АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-1430 / 07                           головуючий у 1-й інстанції:
суддя-доповідач:                        Ломейко В.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2007 року                                                                               м.
Запоріжжя

Колегія-суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого:            Ломейка
В.О.

суддів:                        Денисенко Т.С., Коваленко А.І.

при секретарі              Степанової
Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м. Запоріжжя області від «21»лютого 2007 р. по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-і
особи: П'ята Запорізька державна нотаріальна контора, Четверта Запорізька
нотаріальна контора , про
визнання заповітів недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2006 року ОСОБА_2
звернулась до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що у 1935 році її дід - ОСОБА_3
зареєстрував шлюб з бабою позивачки -
ОСОБА_4.

У 1945 році ОСОБА_3.
була виділена земельна ділянка під забудівлю жилого будинку за адресою : м. Запоріжжя, АДРЕСА_1. ОСОБА_3. за час
шлюбу з ОСОБА_4. побудували жилий будинок за вказаною адресою.

Рішенням
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 1965
року зазначений жилий будинок був поділений у зв'язку з поділом майна
подружжя. ОСОБА_3. було виділено 14/25
частин жилого будинку АДРЕСА_1 в м.
Запоріжжя, а ОСОБА_4. -
11/25 частин цього будинку.

Рішенням
Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 1966
року шлюб між ОСОБА_3. та ОСОБА_4. було розірвано.

02 березня 1966року ОСОБА_3. зареєстрував шлюб з ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4.
померла . Після її
смерті відкрилась спадщина на 11/25
частин жилого будинку АДРЕСА_1 в м.
Запоріжжі. Спадщину
після її смерті фактично прийняв її син, батько позивачки - ОСОБА_6, який на
час смерті ОСОБА_4. був прописаний у вказаному будинку. Однак, право власності
на спадщину у встановленому законом порядку не оформив.

ІНФОРМАЦІЯ_2 дід позивачки
ОСОБА_3. помер. Після його смерті відкрилась спадщина на 14/25 частин жилого
будинкуАДРЕСА_1 в м. Запоріжжі.

Спадкоємцями
після його смерті стали: його дружина ОСОБА_5. та діти померлого: ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_6. та ОСОБА_9. Дружина померлого - ОСОБА_5. не оформлювала право власності на спадкове
майно, так як визнавала право на спадщину за

дітьми померлого. Всі спадкоємці
крім ОСОБА_6. відмовились від прийняття спадщини, а ОСОБА_6. фактично вступив у
володіння спадковим майном.

ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_5. померла .

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько
позивачки - ОСОБА_6.
спадкоємицею після його смерті стала позивачка - ОСОБА_2.

Після смерті
батька позивачка прийняла спадщину та оформила нотаріально право власності на
спадщину. Нотаріус перевіряла, кому належить будинок, коло спадкоємців, але
ніяких даних про те, що ОСОБА_5. склала заповіт на ОСОБА_1. або що він є
власником частини будинку встановлено не було і 29 серпня 1997року їй було видано свідоцтва про, право
власності на жилий будинок АДРЕСА_1 в м.
Запоріжжі.

Як вказує
позивачка, відповідач вселився в спірний жилий будинок в квітні 1994року та
проживав в будинку в якості квартиранта до червня 1994 року. До смерті
ОСОБА_5. та після її смерті ОСОБА_1. в вищезазначеному будинку не мешкав,
з'явився в будинку лише у 1997році, стверджуючи, що він власник частини
будинку. Позивачка яка на той час мала свідоцтво про прав власності на будинок,
звернулась до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власності.

Під час розгляду
в суді цивільної справи за позовом ОСОБА_2. до ОСОБА_1. про усунення перешкод в
користуванні будинком, відповідач надав суду заповіт від 18 січня 1979року,
посвідчений нотаріусом Четвертої Запорізької нотаріальної контори, згідно
якому, ОСОБА_3. заповів все належне йому майно-ОСОБА_5., та заповіт від 22 березня
1994року, посвідчений нотаріусом П'ятої нотаріальної контори, згідно якому
ОСОБА_5. заповіла все належне їй майно ОСОБА_1.

