СУД   ПОЛТАВСЬКОЇ    ОБЛАСТІ
Справа №
22ц-770                                                        Головуючий
2007 рік                                                                          інстанції
Суддя-доповідач:Лобов О.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 березня 2007 року колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області
в складі

головуючої судді
Лобова О.А.,

суддів Акопян
В.І.,  Новохатньої В.А.

при секретарі
Зеленській О.І.

за участю
позивачівОСОБА_1 ,  ОСОБА_2

адвоката ОСОБА_3

представників
відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5,  ОСОБА_6

розглянула
у відкритому судовому засіданні в м.
Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7,  представника за довіреністю Державного
казначейства України,  на рішення
Октябрського районного суду м. Полтави від 08 грудня 2006 року в справі за
позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до Управління
МВС України в Полтавській області,
Управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС України в
Полтавській області,  Державного
казначейства України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Колегія
суддів,  заслухавши доповідь судді
доповідача,

ВСТАНОВИЛА:

У
вересні 2006 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до УМВС
України в Полтавській області,
Державного казначейства України та просили ухвалити рішення,  яким стягнути з відповідачів на їх користь 15
000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 1 000 000 грн. моральної
шкоди.

Обґрунтовуючи
заявлені вимоги,  позивачі
вказували,  що у листопаді 2003
року
працівники   УБОЗ   УМВС
України   в   Полтавській
області,

2

виконуючи
свої службові обов'язки,  з метою
примусити дати неправдиві свідчення відносно злочинів,  які не вчинялися,  катували їх сина Цісельського Володимира
Казимировича,  внаслідок чого останній
помер.

Витрати
на поховання сина позивачі оцінили у 15
000 грн.,  моральну шкоду,  заподіяну смертю сина внаслідок злочинних дій
працівників міліції,  -у 1 000 000 грн.

Рішенням
Октябрського районного суду м.  Полтави
від 08 грудня 2006 року
позовОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 задоволений
частково: відшкодовано на їх користь за рахунок держави шляхом списання у
безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України
по 3 574 грн. 80 коп.
матеріальних витрат та по 300
000 грн. моральної шкоди кожному.

Не
погодившись з рішенням суду,  його
оскаржила ОСОБА_7,  представник за
довіреністю Державного казначейства України,
та,  посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову відносно Державного казначейства України.

В
обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено,  що місцевий суд безпідставно застосував для
вирішення спору ЗУ «Про порядок
відшкодування шкоди,  завданої
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства,  прокуратури
і суду»,  а також невірно застосував  ст.  1176 ЦК України,  оскільки по відношенню до сина позивачів не
було вчинено дій,  передбачених
наведеними нормами закону,  отже відсутні
правові підставі для відшкодування шкоди за рахунок держави.

За
твердженням представника Державного казначейства України,  вирішуючи спір,  суд мав керуватися нормами закону,  якими передбачені загальні підставі для
відшкодування шкоди.

Колегія
суддів,  перевіривши матеріали справи в
межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог,  заявлених в суді першої інстанції,  заслухавши пояснення осіб,  які беруть участь в справі,  дійшла висновку,  що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково:

Відповідно
до  ст. 307 ч.1 п.1),   ст. 308 ЦПК України апеляційний суд за
результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції
вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального
і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних
міркувань.

Судом
першої інстанції вірно встановлено і це вбачається з матеріалів справи,  що 01
грудня 2003 року
ОСОБА_8 арештований по кримінальній справі № 03130469 і під конвоєм працівників УБОЗ УМВС

3

України
в Полтавській області етапований з приміщення ІТТ Лохвицького РВ УМВС України в
Полтавській області до приміщення УБОЗ УМВС України в Полтавській області,  де утримувався в кабінеті оперативних
працівників приблизно з 19.00.

Близько 20.15 того ж дня до
приміщення УБОЗ УМВС України в Полтавській області викликана бригада швидкої
допомоги,  яка констатувала смерть
ОСОБА_8

02 грудня 2003 року за фактом
умисного вбивства ОСОБА_8 порушена кримінальна справа,  в якості обвинувачених притягнуті працівники
УБОЗ УМВС України в Полтавській області,
які до цього часу перебувають у розшуку.

Відповідно
до висновку судово-медичної експертизи смерть ОСОБА_8 настала внаслідок
механічної асфіксії від закриття роту та носу.

Встановивши
наведені обставини,  місцевий суд вірно
визнав,  що незаконними діями працівників
УБОЗ УМВС України в Полтавській області заподіяна смерть ОСОБА_8,  що,  в
свою чергу,  завдало моральних страждань
батькам потерпілого,  які продовжують
тривати з огляду на те,  що держава в
порушення положень  ст. 3,   ст. 13 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод не забезпечила гарантій недопущення катування та
нелюдського чи такого,  що принижує
гідність,  поводження,  а також не забезпечила ефективного
розслідування за фактом такого поводження.

Місцевий
суд,  ґрунтуючись на належних та
достатніх доказах вірно визначив розмір відшкодування завданої моральної шкоди
та дійшов правильного висновку про необхідність відшкодування завданої
позивачам моральної шкоди за рахунок держави шляхом списання коштів у
безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету
України,  оскільки такий висновок
ґрунтується на вимогах закону.

