Справа № 22-ц-1122/2007 рік                                         Головуючий
у 1 інстанції Дзюба М. В.
Категорія  26                                                                           Суддя-доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25
грудня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного
суду Донецької області в складі:

головуючого
Ігнатоля Т.Г.

суддів
Козлова О.М. ,  Кочегарової Л.М.

при
секретарі Лепеха А. С.  розглянувши у
судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою,  що втратила право
користування жилим приміщенням,  визнання
права власності на квартиру,  за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
Виконкому Маріупольської міської ради про визнання недійсним
ордеру,  свідоцтва про право власності на
квартиру,  заповіту,  свідоцтва про право на спадщину за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 16 жовтня
2007 року,

встановила:

У жовтні
2002 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання
недійсними свідоцтва про право власності від 9 січня 2002 року на ім'я ОСОБА_3 та свідоцтва про
право на спадкування від 26 січня 2002 року,
виданого ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1. В наступному позивач доповнив
свої вимоги і просив визнати недійсним ордер на квартиру та заповіт від імені
ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_1

У жовтні
2007 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов про визнання ОСОБА_2
таким,  що втратив право користування
жилим приміщенням та просила про визнання за нею права власності на зазначену
квартиру.

Рішенням
Приморського районного суду М. Маріуполя від 16 жовтня 2007 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволені і визнані недійсними: ордер № 435  від 30 червня
1982 року на квартиру АДРЕСА_1,
виданий на ім'я ОСОБА_3; -
заповіт від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_1,  посвідчений 29 серпня 2000 року Другою
маріупольською нотаріальною контрою;

свідоцтво про
право власності № 4 від 9 січня 2002 року на зазначену квартиру   на ім'я ОСОБА_3;

свідоцтво про
право власності на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_1,  видане 26 січня 2002 року Другою
маріупольською нотаріальною конторою.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати і справу направити на
новий розгляд,  посилаючись на
невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального
і процесуального права.

2

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення ОСОБА_1 та
її представника ОСОБА_5,  заперечення
проти скарги ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6,  вислухавши думку представника ЖБК "Прибій"
Волошиної М. Г.,  перевіривши законність
і обгрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції,  колегія суддів
вважає,  що скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом
встановлено і це підтверджується матеріалами справи,  що 21 червня 1965 року в ЖБК
"Прибій" ОСОБА_2 було видано ордер на двокімнатну кооперативну
квартиру АДРЕСА_1. Членами сім"ї ОСОБА_2 були зазначені його мати ОСОБА_4
та батько ОСОБА_3 В 1968 року ОСОБА_2 виїхав з М. Маріуполя на навчання до
Росії,  де і залишився проживати до
теперішнього часу. Пайові внески на квартиру були повністю внесені в 1979 році.

На
підставі заяви ОСОБА_2 від 24 липня 1980 року про переоформлення паю в ЖБК та
заяви ОСОБА_3 від 4 жовтня 1980 року про прийняття до членів ЖБК,  ОСОБА_2 було виключено з числа членів
ЖБК,  а ОСОБА_3,  на підставі рішення загальних зборів ЖБК від
21 січня 1981 року,  прийнято до членів
кооперативу. У червні 1982 року ОСОБА_3 було видано ордер на спірну квартиру.

Згідно з
висновком почеркознавчої експертизи від 20 квітня 2007 року,  рукописний текст заяв та підписи від імені
ОСОБА_2 про вихід з ЖБК та в заяві від імені ОСОБА_3 про прийняття до ЖБК,  виконані не зазначеними особами,  а ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1
мати ОСОБА_2 - ОСОБА_7,  померла і в
квартирі залишився проживати ОСОБА_3,
який в 1997 році одружився з ОСОБА_1,
вселив її до квартири та зареєстрував за даною адресою.

В            серпні 2000 року ОСОБА_3
залишив заповіт на ім"я ОСОБА_1 на

своє майно,  а  ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

31
серпня 2001 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на спірну
квартиру.

9             січня 2002 року
Маріупольською міською радою було видано свідоцтво про

право власності на зазначену квартиру
на ім"я ОСОБА_3

26 січня
2002 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після
смерті ОСОБА_3

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2,  суд першої
інстанції виходив з того,  що він є
єдиним власником спірної квартири,  що
він неправильно був виключений з членів ЖБК "Прибій" ,  що ОСОБА_3 незаконно став членом ЖБК і
отримав ордер на спірну квартиру,  а в
подальшому розпорядився нею,  як своєю
власністю,  а тому позовні вимоги ОСОБА_1
про визнання права власності на частку квартири є необгрунтованими.

З
висновками суду погодитися не можна,
оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та нормам
матеріального права.

Згідно  ст. 17 Закону України „Про
власність",  яка діяла на час
виникнення спору,  майно придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,  є
спільною сумісною власністю,  якщо інше
не встановлено письмовою згодою між ними.

