Справа №2-751/07
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

«26» лютого 2007
року

Малиновський
районний суд місті Одеси у складі:

Головуючого
- судді Погрібного
CO.

за
секретаря                - Абергард І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Виконавчого комітету
Одеської міської ради, Одеської міської ради, Одеського міського управління
земельних ресурсів, Державного підприємства „Центр державного земельного
кадастру" при Державному комітеті України по земельних ресурсах в особі
Одеської регіональної філії про визнання фактично сформованого порядку
користування земельною ділянкою, визнання права власності на земельну ділянку,
зобов'язання не чинити перешкод у приватизації земельної ділянки, зобов'язання
видати Державний акт на право власності на землю, за участю третьої особи - Одеського
міського

управління
земельних ресурсів, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 з позовом про
визнання права власності на окрему частку в складі земельної ділянки, що
перебуває у спільній частковій власності та про передачу виділеної окремої
частки земельної ділянки у приватну власність, посилаючись на обгрунтування
своїх вимог на такі обставини. За договором купівлі-продажу від 28 квітня 1996 року віна є
власником 42/75 частин
житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1,
розташованого на земельній ділянці, площею 651 кв.м. Інша частина домоволодіння належить відповідачу. 18 липня 2005 року позивач
звернувся до Одеської міської ради із заявою про надання дозволу на
приватизацію займаної земельної ділянки, та надав в розпорядження виконавчого
комітету Одеської міської ради документи землеустрою, згідно яких площа
належної позивачу земельної ділянки становить 0,0444 га, площа ділянки відповідача-0,0197 га, та інші
необхідні документи. Відповідач не визнає права ОСОБА_1 на виділ
окремої належної йому часки зі складу загальної земельної ділянки, в
добровільному порядку дійти згоди з відповідачем відносно врегулювання цього
питання не вважається за можливе. Такі обставини, на думку позивача, створюють
перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном, порушують його
права на оформлення у власність земельної ділянки, на приватизацію якої він має
право, у зв'язку з цим позивач змушений звернутися до суду з цією позовною
заявою.

В подальшому, після уточнення позовних вимог позивача суд залучив до участі
у справі в якості відповідачів Виконавчий комітет Одеської міської ради,
Одеську міську раду, Державне підприємство „Центр державного земельного
кадастру" при Державному комітеті України по земельних ресурсах в особі
Одеської регіональної філії, та в якості третьої особи Одеське міське
управління земельних ресурсів. За уточненими позовними вимогами позивач просив суд
затвердити фактично сформований порядок користування належної йому спірної
земельної ділянки площею 0,0444
га, визнати за ним право власності на земельну ділянку, зобов'язати ОСОБА_2
не чинити йому перешкоди у приватизації належної йому земельної ділянки, та
зобов'язати виконавчий комітет ОМР видати йому державний акт про право
власності на вказану земельну ділянку, та провести його реєстрацію відповідно
до чинного законодавства.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, вважала їх
необгрунтованими, та такими, що не відповідають чинному законодавству з
наступних підстав. Із заявою до Одеського міського управління земельних
ресурсів ОМР про надання дозволу на одержання займаної земельної ділянки у
власність звернувся тільки позивач, а відповідач не зверталася і не бажає
звертатися, оскільки, з її слів, отримання у власність є її правом, а не
обов'язком, а приватизація земельної ділянки площею 651 кв.м., що
знаходиться в спільній власності сторін, не може відбутися без її згоди.
Відсутність заяви від всіх співвласників житлового будинку, що розташований на
спільній земельній ділянці,   робить   неможливим
вирішення   ОМР   питання
щодо   її  приватизації
з   прийняттям