Позивачка вважає зазначені заповіти
недійсними з наступних підстав.

Заповіт від 18 січня 1979 року, згідно
якому ОСОБА_3. заповів все належне йому майно ОСОБА_4. не був підписаний самим
ОСОБА_3., крім того в заповіті не зазначено місце та час складання заповіту.
Таким чином, позивачка вважає за можливе визнати цей заповіт недійсним.

Заповіт від 22 березня
1994року, згідно якому ОСОБА_5. заповіла все належне їй майно ОСОБА_1. також не
підписаний заповідачем ОСОБА_5., з посиланнями на те, що ОСОБА_5. нібито була
не грамотною. Заповіт від імені ОСОБА_5. підписав ОСОБА_10. Однак ця обставина
не відповідає дійсності. ОСОБА_5. була грамотною, про що свідчать її підписи
при отримані пенсії та свідчення свідків .

Рішенням
Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2007року позов ОСОБА_2. задоволено частково.
Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5., складений на ім'я ОСОБА_1. від 22 березня 1994 року. В іншій
частині позову відмовлено.

На зазначене
рішення суду ОСОБА_1. подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що при
винесені рішення судом було порушено норми процесуального та матеріального
права, просив рішення суду першої інстанції від 21 лютого 2007
року скасувати, прийняти нове рішення .

Заслухавши
суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, вивчивши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.І
ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Ст.308 ЦПК
України передбачає, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає  рішення  без
змін,  якщо  визнає,
що  суд  першої
інстанції  ухвалив  рішення
з

додержанням норм матеріального і процесуального права. Не
може бути скасовано правільне по суті і справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Як вбачається з
матеріалів справи, позивачка є спадкоємцем по закону після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 її батька
ОСОБА_6., після смерті якого залишилось майно успадковане ним після своїх
батьків.

29
серпня 1997 року
ОСОБА_2, отримала свідоцтво(а/с 57),
про право спадщини за -
законом на житловий будинок АДРЕСА_1 в 'М.Запоріжжя,
який належав померлим ОСОБА_4(11/25
часток) та ОСОБА_3( 14/25
часток).

Вказане
свідоцтво про право спадщини видане ОСОБА_2, ніким не оспорене і позивачка як
власниця будинку має право вимагати усунення будь-яких порушень її права, хоч
би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння відповідно до ст.48
ЗУ „Про власність".

Ухвалюючи
рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2., та визнаючи недійсним заповіт
ОСОБА_5., складений на ім'я ОСОБА_1. від 22
березня 1994 року,
суд першої інстанції виходив з того, що при гюсвідчені цього заповіту було
порушено норми діючого законодавства; ст.8 ЗУ „Про нбтаріат", п.77 Інструкції про порядок здійснення
нотаріальних дій.

Такий висновок
суду першої інстанції обгрунтований матеріалами справи, поясненнями свідків(а/с
8, 78,79, 83-101) які суд
всебічно дослідив та дав належну оцінку, а тому на думку колегії суддів є
правільним, оскільки згідно ст.48 ЦК
України 1963 року,
угода яка не відповідає нормам закону с
недійсною.

Посилання
апелянта на те, що відповідач вселився в спірний будинок як член сім*ї
спадкодавця, спростовується матеріалами справи. Доводи апеляційної скарги про
реєстрацію відповідача в цьому будинку та добудову кухні, на думку колегії
суддів не свідчать про виникнення його права на жилий будинок. Інші доводи
апеляційної скарги не є суттєвими і не спростовують рішення суду першої
інстанції.

Вирішуючи спір
суд першої інстанції повно і всебічно дослідив всі обставини спору та ухвалив
обґрунтоване рішення. Підстав для його скасування за доводами які наведені в
апеляційній скарзі, на думку колегії судців, немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.209, 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України,

колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського  районного суду М.Запоріжжя  від 21
лютого 2007року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду України
протягом двох місяців.

ГОЛОВУЮЧИЙ