3

Виходячи
з роз'яснень,  викладених в п.6-1
постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18 вересня 1987 року „Про
практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи
",  при внесенні паю в ЖБК за
рахунок коштів,  одержаних внаслідок
сумісної праці сім'ї члена кооперативу,
паєнагромадження,  а після повного
внесення паю - квартира,  є спільною
сумісною власністю членів сім'ї,  якщо
інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші
особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати
лише на відшкодування членом кооперативу коштів,  наданих йому для внесення паю.

З
матеріалів справи та пояснень ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду
вбачається,  що на час його вступу в члени
ЖБК,  він,  мати та батько працювали,  мали постійний заробіток і перший внесок на
придбання квартири було ними зроблено за сумісні кошти. Коли він виїхав з М.
Маріуполя на навчання,  батьки залишилися
проживати в квартирі,  вносили пайові
внески за рахунок власних коштів та грошей,
які він пересилав їм з Росії. З повідомлень матері йому стало
відомо,  що пай повністю сплачено в 1979
році (а.с. 35-39).

Відповідно
до ч.1  ст. 61 ЦПК України
обставини,  визнані сторонами та іншими
особами,  які беруть участь у
справі,  не підлягають доказуванню.

З
урахуванням зазначених обставин,
висновок суду про те,  що тільки
ОСОБА_2 мав право власності на квартиру,
як член ЖБК,  є
необгрунтованим.  Колегія суддів,  вважає,
що ОСОБА_3,  який вселився до
квартири на підставі ордеру,  як член
сім"ї члена кооперативу,  який
приймав участь у виплаті пайових внесків,
набув права власності на частку зазначеної квартири не на підставі
вступу в члени ЖБК,  а на іншій правовій
підставі і тому мав право на розпорядження своєю часткою.

Таким
чином,  на час прийняття Закону України
"Про власність" спірна квартира була спільною власністю ОСОБА_2,  ОСОБА_7
і ОСОБА_3,  оскільки інше не було
встановлено письмовою угодою між ними і кожен з них мав право на 13 частку
квартири.

Після
смерті ОСОБА_7  спадщину прийняли її син
- ОСОБА_2,  як власник частки квартири та
чоловік ОСОБА_3,  який постійно проживав
із спадкодавцем,        а тому     їх
частки     в     квартирі
стали рівними     - по   12
частини

(13:2=16+13=12).

За таких
обставин,  ОСОБА_3 мав право
розпоряджатися тільки своєю часткою в квартирі,
а тому його заповіт від 29 серпня 2000 року,  свідоцтво про право власності на його
ім"я від 9 січня 2002 року та свідоцтво про право власності на спадщину на
ім"я ОСОБА_1 від 26 січня 2002 року слід визнати частково недійсними.

Враховуючи,  що колегія суддів дійшла висновку про
наявність права ОСОБА_3 на частку спірної квартири,  то підлягають частковому задоволенню позовні
вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на квартиру в порядку
спадкування.

Оскільки
частка ОСОБА_3 в спірній квартирі після смерті ОСОБА_7  становила -12 частки,  то і за ОСОБА_1 визнається право власності на
цю частку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3

Рішення
суду в частині визнання ордеру на ім"я ОСОБА_3 недійсним є
обгрунтованим,  оскільки,  як вбачається з матеріалів справи,  підстав для виключення ОСОБА_2 з членів ЖБК
не було.

4

Відповідає
вимогам закону і рішення суду про відмову ОСОБА_1 у визнанні ОСОБА_2
таким,  що втратив право користування
жилим приміщенням.

Керуючись  ст.
ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила :

апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Приморського районного суду М. Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2007
року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними
заповіту від імені ОСОБА_3,  свідоцтва
про право власності від 9 січня 2002 року на ім'я ОСОБА_3 та свідоцтва про
право власності на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_1 від 26 січня 2002 року
та в частині відмови ОСОБА_1 у позові про визнання права власності на квартиру
АДРЕСА_1 скасувати.

Позовні
вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково і визнати частково недійсним в 12
частині:

заповіт від
імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_1,
посвідчений 29 серпня

2000 року Другою
маріупольською нотаріальною контрою;

свідоцтво про
право власності № 4 від 9 січня 2002 року на зазначену квартиру    на

ім'я
ОСОБА_3,  видане Маріупольською міською
радою;

свідоцтво про
право власності на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_1,  видане

26 січня 2002
року Другою маріупольською нотаріальною конторою.

Позовні
вимоги ОСОБА_1 3адовольнити частково і визнати за нею право власності   на 12 частину квартири АДРЕСА_1.

В решті частини
рішення залишити без змін.

Стягнути
з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 7 грн. 92 коп. на
розрахунковий рахунок № 0052 одержувач Місцевий бюджет Жовтневий
район МФО 834016
код платежу 22090100 ОКПО 34686694 банк одержувача ГУ ДКУ у Донецькій
області.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом
двох місяців з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної інстанції.