Справа № 2207                                                          Головуючий
у 1 інстанції Кутья С.Д.
Категорія 41                                                                Доповідач
УХВАЛА Іменем України

12 квітня   2007 року       Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого
судді Лук'янової С.В. судців Олєйникової Л.С., Соломахи Л.І.

при секретарі
Стефановій І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу
за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ворошиловського районного
суду міста Донецька від 26 грудня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до колективного
підприємства „Художньо-мистецькі майстерні Донецької організації союзу
художників України" про стягнення заробітної плати і відшкодування
моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача і його
представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи і доводи
апеляційної скарги, апеляційний   суд

встановив:

У травні 2005 року позивач звернувся в суд з вказаним позовом, в
обґрунтування якого вказав, що він перебував у обліковому складі Донецького
художньо-виробничого комбінату з січня 1987 року як художник станкового
живопису. Ця обставина підтверджується записом у трудовій книжці і фактом
виконаної ним роботи, якою він забезпечувався за нарядами, договором. У січня
1986 року він почав виконувати ескізи по Центральному ринку міста Донецька; в
квітні цього ж року він узгодив ескізи з художньою Радою, але останній прийняв
рішення про переробку ескізів, що він і зробив. У травні 1986 року новий
варіант ескізу був затверджений ГАПУ і художньою Радою. У липні 1986 року
ескізи були затверджені у Держбуді і він приступив до виконання роботи на
картоні. На початку 1987 року з'ясувалося, що замовник відмовився фінансувати
виконання робіт і розірвав договір з ДХПС. У вересні 1987 року договір був
продовжений, але виконання робіт ускладнилося не лише творче, але і фізично.
Разове замовлення міського управління колгоспними ринками міста Донецька на
створення монументального декоративного твору „Ізобіліє" було виконано. До
теперішнього часу він не отримав грошові кошти за виконання вказаних робіт у
повному обсязі. Тому відповідач порушив його право на винагороду, як плату за
труд. Раніше цей позов був предметом розгляду в суді, де була призначена судова
художня експертиза, за висновками якої він є одноособовим автором панно
„Ізобіліє" і сам вправі визначати ціну за виконану роботу. Ця справа була
закрита через те, що він начебто не з'являвся до суду, що не відповідає
дійсності. Тому він просив стягнути з відповідача на його користь 30 тисяч
гривень за виконану ним роботу, а також 20 тисяч гривень у відшкодування
моральної шкоди (а.с.2-3).

15 вересня 2006 року позивач збільшив позовні вимоги в частині
відшкодування моральної шкоди і просив стягнути моральну шкоду в сумі 100 тисяч
гривень. Спричинена моральна шкода полягає в погіршенні умов праці, усвідомлене
зменшення пенсії, позбавлення прибутків у майбутньому, погіршення здоров'я,
зниження творчого потенціалу, відомості про нього порочать його до теперішнього
часу і вводять суд в оману. Панно „Ізобіліє" виконувалося в період з 1983
року по 1988 рік (а.с.104).

Рішенням Ворошиловського районного суду міста Донецька від 26 грудня 2006
року позивачу відмовлено у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку для
звернення в суд.

Цим рішенням встановлено наступне: позивач стверджує, що відповідач невірно
визначив розмір його заробітної плати; представник відповідача не заперечував
того, що виконана позивачем робота оцінювалася не з розрахунку складності, а з
суми визначеної замовником. Тому суд прийшов до висновку, що відповідач
визначив позивачу розмір заробітної плати з порушенням вимог ч.2 ст.94 КЗпП
України: без врахування складності і умов виконаної роботи. З аналогічним
позовом позивач звертався до суду в 1988 році, який ухвалою Ворошиловського
районного суду міста Донецька від 5 липня 1996 року позов залишено без
розгляду; ця ухвала набрала законної сили. Повторно з таким же позовом в суд
позивач звернувся у 2005 році. Тому суд прийшов до висновку, що позивачем
пропущений строк для звернення до суду, передбачений ст..233 КЗпП України. З
цих же підстав не підлягає задоволенню і позов в частині відшкодування
моральної шкоди (а.с. 109-110).