2

відповідного позитивного рішення, на підставі якого має
бути виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Представник
відповідачів Виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради
позовні вимоги позивача не визнав, вважав, що у його задоволенні суд має
відмовити за наступних підстав. Приватизувати земельну ділянку, яка знаходиться
в спільній власності сторін у справі, неможливо без спільної згоди сторін. Як
вбачається з пояснень сторін, між ними не досягнуто згоди щодо приватизації
земельної ділянки, що робить неможливим вирішення ОМР питання щодо приватизації
спірної землі з прийняттям відповідного позитивного рішення, на підставі якого
повинен бути виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Представник
відповідача Державного підприємства „Центр державного земельного кадастру"
при Державному комітеті України по земельних ресурсах в особі Одеської
регіональної філії (надалі -
ДП «ЦДЗК при ДКУ по ЗР в особі Одеської регіональної філії») у судове
засідання не з'явився неодноразово, про дату, час і місце повідомлений належним
чином, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив. Суд у
зв'язку з неявкою та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове
засідання в порядку статті 169
ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника
відповідача ДП «ЦДЗК при ДКУ по ЗР в особі Одеської регіональної філії»,
ухвалив слухати справу за його відсутності.

Представник
третьої особи Одеського міського управління земельних ресурсів ОМР
(надалі-ОМУЗР ОМР) вважала позовні вимоги ОСОБА_1 необгрунтованими
та безпідставними виходячи з наступного. Земельна ділянка, загальною площею 651 кв.м., що
розташована під домоволодінням за адресою АДРЕСА_1, ні в приватну власність, ні
в постійне користування не надавалася, договір оренди з зазначеною земельною
ділянкою не укладався, на підставі чого, застосування у цьому випадку положень
ст. 377 ЦК України
неможливе. Після надходження заяви ОСОБА_1 до ОМУЗР
ОМР щодо проведення землевпорядних робіт, складання проекту відведення
земельної ділянки, та відповідного розгляду цієї заяви, проект відведення
спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку
розташованого по зазначеній адресі на розгляд управління не надавався. На
підставі викладеного представник ОМУЗР ОМР вважав вимогу позивача щодо визнання
за ним права власності на спірну земельну ділянку та зобов'язання видати
державний акт на землю вважав безпідставним.

Заслухавши
пояснення позивача, представників сторін, третьої особи, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню за наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини на
підставі пояснень представника сторони, представлених письмових доказів.

Згідно з
договором на право забудови і безстрокове користування земельною ділянкою,
укладеним з ОСОБА_3 11 вересня 1951 року, під
забудови надана земельна ділянка площею 600
кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1, на підставі рішення виконкому
Одеської міської ради депутатів трудящих №
1051 від 5 серпня 1952 року. Також
складено акт визначення меж земельної ділянки від 15 серпня 1952 року. Актом від 31.07.1963 року,
затвердженим рішенням виконкому Іллічівської районної ради депутатів трудящих
від № 892 від 15.08.1963, відповідна
комісія постановила прийняти до експлуатації.

За договором
купівлі-продажу від 18 червня 1971 року ОСОБА_2
набула від ОСОБА_3 11/25
частин будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1

За свідоцтвом
про право власності (подружжя, що пережило) від 12 жовтня 1982
року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12 жовтня 1982 року ОСОБА_4
була власником 14/25 частин
житлового будинку за вказаною адресою.

Рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси від 23
грудня 1993 року у
справі № 2-686/1993 за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ частини будинку, визнання права власності
на частину будинку, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права
користування домобудівлею та земельною ділянкою, визначення порядку
користування домобудівлею, зобов'язання усунути перешкоди у користуванні
будинком та земельною ділянкою -
за ОСОБА_5 визнано право власності на 42/75
(або інакше - 12/25)
частин житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого в АДРЕСА_1,
що складається з літ. "А" з приміщень 1-1 коридор, площею 2,4
кв.м., 1-2 коридор
площею 5,6 кв.м., 1-3 санвузол площею 3,6 кв.м., 1-4 житлова площею 16,3 кв.м., 1-5 кухні площею 7,5 кв.м., а також
сараю літ. "Б", вбиральні літ. "В", гаражу літ.
"Г", огородження №
1-2, мостіння 1.

