Справа № 22ц-673/07                             Головуючий у 1 інстанції - Костюкевич O.K.
30                                                                                   Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

15
серпня 2007 року                                                                                            місто
Луцьк

Колегія
судців судової палати в цивільних справах апеляційного суду Волинської області
в складі:

головуючого -
судді Сівчука Є.І.

суддів Русинчука
М. М. ,  Свистун О.В.

при секретарі
Масляній С. В.

представника
позивача ОСОБА_1

представника
відповідача ОСОБА_2.

третьої
особи ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та їх неповнолітніх дітей - ОСОБА_7,  ОСОБА_8 про виселення без надання іншого
житлового приміщення за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4на рішення Луцького
міськрайонного суду від 13 червня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4  звернувся в суд із позовом до ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 та їх неповнолітніх дітей - ОСОБА_7,
ОСОБА_8.  про виселення покликаючись на
такі обставини.

16
березня 1999 року ОСОБА_3,  його
мати,  подарувала йому 18/100 частин
житлового будинку,  який знаходиться по
АДРЕСА_1. 5 травня 2003 року,  згідно
договору дарування йому було подаровано решту житлового будинку,  а саме 82/100 частин з усіма надвірними
спорудами та будівлями.

Оскільки
на даний час в спірному будинку проживають відповідачі та ОСОБА_3,  то він не може використати своє право
власності на житло і вселитися туди разом із своєю сім'єю для проживання. А
тому просить виселити відповідачів із належного йому на праві власності
будинку.

Крім
того,  29 травня 2003 року він попередив
відповідачів заявою,  нотаріально
посвідченою,  про звільнення жилого
будинку,  однак останні по даний час у
ньому проживають.

Відповідно,  змінивши позовні вимоги. ОСОБА_4  просить виселити їх без надання іншого
житлового приміщення.

Рішенням
Луцького міськрайонного суду від 13 червня 2007 року в позові ОСОБА_4 до
ОСОБА_5,  ОСОБА_6 та неповнолітніх
ОСОБА_7,  ОСОБА_8.  - про виселення - відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4
вказує на незаконність рішення із-за порушення норм матеріального
права,  невідповідності висновків суду
встановленим обставинам справи та просить рішення скасувати і ухвалити
нове,  задовольнивши позовні вимоги
повністю.

Вважає,  що згідно Закону України «Про власність» він
являється власником спірного жилого будинку і вправі на свій розсуд
використовувати та розпоряджатись своєю власністю. Крім того,  сім'я не належним чином забезпечена
житлом,  а тому спірний будинок необхідний
для проживання своєї сім'ї.

А тому
висновок суду,  що відповідачі із спірного
будинку можуть бути виселені лише на підставі
ст.  116 ЖК України,  суперечить вимогам чинного закону,  зокрема Закону України «Про власність».

Заперечуючи
апеляційну скаргу представник відповідачів вказує,  що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального
і процесуального права.

Суд
першої інстанції встановив,  що
відповідачами дотримані необхідні норми та умови,  передбачені житловим законодавством при
вселенні в спірне житлове приміщення,
тривалий час проживання як членів сім'ї власника і з урахуванням вимог
ч.3  ст.
9 ЖК України їх може бути виселено лише на підставі ч. 1  ст.
116 цього Кодексу.

Заслухавши
доповідача,  представника позивача
ОСОБА_1,  третьої особи без самостійних
вимог на стороні позивача ОСОБА_3,
представника відповідачів ОСОБА_2.,
перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до задоволення,  а рішення сулу - слід скасувати з ухваленням
нового рішення із-за порушення норм матеріального права.

Так,  з матеріалів справи вбачається,  що 30 червня 1992 року між виконкомом Луцької
міської ради та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1.
16 березня 1999 року ОСОБА_3 подарувала 18/100 частин належного їй будинку
своєму сину ОСОБА_4,  а 5 травня 2003
року подарувала йому решту 82/100 частини даного жилого будинку. Вказані
договори дарування зареєстровані в Волинському обласному бюро технічної
інвентаризації та видано технічний паспорт на об'єкт нерухомості від 1.07.2003
року на ім'я ОСОБА_4,  як власнику жилого
будинку в цілому.

Судом
першої інстанції встановлено,  що в
спірному будинку проживали і проживають,
та зареєстровані ОСОБА_3,
відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6,  їх
неповнолітні діти ОСОБА_7, ОСОБА_8
Відповідачі були членами сім'ї ОСОБА_3,
яка подарувала належний їй на праві власності житловий будинок
ОСОБА_4,  який із своєю сім'єю проживає
окремо.

Відмовляючи
в задоволенні позову,  суд першої
інстанції виходив з того,  що члена сім'ї
власника жилого будинку,  у тому числі й
колишнього,  може бути виселено лише на
підставі ч. 1  ст.  116 ЖК України.

Однак,  з таким висновком суду погодитись не можна з
наступних підстав.

Відповідно
до ч. 3  ст.  9 ЖК України ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Згідно
із  ст.
150 ЖК України - громадяни,  які
мають у приватній власності будинок (частину будинку,  квартиру) користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд: продавати,
дарувати,  укладати інші не
заборонені законом угоди.

Як
встановлено в судовому засіданні ОСОБА_9,
як власник будинку,  подарувала
його своєму сину ОСОБА_4.  Отже,  діяла в межах чинного житлового
законодавства.

ОСОБА_4,  як власник будинку,  вправі ним розпоряджатись на свій розсуд. Із
пояснень позивача слідує,  що він разом
із членами своєї сім'ї має намір проживати у цьому будинку. Однак,  відповідачі не належать до членів його сім'ї
і не звільняють належний йому будинок.

Статтею
321 ЦК України
встановлено,  що право власності є
непорушним.  Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Законом
України «Про власність»,   ст.  48,
встановлено,  що власник може
вимагати усунення будь-яких порушень його права,  хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння.

Таким
чином,  ОСОБА_4  вправі ставити питання про виселення
відповідачів із належного йому на праві власності жилого будинку.

Крім
того,  судом встановлено,  що ОСОБА_4
офіційно попередив відповідачів 29 травня 2003 року,  що вони протягом трьох місяців зобов'язані
звільнити займану ними житлову площу у будинку АДРЕСА_1.

Оскільки,  ОСОБА_5 та члени її сім'ї відмовились
звільнити займану ними житлову площу,  то
підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Покликання
відповідачів,  що їх не можна
виселити,  оскільки вони є членами сім'ї
власника не заслуговують на увагу,  так
як вже встановлено,  що вони не є членами
сім'ї ОСОБА_4  Відповідно,  вимоги
ст.  157 ЖК України не можуть бути
примінені до виниклих правовідносин.

Таким чином,  із-за порушення норм матеріального права
рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позовних вимог та виселення відповідачів із жилого будинку
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Керуючись  ст.
ст.  307,  309,
316,  317,  218 ЦПК України,  на підставі
ст.  ст.  9,
150,  160 ЖК України,   ст.
321 ЦК України
«Про власність»,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу позивача ОСОБА_4 задовольнити повністю.

Рішення
Луцького міськрайонного суду від 13 червня 2007 року в даній справі скасувати.

Ухвалити нове
рішення.

Позов
задовольнити повністю.

Виселити
ОСОБА_5,  ОСОБА_6 та неповнолітніх
ОСОБА_7,  ОСОБА_8 із жилого будинку
АДРЕСА_1,  який належить на праві
власності ОСОБА_4,  без надання іншого
жилого приміщення.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути
оскаржене до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
законної сили.