ЯЛТИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
м е н е м   У к р а ї н и
“7” лютого 2007 року                         Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим
у складі: головуючого, судді
представника позивача
заочно розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим цивільну справу за позовною заявою Товариства з
обмеженою відповідальністю „Стемаліт” до ОСОБА_1, ОСОБА_2, за участю третіх
осіб, які не заявляють самостійних вимог, Ялтинської міської ради, Дочірнього
підприємства „Пансіонат з лікування „Зоря” Закритого акціонерного товариства
„Укрпрофздравниця”, Закритого акціонерного товариства „Укрпрофздравниця” про
визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку,
договору купівлі-продажу земельної ділянки, застосування наслідків недійсності
Позивач звернувся до Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим з
зазначеним позовом в порядку процесуальних вимог цивільного судочинства і
просить суд:
недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії КМ №
100194, виданий ОСОБА_2 на підставі Рішення 14-ої сесії 24 скликання Ялтинської
міської ради № 72 від 6 серпня 2003 року;
недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0100 га від 28
вересня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 за № 1360 і укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2;
застосування наслідків недійсності правочину стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 сплачену грошову суму згідно зазначеного договору;
недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії КМ 132312,
виданий ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від  28 вересня 2004 року.
вимоги обґрунтовуються тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю
„Стемаліт” на підставі договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу
Дочірнього підприємства „Пансіонат з лікуванням „Зоря” від 30 квітня 2004 року
і Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії
І-КМ № 003969. є законним користувачем земельної ділянки площею 6.86 га, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Земельна ділянка площею 0.0100 га була протиправно вилучена з
користування позивача і передана у власність відповідача ОСОБА_2 на підставі
Державного акту на право власності на земельну ділянку  серії КМ № 100194, виданого на підставі
Рішення 14-ої сесії 24 скликання Ялтинської міської ради № 72 від 6 серпня 2003
року.   У подальшому 28 вересня 2004 року
ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки з ОСОБА_1, на
підставі чого відповідач ОСОБА_1 одержав Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії КМ № 132312.

Безпідставність
і протиправність рішень Ялтинської міської ради щодо вилучення земельної
ділянки з користування позивача підтверджена судовими рішеннями і відповідно
визначає недійсність державних актів на право власності на земельну ділянку,
правочину купівлі-продажу земельної ділянки. За таких обставин, на думку
представника позивача, право користування земельною ділянкою, що належить
позивачу, порушується і  підлягає
поновленню, в тому числі, задоволенням позовної вимоги про реституцію.

Як на
правові підстави позову позивач водночас посилається на вимоги ст. ст. 215,
216, 387, 388 ЦК України, ст. 152 ЗК України.

Відповідачі,
їх представники, представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог,
у судове засідання не прибули, про дату, час і місце судового розгляду
повідомлені належним чином.

Відповідачі
надали заперечення проти позову, за змістом яких ними спростовуються твердження
позивача щодо неправомірності вилучення земельної ділянки, вчинення відносно
цього об'єкту нерухомого майна правочинів. Окремо відповідачами наголошується
на тому, що за сенсом матеріального закону вони являються добросовісними
набувачами і майно не може бути витребувано в них за жодних умов.

За таких обставин, враховуючи, що представник позивача не заперечував проти
вирішення справи на підставі наявних у справі доказів за відсутності
відповідачів, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до
вимог ст. ст. 169 ч. 4, 224-227 ЦПК України.

Вислухавши представника позивача, заочно з'ясувавши обставини справи та
дослідивши відповідні докази, суд дійшов висновку, що позов не ґрунтується на
вимогах закону і задоволенню не підлягає.

Вирішуючи  спір, суд виходив з такого.

За
змістом ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд здійснює цивільне судочинство на засадах
змагальності сторін, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в
межах заявлених ними вимог і на підставі доказів осіб, які беруть участь у
справі.

Рішенням 14-ої сесії 24 скликання Ялтинської міської ради № 72 від 6 серпня
2003 року на підставі згоди на вилучення частини земельної ділянки, припинено
пансіонату з лікуванням „Зоря” право постійного користування земельною ділянкою
площею 0.1100 га, за адресою: АДРЕСА_1. Вилучену земельну ділянку приєднано до
земель запасу Ялтинської міської ради, відповідні зміни внесені до Державного
акту на право постійного користування землею І-КМ № 003969 від 27 листопада
1998 року. Згідно цього ж рішення затверджений проект відведення земельної
ділянки площею 0.0100 га, розташованої біля автостоянки пансіонату „Зоря” за
адресою АДРЕСА_1, яку передано у власність ОСОБА_2 для будівництва і
обслуговування індивідуального гаража.