2

3

За договором купівлі-продажу від 28 квітня 1996 року у ОСОБА_5
позивач, ОСОБА_1, набув право власності на 42/75 частини житлового будинку з надвірними спорудами за
вказаною адресою, що розташований на земельній ділянці площею 651 кв.м.

Таким чином нині
сторони є співвласниками жилого будинку по АДРЕСА_1, причому позивачу належать 42/75 (або 14/25) його частини,
відповідачці - 11/25 частин.

Як вбачається з
технічного паспорта від 27.04.1987
року та схематичного плану спірної земельної ділянки відповідачка та
правові попередники позивача встановили порядок користування цією земельною
ділянкою відповідно до поділу житлового будинку таким чином, що кожна зі сторін
користувалась тією її частиною, що прилягає до частини будинку, що перебувала у
її відособленому користуванні. Оглядаючи викопировку з плану будівельного
кварталу стосовно спірної земельної ділянки, складену 2.06.1971 року, суд
встановив наявність фактичного поділу цієї ділянки від стіни будинку по
перпендикуляру до межі із суміжною земельною ділянкою АДРЕСА_1 При чому
користувачем за зазначеними схемами та планами є відповідачка ОСОБА_2

Після набуття
позивачем права власності на частину будинку АДРЕСА_1 відповідно до технічного
паспорту від 17.04.1996 року
роздільний порядок користування спірною земельною ділянкою між сторонами вже
цього спору зберігся, оскільки схематичний план вказує на наявність поділу
частин ділянки, якими ці сторони користувались окремо. Цей же порядок зберігся
за технічним паспортом від 30.10.2003
року та доданим до нього планом земельної ділянки.

Таким чином суд
має констатувати, що між власниками різних часток у названому житловому будинку
по АДРЕСА_1 тривалий термін, тобто напевно до 1971 року склався такий порядок користування спірною земельною
ділянкою, за яким сторони фактично погодились на її роздільне використання
шляхом встановлення роздільного паркану по перпендикуляру від стіни спільного
будинку до межі із суміжною земельною ділянкою - нині під АДРЕСА_1

У судовому
засіданні не знайшло свого підтвердження посилання на порушення позивачем
такого, що склався, порядку користування спільною земельною ділянкою. Цей
порядок є усталеним, сторони фактично тривалий час щодо нього погодились.
Відсутність спору з приводу користування спільною ділянкою та відповідних
звернень відповідачки до компетентних органів щодо цього порядку свідчить, що
фактично оформленого спору з приводу користування спірною земельною ділянкою
між сторонами не було, відповідачка тривалий час своїм правом на захист не
користувалась.

При цьому
сторони є законними користувачами спільної земельної ділянки, оскільки ця
спірна земельна ділянка виділялась їх попередникам за чинним на той час
законодавством. Цей висновок вказує на наявність у сторін права на безоплатне
отримання займаної ділянки у власність. Таке право має бути, за загальним
правилом, за спільною згодою сторін, втім відсутність такої згоди зі сторони
іншого співкористувача земельної ділянки не позбавляє позивача права такого
права, оскільки відмова відповідачки за необгрунтованих, як вважає суд,
підстав, не може слугувати підставою для перешкоджання позивачу в реалізації
його конституційного права та законного інтересу.

В судовому
засіданні встановлено, що згідно із проектом встановлення порядку користування
земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1, у фактичному використанні позивача
перебувають 0,0444 га з
межами ділянки А-Б-В-Г, відповідачки -
0,0197 га з межами ділянки А-Г-Д-Е.