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення
Ворошиловського районного суду міста Донецька від 26 грудня 2006 року і
направлення справи на новий розгляд через порушення судом норм процесуального
права, оскільки суд фактично не з'ясував обставини справи і не дав оцінки
доказам. Він надав суду докази та розрахунки щодо обгрунтування позовних вимог,
але суд їх не дослідив. Позиція відповідача про те, що виконана ним робота
(монументальне мозаїчне панно „Ізобіліє") оцінена в межах суми, визначеної
замовником, не відповідає дійсності. Відповідачем не наданий договір із
замовником вказаної роботи, який допоміг би оцінити об'єктивність позиції
відповідача щодо загальної вартості роботи. Суд невірно застосував ст..233 КЗпП
України, оскільки позов є не трудовим спором щодо оплати праці, а спором щодо
суми винагороди, як суб'єкта авторського права, яке на підставі ст..28 Закону України
„Про авторське право і суміжні права" діє на протязі всього життя автора і
70 років після його смерті. Після внесення 11 липня 2001 року змін в ч.2 ст.233
КЗпП України працівник має право звернутися до суду без обмеження терміну (а.с.
112).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач і його представник повністю
підтримали доводи апеляційної скарги; представник відповідача не визнав
апеляційну скаргу і просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи
на новий розгляд у той же суд через наступне.

Згідно п.4 ч.І ст.311 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд, якщо суд вирішив питання про права та
обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Матеріали справи підтверджують, що суд першої інстанції розглянув позов
ОСОБА_1 до Колективного підприємства художньо-мистецькі майстерні Донецької
організації союзу художників України про стягнення суми за роботу, виконану
позивачем у   1986-1987  роках
(а.с.109-110).  Позов ОСОБА_1  пред'явлений до  Донецьких

художньо-творчих майстерень (а.с.2-3). Згідно трудовій книжці позивача у
1986-1987 роках він працював художником-монументалістом в Донецькому
художньо-виробничому комбінаті (а.
с. 5 -10).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції участь у розгляді справи у
якості представника відповідача без довіреності і будь-яких документів, що
підтверджують його повноваження на участь у розгляді справи, приймав ОСОБА_2
(а.с.29). В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 надав виписку із
протоколу зборів Донецької обласної організації національної спілки художників
України (ДООНСХУ) про обрання ОСОБА_2 головою правління вказаної організації
художників України (а.с.144-146) і додатково пояснив, що ця організацію
художників України не є правонаступником відповідача, до якого ОСОБА_1 заявив
позов.

Згідно довідці Головного управління статистики у Донецькій області
Державного комітету статистики України станом на 11 квітня 2007 року в Єдиному
державному реєстрі підприємств і організацій України значиться Колективне
підприємство художньо-творча майстерня Донецької організації спілки художників
України (а.с.143).

Таким чином, позивач не звертався з позовом до організації, інтереси якої
представляв в суді першої інстанції Скорих A.M., і ця
організація не була притягнута до участі у розгляді справи у якості
відповідача; суд першої інстанції розглянув справу у відсутність представника відповідача,
до якого позивачем був пред'явлений позов, і не з'ясував хто саме є
правонаступником Донецького художньо-виробничого комбінату, до якого ОСОБА_1
пред'явив позов про стягнення суми (а.с.2-3).

Тому, враховуючи викладене в сукупності, апеляційний суд вважає, що суд
першої інстанції вирішив питання про права і обов'язки особи, яка не брала
участі у справі, що згідно п.4 ч.І ст.311
ЦПК України є грубим порушенням вимог процесуального права і безумовною
підставою для скасування рішення суду першої інстанції з направленням справи на
новий розгляд у той же суд.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.І п.5, 311 ч.І п.4, 313, 315, 317 ЦПК України,
апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу позивача ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Ворошиловського районного суду міста Донецька від 26 грудня 2006
року скасувати, справу направити на новий розгляд у той же суд.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подання скарги безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня проголошення.