На підставі зазначеного рішення Ялтинської міської ради ОСОБА_2 був
одержаний Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії КМ №
100194, за яким ОСОБА_2 вважався власником земельної ділянки площею 0.0100 га,
розташованої біля автостоянки пансіонату „Зоря” за адресою АДРЕСА_1.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 вересня 2004 року
ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив зазначену земельну ділянку, і на підставі цього
договору ОСОБА_1 був одержаний Державний акт на право власності на земельну
ділянку Серії КМ № 132312. Документів, які б підтверджували, що на момент
розгляду справи у суді ОСОБА_1 не являється власником земельної ділянки площею
0.0100 га, розташованої біля автостоянки пансіонату „Зоря” за адресою:
АДРЕСА_1, не надано.

Товариство з обмеженою відповідальністю „Стемаліт” за договором
купівлі-продажу від 30 квітня 2004 року, укладеним з ЗАТ Лікувально-оздоровчі
заклади профспілок  України
„Укрпрофздравниця”, набуло право власності на цілісний майновий комплекс -
дочірнє підприємство „Пансіонат з лікуванням „Зоря”, вважається
правонаступником усіх його прав та обов'язків. Проте, суд зважаючи на те, що відповідно
до статті 92 Земельного кодексу України права постійного користування земельною
ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише
підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної
власності, твердження представників позивача стосовно того, що ТОВ „Стемаліт”
набуло право постійного користування земельною ділянкою чи право орендаря
земельної ділянки, набувши право на цілісний майновий комплекс, безпідставні.

Товариством з обмеженою відповідальністю „Стемаліт” не надано документа, що
посвідчує право власності,  право
постійного користування земельною ділянкою або право оренди землі згідно
приписів статей 125, 126 ЗК України. Текст договору оренди земельної ділянки,
що підписаний секретарем Ялтинської міської ради і представником ТОВ
„Стемаліт”, за великим переконанням суду, вважатися таким документом не може,
оскільки у встановленому законом порядку не зареєстрований і підписаний 1
лютого 2006 року, тобто після виникнення права відповідачів на спірну земельну
ділянку, а отже є нікчемним і не має самого предмета правочину.

За таких обставин суд не може дійти висновку, що позивач ТОВ „Стемаліт”
набуло право власності чи користування спірною земельною ділянкою і відповідно
є предмет судового захисту. При цьому позивачем не ініціюється процедура
захисту охоронюваного законом цивільного інтересу, яким є прагнення до
користування конкретним матеріальним благом як простий легітимний дозвіл, що
опосередкований в об'єктивному праві, відповідних позовних вимог позивачем не
заявлялося, доводів не надавалося, а суд у відповідності до приписів ст. 11 ЦПК
України розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб, які беруть участь у справі.

Також суд не може залишити поза увагою те, що позивач, ігноруючи вимоги
статей 21, 328 ЦК України, не оспорює правомірність рішення Ялтинської міської
ради № 72 від 6 серпня 2003 року, згідно якого спірна земельна ділянка Пансіонату
„Зоря” була вилучена, приєднана до земель запасу Ялтинської міської ради і
передана у власність відповідача ОСОБА_2 Твердження щодо преюдиціального
встановлення неправомірності цього рішення органу місцевого самоврядування,
неспроможні, оскільки відповідні рішення господарських судів на момент
вирішення даної справи скасовані, що не могло не бути відомо представникам
позивача.

Враховуючи, що позивачем оспорюється не лише державний акт на право
власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 в порядку безоплатної
приватизації, але й наступні правочини, що потягли зміну власника земельної
ділянки, суд вважає за доцільне дослідити обставини добросовісності дій
відповідачів щодо укладення таких угод.

Відповідно до Цивільного кодексу України, особа, яка вважає, що її речові
права порушені, має можливість звернутися до суду як з позовом про визнання
відповідного правочину недійсним (ст. ст. 215-236 ЦК України), так й з позовом
про витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України).

Статтями 41, 42 Конституції України гарантується свобода економічної
діяльності, право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, а також визнання і захист власності, її охорона законом.

