Справа №22ц/33                                                               Головуючий
категорія 40                                                                        Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2007
року

Апеляційний суд
Житомирської області в складі:

головуючого  -
Кашапової Л.М.

суддів       -
Олексієнка М.М.,
Плотіциної Н.А.

при секретарі - Константіновій
І.А.

з участю       представників сторін

розглянув у
відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області,
комунального підприємства «Радомишльпроект», третя особа ОСОБА_2 про поновлення
на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,  відшкодування моральної шкоди

за апеляційною
скаргою Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області на
рішення Малинського районного суду від 25
липня 2007 року -

Встановив:

В червні 2005 року ОСОБА_1
звернувся в суд з позовом до Радомишльської районної державної адміністрації, в
якому просив поновити його на посаді начальника Радомишльського районного
комунального підприємства госпрозрахункового технічного бюро, стягнути з
відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на
роботі в сумі 657грн. 47коп. та 50000грн. на відшкодування моральної шкоди.

Посилався на те,
що займав вказану посаду з 02.01.2003
року. В кінці квітня 2005 року в період хвороби довідався, що його
звільнено з роботи, однак йому не були видані ні копія наказу про звільнення,
ні трудова книжка.

Зазначав, що з
листа прокуратури Радомишльського району від 20.05.2005 року №794/05,
направленого йому у відповідь на скаргу, дізнався, що звільнення відбулося в
зв'язку з реорганізацією госпрозрахункового проектно-виробничого
архітектурно-планувального бюро за ст.40 п.1 КЗпП України на підставі
розпорядження голови Радомишльської районної державної адміністрації від
19.04.2005 року №4 0-к.

2

Розпорядження
про звільнення з роботи вважає незаконним, так як на час його прийняття не було
проведено ніяких організаційних заходів, пов'язаних з реорганізацією
підприємства, керівником якого він працював, звільнення відбулося в період його
тимчасової непрацездатності.

Вказував, що
незаконним звільненням йому заподіяно моральну шкоду, оскільки порушення його
трудових прав призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від
нього додаткових зусиль для організації свого життя, до стійкого душевного та
психічного дискомфорту внаслідок неповідомлення причин та дати звільнення, недопуску в робочий кабінет,
відмови видати трудову книжку та копію розпорядження про звільнення.

В грудні 2005 року позивач
подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив поновити його на посаді
начальника комунального підприємства «Радомишльпроект» Радомишльської районної
ради Житомирської області, яке являється правонаступником Радомишльського
районного комунального підприємства госпрозрахункового технічного бюро,, та
стягнути з відповідача 8840грн. 18коп. середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Ухвалою
Малинського районного суду від 18.04.2006 року до участі в страві в якості
третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог,
залучено ОСОБА_2 - голову Радомишльської районної державної адміністрації
Житомирської області.

В червні 2006
року позивач подав додаткову позовну заяву, в якій зазначив співвідповідачем по
справі комунальне підприємство «Радомишльпроект», та заявив нову вимогу про
стягнення на його користь з Радомишльської райдержадміністрації 8296грн. 08коп.
упущеної вигоди внаслідок підвищення заробітної плати по посаді начальника
комунального підприємства.

Рішенням
Малинського районного суду від 25.07.2006
року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді
начальника комунального підприємства «Радомишльпроект» з 22.04.2005 року.

Стягнуто з
Радомишльської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 4 000грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з
комунального підприємства «Радомишльпроект» на користь ОСОБА_1 12190грн. 32коп.
заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішення в
частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в
сумі 657грн. 30коп. допущене до негайного виконання.

В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з
Радомишльської районної державної адміністрації на користь держави судовий збір
в розмірі - 4 8грн. 50коп.  та витрати на
інформаційне-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 15грн.

Стягнуто з
комунального підприємства «Радомишльпроект» на користь держави судовий збір в
розмірі 121грн. 90коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 15грн.

3

В апеляційній
скарзі Радомишльська районна державна адміністрація просить рішення суду
скасувати, а справу направити на новий розгляд, посилаючись на те, що суд не
дав належної оцінки зібраним по справі доказам, обставинам, які вказують на те,
що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, порушив норми
процесуального закону та неправильно застосував норми матеріального закону, а
тому висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема, апелянт
зазначає, що суд при розгляді справи не звернув увагу на той факт, що чинним
законодавством передбачена контрактна форма трудового договору з керівником
підприємства, що перебуває в державній власності, а позивач не бажає укладення
такого контракту.

Розглянувши
справу в межах, визначених ст.303
ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Згідно п.1 ч.1
ст.40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані
власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом у
випадку зміни в організації виробництва і праці, в т.ч. ліквідації,
реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи,
організації, скороченні чисельності або штату працівників.

