У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 квітня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Яреми
А.Г.,

суддів:

Левченка
Є.Ф.,

Лихути  Л.М.,

Охрімчук
Л.І.,

Сеніна
Ю.Л.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та
Другої Кіровоградської Державної нотаріальної контори про встановлення факту
прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину частково
недійсним, визнання права власності на частину будинку і його поділ, визначення
порядку користування земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини, стягнення витрат на
поховання і комунальні платежі та за виконані ремонтні роботи, за касаційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12
листопада 2002 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 11
червня 2003 року,

в с т а н о в и л а
:

У вересні 1997 р. ОСОБА_1 звернулася в суд із названим позовом.

Просила встановити, що рідний брат відповідача, а  її батько ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і
спадкоємицею якого вона є,  прийняв  спадщину
після  смерті ОСОБА_4, його
матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а також після смерті ОСОБА_5, його батька,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, шляхом вступу у володіння спадковим майном.

Також просила визнати частково недійсним свідоцтво про право  на спадщину за законом, видане 18.04.1997 р.
Другою Кіровоградською державною нотаріальною
конторою   на   ім'я ОСОБА_2
на  спадковий  будинок АДРЕСА_1, визнати за нею право
власності в порядку спадкування на 5/8 частин цього будинку з виділом її частки
в натурі, а також визначити порядок користування присадибною земельною ділянкою.

У лютому 1999 р. ОСОБА_2 пред'явив зустрічний позов, в якому просив
встановити факт прийняття ним спадщини після смерті матері ОСОБА_4 шляхом
вступу у володіння спадковим майном.

У травні 2000 р. ОСОБА_2 доповнив свої вимоги і просив стягнути з                    ОСОБА_1 на його користь
частину понесених ним витрат на поховання ОСОБА_5, сплачену ним заборгованість
по комунальних платежах, а також виключити зі складу спадкового майна вартість
виконаних ним в будинку ремонтних робіт.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від            12.11.2002 р., залишеним без зміни
ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11.06.2003 р., первісний
позов задоволено частково, а зустрічний позов задоволено у повному обсязі:
встановлено факт прийняття спадщини батьком позивачки ОСОБА_3 після смерті
ОСОБА_4 на 1/6 частину спірного будинку та після смерті ОСОБА_5 - на 1/3
частину цього будинку; встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті
ОСОБА_4 з визнанням за ним права власності на 1/6 частину спадкового будинку;
за ОСОБА_1 визнано право власності на ½ частину спірного
будинку; визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом,
видане Другою Державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 на
1/3 частину; з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 10419 грн. грошової
компенсації за належну їй ½ частину будинку  із
залишенням  йому  в
натурі спірного будинку. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 559 грн.
витрат на поховання, 308,5 грн. - на погашення боргу за комунальні послуги,
1249 грн. - за проведений ремонт, а також 100 грн. судових витрат.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_2 посилається на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень та
направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

Задовольняючи в повному обсязі зустрічний позов та частково первісний
позов, місцевий суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що кожний із сторін в порядку спадкування має право на ½ частину спірного будинку, поділ якого в натурі є неможливим.

Однак висновки судів
щодо обставин справи зроблені з порушенням норм процесуального права, які
призвели до неправильного вирішення справи.

Так,  Пленум Верховного Суду
України  в пунктах 6 і 7 своєї постанови від 4.10.1991 р. № 7 “Про
практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної
власності громадян на жилий будинок” роз'яснив, що при
неможливості  виділу  частки
будинку   в   натурі
або встановлення порядку
користування ним,  власнику,  що виділяється, за його
згодою присуджується грошова компенсація. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам
спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину
будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ
технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з
врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим
стосовно до ст.119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової  компенсації учаснику спільної власності,
частка якого зменшилась.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно висновків
проведених в справі судово-будівельних експертиз поділ спірного будинку в
натурі є технічно можливим.

Визнавши за позивачкою право
власності на ½ частину спірного будинку, суд першої інстанції не
зазначив, чи була згода позивачки на присудження їй грошової компенсації за
належну їй частину будинку та безпідставно стягнув з ОСОБА_2 на її користь
грошову компенсацію вартості половини будинку, не визнавши за ним права власності
на весь будинок.

Зробивши висновок, що ОСОБА_2 має право власності на 1/6 частину спадкового
будинку після
смерті ОСОБА_4 та визнавши частково недійсним в 1/3 частині свідоцтво
про право на спадщину за законом, видане йому Другою Державною
нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_5, місцевий суд допустив суперечливі висновки, оскільки в мотивувальній
частині рішення зазначив, що відповідач за цим свідоцтвом має право саме на 1/3
частину спадщини після смерті батька та на ½ частину всього будинку.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, на зазначені
порушення закону уваги не звернув.

Крім того, з протоколу
судового засідання апеляційного суду від              11.06.2003 р. вбачається, що
ОСОБА_2 пояснив причину відсутності позивачки в судовому засіданні настанням її
смерті.

Відповідно до п. 1 ст. 221 ЦПК України 1963 року, що діяв на час вирішення
справи, суд зобов'язаний зупинити провадження в справі у випадку смерті
громадянина, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво.

Апеляційний суд факт смерті
позивачки не перевірив та не вирішив питання щодо зупинення провадження у
справі, адже спірні правовідносини допускають правонаступництво.

За таких обставин, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав ст.
338 ЦПК України.

Керуючись  ст.ст.
336,  338   ЦПК
України,  колегія  суддів
Судової  палати   у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу
ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 листопада 2002
року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 червня 2003
року скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий

А.Г.
Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М.
Лихута

Л.І.  Охрімчук

Ю.Л. Сенін