УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2007р.                                                                        м.  Івано-Франківськ

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області
в складі:

головуючої                                                        Беркій
О.Ю.,

суддів:                                                                Проскурніцького
П.І.,  Бойчука І.В.,

секретаря                                                           Довжинської
Н.Б.,

адвокатів                                                           ОСОБА_1,  ОСОБА_2 ,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання особи такою,  яка втратила право
користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
визнання права користування жилим приміщенням та усунення перешкод в його
користуванні,  з участю: апелянта
ОСОБА_3,  відповідача ОСОБА_4,

встановила:

У
вересні 2007 року
ОСОБА_3 звернулася в суд з зазначеним позовом,
посилаючись на те,  що згідно
свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 6.07.1999р. їй належить
будинковолодіння АДРЕСА_1.
Посилаючись на те,  що відповідач в 2001 році перейшов
проживати до дружини і в будинку не проживає,
просила відповідно до  ст.  405
ЦК України визнати його таким,  що втратив
право користування будинком.

ОСОБА_4
в процесі розгляду справи звернувся в суд з зустрічним позовом,  посилаючись на те,  що він дійсно перейшов проживати до
дружини,  однак майже кожен день

Справа
№22-ц-1485/2007р.                                Головуючий
у 1 інстанції
Дузінкевич І.М.

Категорія
29                                                        Доповідач
Беркій О.Ю.

приїжджає
і ночує в спірному будинку,  періодично
сплачує комунальні платежі,  знятися з
реєстрації він немає куди. Оскільки ОСОБА_3 почала перешкоджати йому у
користуванні будинком,  просив
зобов'язати її не чинити перешкод в користуванні житловим приміщенням та
відповідно до  ст.  64
ЖК України визнати за ним право користування даним приміщенням.

Рішенням
Тисменицького районного суду від 22
жовтня 2007 року в
позові ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 таким,
що втратив право користування жилим приміщенням,  відмовлено.

Позов
ОСОБА_4 задоволено,  визнано за ним право
користування жилим приміщенням АДРЕСА_1 та
зобов'язано ОСОБА_3 не чинити йому перешкод в користуванні житлом.

В
апеляційній скарзі на зазначене рішення ОСОБА_3 посилається на те,  що рішення прийнято судом з порушенням норм
матеріального та процесуального права. Так,
судом не було враховано,  що
ОСОБА_4 втратив право на житло,  оскільки
більше шести років не проживає за місцем реєстрації і не оплачує регулярно
комунальні послуги. Представлені квитанції по оплаті за комунальні послуги
свідчать про те,  що будинком майже ніхто
не користується.

Не
знайшла підтвердження в судовому засіданні та обставина,  що ОСОБА_4 чиняться перешкоди в користуванні
будинком.

Просить
рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення,  яким задовільнити її вимоги.

В
судовому засіданні ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримала по
вищенаведених мотивах.

ОСОБА_4
апеляційну скаргу заперечив,  посилаючись
на її безпідставність.

Вислухавши
доповідача,  пояснення сторін,  перевіривши письмові матеріали справи,  колегія суддів приходить до висновку,  що апеляційна скарга до задоволення не
підлягає.

З
матеріалів справи вбачається,  що ОСОБА_3
на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. В даному
будинку з грудня 1991 року
зареєстрований ОСОБА_4 (брат позивачки).

За
змістом  ст.  405
ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом
у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік,  якщо інше не встановлено домовленістю між ним
і власником житла або законом.

Судом
першої інстанції на підставі зібраних по справі доказів встановлено,  що в спірному будинку ОСОБА_4 періодично
проживає,  там знаходяться його речі,  він бере участь у витратах по утриманню
будинку,  разом з дружиною та дитиною
приїжджають на

вихідні дні.

За
наведених обставин суд прийшов до правильного висновку,  що ОСОБА_3 не доведено того,  що ОСОБА_4 понад рік без поважних причин
відсутній в спірному будинку,  а тому
відсутні правові підстави для визнання його таким,  що втратив право на користування житловим
приміщенням з підстав,  передбачених  ст.  405 ЦК України.

Посилання
апелянтки на те,  що нею не чиняться
перешкоди в користуванні будинком не заслуговують на увагу,  оскільки в апеляційному суді нею було
підтверджено що в будинку нею зроблено ремонт і кожна кімната закрита на ключ.

Не
заслуговують на увагу і доводи ОСОБА_5
про те,  що саме ОСОБА_4 чиняться
їй перешкоди в користуванні будинком у зв'язку з чим вона немає змоги
користуватися будинком,  оскільки з
змісту позовних вимог ОСОБА_3,  яка не
змінювала предмет спору вбачається,  що
вона не посилається щодо звільнення ОСОБА_4 спірного будинку з підстав,  передбачених
ст.  168 ЖК України,  а з підстав передбачених  ст.  405 ЦК України.

За
змістом ч.3  ст.  303 ЦПК України
апеляційний суд не вправі досліджувати докази,
які були судом першої інстанції дослідженні з дотриманням встановленого
порядку.

Колегія
суддів вважає,  що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні обставини справи та дана їм вірна правова
оцінка,  оскаржуване рішення постановлене
з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи
апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду,  викладених в оскаржуваному рішенні,  тому задоволенню не підлягають.

Керуючись  ст.
ст.  307,
308,  313-315,  317 ЦПК України,  колегія суддів,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення
Тисменицького районного суду від 22
жовтня 2007 року
залишити без зміни.

Ухвала
набирає законної сили з часу проголошення,
однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з часу набрання законної сили.