Відповідно до
ч.ч.2,4 ст.40 КЗпП
України звільнення з підстав, зазначених в п.1,2 і б цієї статті допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його
тимчасової непрацездатності, крім звільнення за п.5 цієї статті.

Згідно ст.235 КЗпП України у
разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника,
орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього
заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з
матеріалів справи, позивач працював на посаді начальника Радомишльського
районного комунального підприємства госпрозрахункового технічного бюро з 02.01.2003 року.

Розпорядженням
голови Радомишльської районної державної адміністрації від 19.04.2005 року №40-к ОСОБА_1 було звільнено з
роботи /з посади начальника госпрозрахункового проектно-виробничого
архітектурно-планувального бюро/ з 22.04.2005
року без зазначення правових підстав звільнення, з посиланням на
реорганізацію госпрозрахункового проектно-виробничого
архітектурно-планувального бюро відповідно до розпорядження голови

4

районної
державної адміністрації від 12.06.2002
року та втрату чинності Положення про госпрозрахункове проектно-виробниче
архітектурно-планувальне бюро /а.с.59/.

Після видання
розпорядження про звільнення з роботи на робоче місце начальника
Радомишльського районного комунального підприємства госпрозрахункового
технічного бюро, на якому позивач пропрацював два роки і майже чотири
місяці,  він допущений не був.

Копія
розпорядження про звільнення з роботи та трудова книжка з записом про
звільнення позивачу не були вручені.

В процесі
розгляду справи суду не було надано документальних доказів про те, що на момент
звільнення позивача з роботи дійсно проводилась реорганізація підприємства,
керівником якого він був, і що вона була пов'язана зі змінами в організації
виробництва та праці.

Навпаки,
документально підтверджено, що на виконання розпоряджень голови Радомишльської районної
державної адміністрації від 16.01.2001
року №1 та від 12.06.2002 року №127 було прийнято
статут Радомишльського районного комунального підприємства госпрозрахункового
технічного бюро, яке стало правонаступником реорганізованого госпрозрахункового
проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро. Вказаний статут
затверджений розпорядженням голови районної державної адміністрації від 12.06.2002 року №127 і зареєстрований
в управлінні економіки Радомишльської районної державної адміністрації 25.12.2002 року згідно
реєстраційного №105, а отже
відповідач був офіційно ознайомлений з об'ємом проведених в результаті
реорганізації заходів та зі змістом статуту реорганізованого підприємства /а.с.25,63,64,84-89,97-103/.

Послідуюча
реорганізація бюро в комунальне підприємство «Радомишльпроект» Радомишльської
районної ради Житомирської області була проведена в червні 2005 року, тобто вже
після звільнення позивача з роботи, що підтверджується Статутом комунального
підприємства «Радомишльпроект», затвердженого розпорядженням голови районної
державної адміністрації від 14.06.2005
року. При цьому змін в організації виробництва та праці підприємства, які б
могли потягнути за собою вивільнення працівників, не було, що підтверджується
штатними розкладами підприємства на 2005 рік /категорія, кількість посад та
чисельний склад працівників не змінився і становив 5 одиниць -
а.с.77-79,90-96/. Посада начальника в реорганізованому підприємстві збереглася.

Згідно вимог ч.3
ст.36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його
реорганізації /злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення/ дія
трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з
ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі
скорочення чисельності або штату працівників /п.1 ч.1 ст.40/, а отже
звільнення позивача з роботи було проведене без законних підстав.

Відповідно до
змісту п.6.3 вказаного Статуту, керівник комунального підприємства
«Радомишльпроект» Радомишльської районної
ради  призначається  та
звільняється  власником  або

5

уповноваженим
ним органом. З врахуванням того, що Радомишльська районна державна
адміністрація звільнення позивача з роботи пов'язувала саме з наступною
реорганізацією, слід визнати, що звільнення відбулося з порушенням вимог ч.І
ст.4 0 КЗпП
України, оскільки власником підприємства була Радомишльська районна рада.

Пов'язуючи
звільнення з реорганізацією підприємства, відповідач в порушення вимог ч.2 ст.40, ч.1,3 с.4 9-2 КЗпП України, не
попередив позивача про наступне вивільнення персонально не пізніше ніж за два
місяці та не запропонував позивачу вакантну посаду техніка.

В порушення
вимог ч.4 ст.40 КЗпП
України позивача було звільнено з роботи в період тимчасової непрацездатності,
що підтверджується копією лікарняного листка НОМЕР_1, відповідно до якого 22.04.2005
року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в Радомишльській ЦРЛ.
Вказаний листок непрацездатності був пред'явлений позивачем адміністрації
підприємства і відповідно оплачений останнім /а.с.9,116/.

