РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2007
року Вишгородський районний суд Київської області в складі

головуючого - судді                                              Чіркоша
Г.Є. ,

при секретарі                                                                    Ашраменко
Л. С ,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної
інформації та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на порушення своїх немайнових прав унаслідок поширення щодо нього
відповідачем недостовірної інформації, що є підставою до
захисту його честі, гідності та ділової репутації разом зі спростуванням такої інформації та відшкодуванням моральної шкоди в
розмірі 30 000 грн., які просить стягнути з відповідача.

У судовому засіданні позивач та його представник просили про задоволення позову з
викладених у ньому підстав.

Відповідач і його представник позов не визнали.

Заслухавши
сторони і допитавши їх як свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов
наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 1 грудня 2006 року відповідачем на адресу
голови Київської облдержадміністрації направлено листа стосовно ситуації, яка склалася навколо учбово-спортивної
бази зимових видів спорту „Вишгород".
Даний лист підписано відповідачем як її директором.

У цьому листі йшлося в тому числі й про ОСОБА_1, який як член спостережної ради ВАТ АБ
„Укргазбанку" на шпальтах районної газети „Слово" заявив про те, що
санну трасу знесуть, оскільки її наявність не відповідає „їхнім бізнесовим
інтересам".

Стверджувалося в заяві відповідача і про те, що слово ОСОБА_1, як виявляється, не розійшлося з ділом,
оскільки 3 і 7 віражі санної траси знесли, бо бачте
останній захоплюється гірськолижним спортом.

Ці вислови позивач вважав поширеною про нього недостовірною інформацією,
яка є негативною, а сам факт наявності цього листа - доказом порушення його немайнових
прав, зокрема ділової репутації і престижу.

Ступінь їх зниження вважав такою, що не узгоджується з повсякденними обов'язками члена спостережної ради ВАТ АБ
„Укргазбанк" у вирішенні важливих питань, у тому числі у відносинах з
Київською обласною державною адміністрацією, до якої надійшов згаданий лист.

Грошовий вимір відшкодування позивач визначив, виходячи з розміру свого
доходу, який становить більше мільйону гривень на рік, а також витраченого для відновлення своїх немайнових прав часу (трудоднів).
Зокрема, він був змушений пояснювати посадовим особам
недостовірність листа відповідача, оскільки в читачів формується думка про нього як про особу, яка зневажає розвитком
санного спорту і здоров'я молоді, що є вкрай негативним для його ділового
престижу.

2

У той же час, посилаючись на розпорядження Київської обласної ради фізкультурно-спортивного
товариства „Колос" від 14 квітня 2006 року про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади, позивач обґрунтовував висування вимог
до відповідача, як фізичної особи.

Втім відповідач вважав себе таким, що обіймає згадану посаду, і дізнався про своє
звільнення з матеріалів цієї справи.

Згідно листа редакції народної газети Вишгородщини „Слово" від 15
травня 2007 року заяви ОСОБА_1 про знесення санної траси не публікувалися.

Про таке ствердила і свідок ОСОБА_3 - кореспондент цієї газети, яка разом з
тим зазначила про відвідування їх редакції позивачем, з яким відбулася розмова
стосовно учбово-спортивної бази зимових видів спорту „Вишгород". За її
твердженнями під час розмови, яку зафіксовано на звукозаписувальний пристрій, ОСОБА_1висловив наміри
провести реконструкцію цієї бази і санної траси зокрема, з поліпшеним облаштуванням тієї території. Одночасно ОСОБА_1піддав критиці дії директора бази ОСОБА_2

Звукозапис розмови на даний час не зберігся, а на той час був наданий для прослуховуванняОСОБА_2, оскільки торкався його інтересів
і оцінки його діяльності. ОСОБА_1просив надрукувати в газеті його виступ, однак в
подальшому редакція газети вирішила його не
публікувати, внаслідок напруження ситуації в районі навколо
згаданої спортивної бази.

Допитаний як свідок ОСОБА_1підтвердив показання ОСОБА_3 і
ствердив, що його виступ в редакції газети мав мету надання
альтернативної інформації стосовно
ситуації, яка склалася навколо згаданої спортивної бази, перспектив її розвитку. Одночасно в своїй промові він піддав
критиці діяльність ОСОБА_2, яка на
його думку є безхазяйною і призвела до занепаду санної траси.

НатомістьОСОБА_2як свідок, ствердив, що прослухавши даний запис, витлумачив
з його змісту те, що інвестори в особі ОСОБА_1,
цікавляться територією землі спортивної
бази і вбачають знесення наявної санної траси, з подальшим розвитком іншої галузі. В редакції його запевнили про
публікацію цього виступу, тому він не сумнівався, що такий міститиметься на
шпальтах газети. Наступним часом він
виявив, що ряд опорних споруд на 3 і 7 віражах санної траси знесені і
таке, на його переконання, без певного втручання відбутися не могло.

Таким чином, сторони повідомляють в цілому про ті ж самі обставини і події, однак надають їм суб'єктивну оцінку, яка є іншою
одна від одної.

Факт того, що
виступ ОСОБА_1 не публікувався,
з огляду на те, що намагання до цього стали
нездійсненими з ініціативи редакції, вирішальним при розгляді позову не
являється, оскільки вислови в листі сформульовано відповідачем з власної оцінки
виступу позивача.

Вирішуючи цю справу, суд зазначає, що відповідно до ст. 10 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів, а це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядів, одержувати
і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і
незалежно від кордонів.

При цьому, згідно ст. 47і Закону України „Про інформацію"
ніхто не може бути притягнутий за висловлення
оціночних суджень, під якими слід розуміти висловлювання, за винятком образи чи наклепу, які не містять фактичних
даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що
не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на
характер використання мовних засобів,
зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири.

З цих підстав
суд вважає, що висловлювання відповідача, які позивач вважає неправдивими, не містять фактів, існування яких може бути
підтверджене, і не можуть бути витлумачені як такі.

3

У той же час правдивість
оціночних суджень доведенню не підлягає, оскільки
є нездійсненною і порушує свободу вираження поглядів.

Таким чином, дані позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного і керуючись
статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили протягом 10 днів з дня його проголошення і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання
в зазначений строк заяви про його оскарження та
протягом 20 днів після цього апеляційної скарги або в порядку ч.
4 ст. 295 ЦПК України.