При визначенні
характеру відносин та фактичних обставин по справі суд має врахувати, що
позивач, як і його попередники, в яких позивач придбав свою частину зазначеного
спільного з відповідачкою домоволодіння, отримав її у власність 28 квітня 1996 року, до спірних
відносин підлягає застосуванню положення ст. ЗО Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року (з
відповідними змінами та доповненнями), згідно з частиною 1 цієї статті при
переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить
у розмірах, передбачених статтею 67
цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою
без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі
відчуження - будівлі та
споруди. Оскільки за умовами договору від 28
квітня 1996 року
позивач придбав будинок, розташований на земельній ділянці розміром 651 кв.м, раніше
наданій у користування, між попереднім землекористувачем та відповідачкою
фактично склався певний порядок використання спільної ділянки, до позивача
перейшло право користування зазначеною частиною ділянки.

20.07.2005 року позивач
звернувся до Одеської міської ради про безоплатну передачу у приватну власність
частини земельної ділянки площею, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, погодивши
межі ділянки з іншими суміжними землекористувачами. 29.07.2005 року заяву
позивача направлено до Одеського міського управління земельних ресурсів для
виконання землевпорядних робіт по земельній ділянці, надавши копії необхідних для
вирішення питання документів, погодивши межі ділянки з суміжними
землекористувачами, окрім відповідачки. У зв'язку із відсутністю погодження з
її сторони майже один рік Одеська міська рада залишила без розгляду заяву
позивача про безкоштовну передачу у власність земельної ділянки, що знаходиться
у її та відповідачки користуванні. Такими діями було порушено п. 4 Порядку передачі
земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого
наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, яким
встановлений місячний термін перевірки обґрунтованості заяв громадян та
матеріалів і прийняття відповідного рішення.

Згідно зі ст. 14 Конституції
України громадянам України гарантоване право власності на землю. Позивач раніше
не використав своє право на безоплатну передачу земельної ділянки, що
знаходиться в його користуванні, у приватну власність. На підставі пп. „а"
п. З ст. 116 ЗК
України безкоштовна передача земельної ділянки у власність громадянам
проводиться у випадку приватизації земельної ділянки, яка знаходиться у
користуванні громадян. Відповідно до положень постанов Верховної Ради України
„Про земельну реформу" від 18
грудня 1990 року та
„Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" від 13 березня 1992 року отримання
земельної ділянки у власність у порядку приватизації є правом громадянина
України.

Суд вважає, що
такі дії відповідачки ОСОБА_2 не відповідають вимогам чинного законодавства та
порушують права позивача, як землекористувача зазначеної земельної ділянки.
Згідно з вимогами п. З ст. 116
Земельного кодексу України безоплатна передача земельної ділянки у
власність громадянам проводиться у випадку приватизації земельної ділянки, яка
знаходиться у користуванні громадян. Ця обставина була з'ясована у судовому
засіданні. У відповідності з вимогами ст. 118
Земельного кодексу України рішення органів виконавчої влади та органів
місцевого самоуправління про приватизацію земельних ділянок приймається у
місячний строк на підставі технічних матеріалів, що підтверджують розмір
земельної ділянки. Розмір земельної ділянки за вказаною адресою підтверджується
технічним паспортом, проектом угоди про порядок користування земельними
ділянками. За п. 11 ст. 118 Земельного
кодексу України у разі відмови органу виконавчої ради чи органу місцевого
самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без
розгляду питання вирішується в судовому порядку. Оскільки земельний спір у
іншому порядку не вирішений, позивач обґрунтовано звернувся за вирішенням цього
питання до суду.

При визначенні
меж розподілу земельної ділянки, якою користуються сторони, суд має виходити з
положень ст. 107 Земельного
кодексу України. За правилом цієї статті суд виходить з фактичного використання
земельної ділянки. Виходячи з пояснень представника сторони, інших доказів по
справі, зокрема, акта встановлення фактичного користування спорудами та
будівлями в домоволодінні, між сторонами вже досить тривалий період часу
склався такий порядок фактичного використання земельної ділянки, який просить
визнати та затвердити у судовому порядку позивачка. При цьому суд має
врахувати, що відповідачка або її представник увесь цей період до суду щодо
порушення її права не звернулась за вирішенням можливого чи наявного спору,
проти такого порядку використання земельної ділянки не заперечувала, крім того
розміри ділянок, які перебувають у відособленому використанні кожної зі сторін
є необхідними для обслуговування тих частин спільної будівлі, яку займають
сторони.