Так,  системний аналіз положень ч.2  ст. 1168,
ч.б  ст. 1176,   ст. 1207 ЦК України дає підстави вважати,  що моральна шкода,  якщо вона завдана смертю фізичної особи
внаслідок незаконних дій службових осіб державних органів при виконанні ними
функцій держави,  відшкодовується батькам
за рахунок держави,  і відсутність
спеціального закону,  яким визначений
порядок та умови такого відшкодування,
не може бути підставою для відмови у захисті права громадянина,  оскільки це прямо суперечить  ст.  56
Конституції України.

Таке
розуміння зазначених норм закону узгоджується з позицією Європейського суду з
прав людини в частині тлумачення положень
ст. 3,   ст. 13 Конвенції про
захист прав людини і основоположних свобод,
згідно якої заборона катування та нелюдського чи такого,  що принижує гідність,  поводження передбачає для держави певні
обов'язки - негативні та позитивні.

4

Негативний
обов'язок,  зокрема,  вимагає від держави утримуватися від певних
заборонених дій та заходів. В разі порушення обов'язку,  держава несе відповідальність за дії всіх
своїх органів та посадових осіб,  як-от:
поліції,  сил безпеки та працівників
інших правоохоронних органів. Вона відповідає за дії цих органів та осіб як у
разі виконання ними наказів,  так і
тоді,  коли вони діють з власної
ініціативи.

Окрім
того,  Конституційний суд України в
своєму рішенні від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 зробив
висновок,  що положення  ст. 32 ЗУ
«Про державний бюджет України на 2000
рік» і  ст.  25
ЗУ «Про державний бюджет України на 2001 рік»,  якими передбачалося відшкодування шкоди,  заподіяної громадянам незаконними діями
органів дізнання,  за рахунок коштів
Державного бюджету на утримання вказаних державних органів,  суперечать
ст. 19,   ст. 56 Конституції
України,  оскільки вони фактично
запроваджують цивільно-правову,  а не
публічно-правову відповідальність державних органів.

Таким
чином,  колегія суддів вважає,  що рішення місцевого суду щодо часткового
задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди є законним і справедливим,  підстави для його зміни чи скасування
відсутні.

Відповідно
до п.3 ч.1  ст.  307,
п.4 ч.1  ст. 309 ЦПК України
апеляційний суд за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції вправі змінити рішення в разі порушення норм матеріального
права.

Задовольняючи
частково позовні про відшкодування матеріальної шкоди,  місцевий суд виходив з того,  що належними письмовими доказами підтверджені
витрати позивачів на поховання їх сина в сумі 7 149 грн. 61 коп.,  отже ці витрати підлягають стягненню на
підставі  ст.  1176
ЦК України.

Проте з
таким висновком суду погодитися не можна,
оскільки він суперечить наявним в справі доказам та вимогам
матеріального закону.

Відповідно
до пункту 4 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК
України положення цього Кодексу застосовуються до відносин,  що виникли після набрання ним чинності.

Як
вбачається з матеріалів справи,
матеріальну шкоду позивачі пов'язують з витратами на поховання
сина,  яке відбулося в грудні 2003 року.

Згідно
наданих суду письмових доказів (а.с.  9, 10, 11, 12, 46, 47, 48),  які учасниками розгляду справи не оспорювалися,  безпосередньо на поховання ОСОБА_8 позивачами
в грудні 2003 року
витрачені кошти в сумі З 665
грн. 60 коп.

Таким
чином,  вказана сума витрат на поховання
ОСОБА_8 на підставі  ст.  459
ЦК України в редакції 1963
року підлягає відшкодуванню в рівних частках на користь позивачів.

Відшкодування
витрат на поховання слід здійснити за рахунок держави з мотивів,  які наведені вище.

5

З огляду
на викладене,  рішення місцевого суду в
частині вирішення спору про відшкодування матеріальної шкоди слід змінити,  зменшивши суму відшкодування.

Твердження
апеляційної скарги про те,  що місцевий
суд безпідставно послався в своєму рішенні на норми ЗУ «Про порядок
відшкодування шкоди,  заподіяної
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства,  прокуратури
і суду»,  не заслуговує уваги,  оскільки помилкове посилання на норми
вказаного нормативного акту не вплинуло на вірне по суті та справедливе
вирішення спору.

Керуючись  ст.  303,
п.3 ч.1  ст.  307,  п.4 ч.1  ст.
309,   ст.  316
ЦПК України,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_7,  представника за
довіреністю Державного казначейства України задовольнити частково.

Рішення
Октябрського районного суду м.  Полтави
від 08 грудня 2006 року в справі за позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до Управління МВС України в
Полтавській області,  Управління по
боротьбі з організованою злочинністю УМВС України в Полтавській області,  Державного казначейства України про
відшкодування матеріальної і моральної шкоди змінити: зменшити до 1 832 грн. 80
коп. кожному з позивачів задоволену суму відшкодування матеріальної шкоди.

В решті
рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 08 грудня 2006 року залишити
без змін.

Рішення
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржене протягом
двох місяців до Верховного Суду України шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної інстанції.