Справа № 22-6868                                                                      Головуючий у 1 -ій інстанції - Кушнір С.І.
Доповідач                         -Карпенко С.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

5 листопада
2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
міста Києва в складі: головуючого - судді
Карпенко С.О.

суддів Котули
Л.Г., Наумчука М.І.,

при секретарі           Кузнєцовій
З.В.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу

за апеляційною
скаргою ОСОБА_1

на рішення
Солом'янського районного суду міста Києва від 25 травня 2007 року

в справі за
позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_5,
ОСОБА_3,

ОСОБА_6,

треті особи
приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу

Федоришин Олег
Петрович та Плохута Борис Петрович,

про визнання
недійсним договорів купівлі-продажу квартири,

встановила:

Рішенням
Солом'янського районного суду м. Києва від 25.05.07 року позов ОСОБА_1
задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі продажу квартири
АДРЕСА_1 від 25.07.01 року, укладений між ОСОБА_5, в інтересах якого діяв
ОСОБА_7, та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського
нотаріального округу Федоришиним О.П.

Визнано
недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.04.02 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу Плохутою Б.П.

Зобов'язано
ОСОБА_6 повернути ОСОБА_3 спірну квартиру, а ОСОБА_3 -повернути ОСОБА_6 12 000
грн.

Зобов'язано
ОСОБА_3 повернути ОСОБА_5 спірну квартиру, а ОСОБА_5 - повернути  ОСОБА_3 16 000 грн.

Стягнуто з
ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 по 93,33 грн. державного мита з
кожного.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить рішення Солом'янського районного суду міста Києва
змінити і визнати оспорювані договори про відчуження квартири АДРЕСА_1 мнимими
на підставі ч.І ст. 58 ЦК
України в редакції

2

1963 року. Посилається на те, що висновки суду щодо всіх
обставин справи, які вказують на те, що спірні угоди укладені лише про людське
око, є неповними і через це судом порушено норми матеріального права.

Колегія суддів,
перевіривши законність та обгрунтованість -рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та в межах позовних вимог, заявлених у суді
першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Як встановлено
судом, 04.10.87 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який 18.06.02
року розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 18.06.02
року.

09.02.93 року за
договором купівлі-продажу, посвідченим 12-ю Київською державною нотаріальною
конторою, на ім'я ОСОБА_5 у ОСОБА_8
придбано квартиру АДРЕСА_1.

18.07.01   року ОСОБА_5
видав ОСОБА_7 довіреність, якою уповноважив його

продати
вказану квартиру.

25.07.'01 року
ОСОБА_7, діючи в інтересах ОСОБА_5, уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 за 16 000 грн, які цокупець сплатив продавцеві до підписання
договору.

03.04.02 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу

цієї ж
квартири, за яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_6 купила вищезазначену квартиру

за 12
000 грн., які продавець одержав повністю від покупця до підписання договору.

Суд першої
інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що спірна квартира є
спільною сумісною власністю подружжя, на відчуження якої ОСОБА_1 письмової
згоди не давала, тому така угода не відповідає вимогам закону і має бути
визнана недійсною із застосування відповідних наслідків; мнимість угод
позивачем не доведена.

Такі висновки суду є правильними, враховуючи наступне.

Відповідно до
ст.48 ЦК України
(1963 p.),
яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, недійсною є та угода,
що не відповідає вимогам закону.

По недійсній
угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за
угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його
вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до
ст. 58 ЦК України
(1963 р.) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити
юридичні наслідки (мнима угода).

Відповідно до
ст.ст.22, 23 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Подружжя
користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших
поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за
спільною згодою.

При укладенні
угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для
укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

При розгляді справи
безспірно встановлено, що при укладенні угоди від 25.07.01 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 про відчуження спірної квартири позивачка не давала письмової згоди на
відчуження спірного нерухомого майна, тому суд першої інстанції правильно визнав, що вищезазначена угода не
відповідає вимогам закону, а тому є недійсною, і застосував до неї
правові наслідки недійсності угоди, визначені ч.2 ст.48 ЦК України (1963 p.): поклав на
учасників угоди обов'язок повернути один одному все одержане за договором.

Так як ОСОБА_3
не набув права власності на спірну квартиру, суд правильно визнав недійсною
угоду, укладену 03.04.02 року між ним та ОСОБА_6 і застосував відповідні
наслідки недійсності угоди.

За таких
обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції
постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, на
підставі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження
наявних у справі доказів,

3

висновки якого доводами апеляційної
скарги не спростовані. Тому підстав для зміни такого рішення і задоволення
апеляційної скарги немає.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на
підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки позивач не надала належних і допустимих
доказів на підтвердження вимог в частині визнання оспорюваних угод мнимими, суд
правильно відмовив їй у задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Солом'янського районного суду міста Києва від 25 травня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двох
місяців з дня набрання законної сили до Верховного Суду України шляхом подання
до цього суду касаційної скарги.