Зазначені права і свободи гарантуються і в якості основних, невідчужуваних
прав і свобод людини, реалізуються на підставі загальноправових засад юридичної
рівності, недопустимості позбавлення права власності, його недоторканності,
свободи договору, які визначають рівність, автономію волі і майнову самостійність
учасників цивільно-правових відносин, неприпустимість свавільного втручання
будь-кого у приватні справи, необхідність безперешкодного здійснення цивільних
прав, забезпечення поновлення порушених прав, їхнього судового захисту, які
проголошуються в тому числі й в статті 3 Цивільного кодексу України.

За сенсом наведених конституційно-правових норм, право володіння,
користування та розпорядження майном забезпечується не лише власникам, але й
іншім учасникам цивільного обороту. До числа таких майнових прав відносяться і
права добросовісних набувачів.

Зважаючи на те, що конституційні засади свободи економічної діяльності,
непорушності права власності визначають наявність належних гарантій
стабільності, передбачуваності і надійності цивільного обороту, законодавець,
здійснюючи у відповідності до ст. ст. 85, 92 Конституції України регулювання
правового режиму власності, повинен передбачити такі способи і механізми
реалізації майнових прав, які б забезпечували захист не лише власникам, але й
добросовісним набувачам як учасникам цивільного обороту. В противному випадку
для широкого кола добросовісних набувачів, які при укладенні правочинів
виявляють добру волю, розумно обачність та обережність, буде існувати ризик
неправомірної втрати майна, яке може бути витребувано в них в порядку
реституції.

Оскільки добросовісне набуття за змістом статті 387 ЦК України можливо лише
тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а у особи, яка не
мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, вчиненого з таким порушенням,
буде не двостороння реституція, а витребування майна із чужого незаконного
володіння. Тобто права особи, яка вважає себе власником майна чи його титульним
користувачем, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового механізму, встановленого у статті 215 ЦК
України. Такий захист можливий тільки задоволенням віндікаційного позову, якщо
до цього маються законні, передбачені статтями 387-390 ЦК України, підстави.

Позивачем заявлені позовні вимоги, за змістом яких він, зокрема, оспорює
правочин купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
наполягаючи на його недійсності у зв'язку з недодержанням вимог закону і
наголошуючи на тому, що ОСОБА_2 не мав права на відчуження спірної земельної
ділянки. Але такий позов, з огляду на вищевикладені правничі висновки і те, що
відповідачами порушується питання про добросовісне набуття права власності на
земельну ділянку, не є належним способом судового захисту. Більш того, зважаючи
на те, що земельна ділянка придбана в ОСОБА_2 за відплатним договором
купівлі-продажу, а набувач не знав, не міг знати, що продавець не мав права
його відчужувати, і не має підстав для таких висновків на момент розгляду
справи, не можуть також бути задоволені вимоги позивача, заявлені з підстав ст.
387 ЦК України, на яку в обґрунтування таких посилаються його представники.

За
таких обставин, заочно розглянувши справу, залучивши до участі у справі
осіб,  на права або обов'язки яких може
вплинути рішення в справі, ретельним чином дослідивши і оцінивши надані докази,
перевіривши обставини справи, суд дійшов висновку про безпідставність позову у
цілому.

На
підставі викладеного і керуючись ст. ст. 15, 16, 215, 216, 328, 387, 388 ЦК
України, ст. 152 ЗК України, 5, 10, 11, 15, 60, 61, 158 ч. 1, 179, 209, 212-215
Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У
задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою
відповідальністю „Стемаліт” до ОСОБА_1, ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог, Ялтинської міської ради, Дочірнього підприємства
„Пансіонат з лікування „Зоря” Закритого акціонерного товариства
„Укрпрофздравниця”, Закритого акціонерного товариства „Украпрофздравниця” про
визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку,
договору купівлі-продажу земельної ділянки, застосування наслідків недійсності
правочину - відмовити.

За
письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення, заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, в
порядку, передбаченому ст. ст. 228, 232 ЦПК України.

Роз'яснити,
що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що
відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з
поважних причин і докази, на які від посилається, мають істотне значення для
правильного вирішення справи.

В
апеляційному порядку за апеляційною скаргою відповідача заочне рішення  може бути переглянуто після розгляду заяви
про перегляд заочного рішення судом першої інстанції.

Заочне
рішення суду може бути також оскаржено позивачем у загальному апеляційному
порядку до Апеляційного суду Автономної Республіки Крим через Ялтинський
міський суд шляхом подачі в десятиденний
строк з наступного дня після його проголошення заяви про апеляційне
оскарження і поданням після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги або
в порядку ст. 295 ч. 4 ЦПК України.

Рішення
суду набирає законної сили в порядку та строки, що передбачені ст. ст. 223, 294
ЦПК України.

СУДДЯ -