Згідно зі ст. 121 ЗК України в
межах міст кожний громадянин України має право на отримання у власність для
будівництва і обслуговування жилого будинку в містах не більше 0,10 га. Згідно п. 7 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004
року № 7 „Про
практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних
справ" захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється згідно з ч. З ст. 152
ЗК шляхом, в тому числі: визнання прав; запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом
способів. Зокрема, суд у разі задоволення позову залежно від характеру спору,
зобов'язаний виконати певні дії на захист порушеного права чи сам визнає це
право за позивачем.

На підставі викладеного суд вважає, що позивач як власник
частини житлового будинку, розташованого на земельній ділянці площею 651 кв.м., отримав
право користування цією спірною земельною ділянкою, що перебуває у його
фактичному використанні та має право на приватизацію займаної ним частини
земельної ділянки. Встановивши наявність у позивача права на відповідну частину
земельної ділянки, суд має визначити порядок і спосіб захисту порушеного
(невизнаного) права, задовольнивши позов про встановлення порядку користування
земельною ділянкою між

5

співвласниками домоволодіння та про визнання права
власності на землю. З огляду на обставини справи, суд має затвердити такий
порядок користування спірною земельною ділянкою, закріпивши за позивачкою
ділянку площею 0,0444 га з
межами ділянки А-Б-В-Г, за відповідачкою ОСОБА_2 -площею 0,0197
га з межами ділянки А-Г-Д-Е за адресою: АДРЕСА_1, згідно з проектом
встановлення порядку користування земельними ділянками, складеним ПП
„ОСОБА_6" на підставі геодезичних вишукувань по встановленню зовнішніх меж
земельної ділянки; зазначений проект угоди має бути доданий до рішення суду.

На підставі
викладеного, керуючись ст. 14
Конституції України, ст.
ст. 107, 121, 116, 118, 152 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного
кодексу України, постанов Верховної Ради України „Про земельну реформу"
від 18 грудня 1990 року та „Про
прискорення земельної реформи та приватизацію землі" від 13 березня 1992 року, ст. ст. З,
10, 11, 209, 212-215,
218, 224, 226 ЦПК України, п. 7
постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 „Про практику
застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних
справ", СУД -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради,
Державного підприємства „Центр державного земельного кадастру" при
Державному комітеті України по земельних ресурсах в особі Одеської регіональної
філії про визнання фактично сформованого порядку користування земельною
ділянкою, визнання права власності на земельну ділянку, зобов'язання не чинити
перешкод у приватизації земельної ділянки, зобов'язання видати Державний акт на
право власності на землю -
задовольнити частково.

Встановити
порядок користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, закріпивши за ОСОБА_1 земельну ділянку
площею 0,0444 га з її
межами, позначеними А-Б-В-Г, за ОСОБА_2 -
0,0197 га з межами цієї ділянки А-Г-Д-Е за адресою: АДРЕСА_1,
згідно із проектом угоди про порядок користування земельними ділянками,
складеним Приватним підприємством „ОСОБА_6" на підставі геодезичних
вишукувань по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки.

Визнати за
ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0444 га з її межами
А-Б-В-Г, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати
Одеську міську раду чи уповноважений ним орган, а також Державне підприємство
„Центр державного земельного кадастру" при Державному комітеті України по
земельних ресурсах в особі Одеської регіональної філії вчинити дії щодо видачі
ОСОБА_1 Державного акта на право власності на землю стосовно земельної ділянки
площею 0,0444 га з
межами А-Б-В-Г, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вчинити дії щодо
реєстрації цього права відповідного до вимог чинного законодавства.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення може
бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції
заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення
та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження, або шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення у порядку ч. 4 ст. 295
ЦПК України.

СУДДЯ:                                                                                                          С.О.
Погрібний

5