За даних
обставин висновок - суду про те, що позивач був звільнений з роботи без
законних підстав і з порушенням встановленого порядку звільнення, а тому його
слід поновити на роботі, є обґрунтованим і відповідає вимогам закону та
обставинам справи.

Слід визнати
обґрунтованим і рішення суду щодо стягнення на користь позивача 4000грн. на
відшкодування моральної шкоди з Радомишльської районної державної
адміністрації, розпорядженням голови якої незаконно було звільнено позивача з
роботи, оскільки ст.237-1
КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав
призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Розмір
відшкодування моральної шкоди визначено судом з врахуванням характеру та обсягу
моральних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалості, тяжкості вимушених
змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступеню зниження престижу та
ділової репутації позивача, як керівника районного масштабу.

Посилання в
апеляційній скарзі на те, що судом не було прийнято до уваги, що позивачем
пропущено місячний строк звернення до суду, так як є акт від 22.04.2005 року про відмову
ОСОБА_1 ознайомитись
з розпорядженням про звільнення, є безпідставним, оскільки відповідно до вимог
ч.1 ст.233 КЗпП
України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у
справах про звільнення безпосередньо до суду у місячний строк з дня вручення
копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З врахуванням
того, що при розгляді справи не було надано документальних доказів про вручення
позивачу копії розпорядження голови райдержадміністрації про звільнення з
роботи та трудової книжки з записом про звільнення, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що позивач, подаючи позовну заяву про
поновлення на роботі, не порушив строк звернення до суду.

6

Доводи апелянта щодо неврахування судом небажання позивача
працювати на посаді керівника підприємства на умовах контракту є надуманими і
безпідставними, оскільки звільнення з роботи не було пов'язане ні фактично, ні
юридично з питанням укладення контрактної форми трудового договору.

До того ж, на
момент виникнення спірних правовідносин Статут підприємства не передбачав
наявність контракту, як обов'язкової умови при укладенні трудового договору з
керівником. А власник підприємства чи уповноважений ним орган після поновлення
позивача на роботі не позбавлений можливості запропонувати позивачу укладення
контракту, як особливої форми трудового договору, у відповідності з вимогами
чинного трудового законодавства.

Необгрунтованими
являються і посилання апелянта на те, що районна державна адміністрація не
знала про хворобу позивача, оскільки ОСОБА_1 перебував на лікуванні тривалий
час, що підтверджується листками непрацездатності НОМЕР_2 на період з 14.04.2005 року по 22.04.2005 року, НОМЕР_3на період з 25.04.2005 року по 29.04.2005 року, НОМЕР_4 на - період з 04.05.2005 року по

13.05.2005 року,  які  були
оплачені  комунальним  підприємством «Радомишльпроект» /а.с.7-9/.

Розпорядження  голови
районної  державної  адміністрації
від 20.11.2006         року №106-к
«Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від
19.04.2005 року №40-к» щодо зміни дати звільнення позивача з роботи з
22.04.2005 року на

16.05.2005 року
правового значення при розгляді справи не має, оскільки стосується лише
дотримання порядку звільнення працівника по ініціативі власника чи уповноваженого
ним органу, а судом встановлено, що звільнення позивача відбулося без законних
підстав /на момент звільнення не було реорганізації, пов'язаної зі скороченням
чисельності чи штату працівників/.

Твердження
апелянта про те, що позивач не може бути поновлений на роботі, оскільки
перебував на посаді керівника госпрозрахункового проектно-виробничого
архітектурно-планувального бюро, а в послідуючому Радомишльського районного
комунального підприємства госпрозрахункового технічного бюро, незаконно, без
призначення відповідними установами,  є
безпідставним.

Відповідно до
п.7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» з послідуючими змінами і доповненнями
фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно
від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота
проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним
органу.

Інші доводи
апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не містять посилань на
порушення судом норм процесуального закону чи неправильне застосування норм
матеріального закону, які призвели чи могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Рішення суду в
частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом
апеляційної інстанції не перевіряється, оскільки доводи апеляційної скарги не
містять посилань на неправильне вирішення вказаних позовних вимог, а зі змісту
рішення вбачається, що судом наведені необхідні розрахунки з врахуванням

7

положень Порядку
обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з послідуючими змінами.

Суд повно
з'ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин,
дав належну оцінку зібраним по справі доказам, доводам і запереченням сторін і
постановив законне і обґрунтоване рішення, а тому підстав для його скасування
немає.

Керуючись ст.ст.218,307,308,314,317 ЦПК
України, апеляційний суд -

Ухвалив:

Апеляційну
скаргу Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області
відхилити.

Рішення
Малинського районного суду від 25
липня 2006 року
залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути
оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання законної сили.