303 частини 1 ЦПК України
апеляційний суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог і дати правовий
висновок з цього питання.

Відповідно
до  ст.
11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями
фізичних чи юридичних осіб,  поданими
відповідно до цього Кодексу,  в межах
заявлених ними вимог.

Відповідно
до частини 1  ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог,  заявлених у суді першої
інстанції.

Доводи
адвоката ОСОБА_4 про те,  що доповнення
до позовної заяви ОСОБА_5 в установленому законом порядку не зареєстровані і
відсутня відмітка про їх вручення відповідачу ОСОБА_2,  що суд прийняв позовну заяву ОСОБА_5 без
сплати судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи,  також не спростовують висновки
суду і не дають підстав для скасування рішення суду,  оскільки це не призвело до неправильного
вирішення справи. Доповнення до позовної заяви представником позивача
надавалися суду безпосередньо у судовому засіданні та вручалися відповідачу
ОСОБА_2 про що свідчить технічний запис судового засідання. При ухваленні
рішення суд вирішив питання про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь
держави судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи.

Доводи
адвоката ОСОБА_4 про те,  що суд першої інстанції
ухвалив рішення на підставі документів,
які належним чином не засвідчені,
також не спростовують висновки суду і не дають підстав для скасування
рішення суду. В судовому засіданні апеляційним судом перевірена відповідність
копій договорів позики та іпотеки,  що
знаходяться в матеріалах справи,  їх
оригіналам,  розбіжностей не встановлено.

Доводи
відповідача ОСОБА_2 про те,  що суд
розглянув не всі вимоги,  є
необгрунтованими.

Судом
першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_5 та зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_2,  ОСОБА_1  розглянуті відповідно до  ст. 11 ЦПК України в межах заявлених ними
вимог.

ОСОБА_5
позов заявлявся лише до відповідача ОСОБА_2 і саме з нього суд стягнув належні
позивачу суми за договором позики. Будь-які позовні вимоги до ОСОБА_1  позивачем ОСОБА_5 не заявлялися.

Зустрічний
позов ОСОБА_1  та ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про
визнання недійсними договорів позики та іпотеки судом також розглянутий.

Суд
першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи,  дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та процесуального права,  підстав для скасування або зміни рішення суду
в межах доводів апеляційної скарги не має,
доводи апеляційної скарги необгрунтовані і не спростовують висновків
суду,  тому відповідно до частини 1  ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга
підлягає відхиленню,  а рішення суду
залишенню без змін.

Керуючись  ст. 307,
ст. 308,   ст. 314,   ст. 315 ЦПК України,  апеляційний суд,  -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу відповідача за основним позовом ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Ворошиловського районного суду м. Донецька від 25 жовтня 2007р. залишити без
змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала
може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.