АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М.  КИЄВА
Справа №22-7185
Головуючий у 1-й інстанції - Парамонов
Доповідач - Пікуль А А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10
грудня 2007 року. Колегія суддів судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м.  Києва в складі:

головуючого                                                                 Пікуль
А.А.

суддів                                                                             Панченка
М. М.  Коротуна В.М.

при
секретарі                                                                 Твердохліб
Ю.О.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2
на рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 22 червня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3,  треті особи: Київське міське
бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна,  Головне управління
юстиції в м.  Києві,  про визнання частини квартири об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
про виділення частки зі спільного майна,
визнання права власності,
скасування реєстрації

встановила:

Рішенням
Дарницького районного суду м.  Києва від
22 червня 2007 року за безпідставністю відмовлено в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3,  треті особи:
Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна,  Головне
управління юстиції в м.  Києві,  про визнання частини квартири об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
про виділення частки зі спільного майна,
визнання права власності,
скасування реєстрації.

Не
погодившись з рішенням суду представник позивачки подав в її інтересах
апеляційну скаргу,  в якій,  посилаючись на невідповідність висновків суду
обставинам справи,  неправильну оцінку
доказів,  порушення норм матеріального
права,  просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявленого ОСОБА_2
позову ( а.с.  167-170).

2

При
ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Спірне
майно,  квартира АДРЕСА_1,  придбана ОСОБА_4 (26/100 частин) та його
неповнолітнім сином,  ОСОБА_5 ( 74/100
частини) за договором купівлі-продажу від 28 грудня 1998 року.

ОСОБА_4
в період з 9 жовтня 1993 року по 13 лютого 2003 року перебував у
зареєстрованому шлюбі з позивачкою,
ОСОБА_2,  від цього шлюбу
народився син,  ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Спірна
квартира була придбана за рахунок коштів від продажу квартири , АДРЕСА_2,  співвласниками якої на підставі акту
приватизації були: ОСОБА_4,  його батьки
та неповнолітній син ОСОБА_5.

26/100
частин квартири АДРЕСА_1 не є об'єктом права спільної сумісної власності
подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2,  оскільки не
є майном,  що нажите подружжям за час
шлюбу.

Крім того,  судом наголошено,  що навіть в разі визнання цієї частини
квартири спільним сумісним майном подружжя позивачка втратила право на судовий
захист своїх інтересів за пропуском строку позовної давності,  перебіг якого почався з 13 лютого 2003 року.

Заслухавши
доповідь судді Пікуль А.А.,  пояснення
учасників судового розгляду,  з'ясувавши
обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,  колегія приходить до висновку про те,  що апеляційну скаргу слід відхилити з таких
підстав.

Виходячи
з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових
доказів,  суд апеляційної інстанції
приходить до висновку про те,  що
обставини,  що мають значення для
справи,  які суд вважав встановленими,  доведені.

Висновки
суду щодо підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ' відповідають
обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми
матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи
апеляційної скарги про те,  що суд
неправильно оцінив та не врахував наступні обставини: намір ОСОБА_4
переоформити свою частку квартири на сина,
під час продажу попередньої квартири позивачка надавала дозвіл на її
продаж не як законний представник неповнолітнього сина сторін,  а як дружина,
тобто співвласник,  не можуть бути
прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з наступних
підстав.

Сам по
собі факт наміру переоформити свою частку квартири на сина не впливає на
обставини придбання спірної квартири. ОСОБА_4 відповідно до чинного
законодавства мав право розпоряджатись належним йому майном на свій розсуд.

У заяві
ОСОБА_2 від 28 грудня 1998 року ( а.с.
148) чітко і однозначно вказано,
що вона просить дати дозвіл на продаж квартири АДРЕСА_2 від імені
неповнолітнього сина ОСОБА_5,  а не дає
згоду на продаж цієї квартири як її співвласник.

Відповідно
до положень Закону України «Про приватизацію державного  житлового фонду» від 19 червня 1992 року №
2482-ХП приватизація державного житлового фонду здійснюється шляхом:
безоплатної    передачі

3

громадянам
квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної
площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів
на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам
України,  що мешкають в них або
перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Право на
приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням
житлових чеків одержують громадяни України,
які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на
обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Кожний
громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах
номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз ( Статті
1, 3, 5 Закону).

Судом   першої
інстанції   правильно   встановлено,    що
трикімнатна

квартира
АДРЕСА_2,  за кошти від

продажу якої
придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1,
набута ОСОБА_4 разом з іншими членами сім'ї

в результаті
реалізації свого права на приватизацію житлового фонду.

Враховуючи
наведене,  спірна квартира не є об'єктом
права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2,  а тому суд прийшов до правильного висновку про
відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання за нею права власності на 13/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Таким
чином,  суд апеляційної інстанції
вважає,  що судом першої інстанції дана
належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами,  висновки суду відповідають обставинам
справи,  доводи,  викладені у апеляційній скарзі,  не спростовують висновків суду першої
інстанції,  тому підстав для скасування
рішення немає.

Керуючись  ст. 303,
307,  308,  313-315 ЦПК України,  колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Дарницького районного суду м.  Києва від
22 червня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення,  може бути

оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох

місяців.