Справа №2-1705/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

05 квітня 2007
року                                                                                     м.
Харків

Дзержинський
районний суд м. Харкова у складі: Головуючого - судді РУДНЄВОЇ О.О. При
секретарі ДОЛГАНШІЙ Н.М., КУЗЬМІНОВІЙ Н.В.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дзержинського районного суду м.
Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа-Державне управління екології та природних ресурсів про поновлення
порушеного права власності, стягнення матеріальних збитків та стягнення
моральної шкоди, -

УСТАНОВИВ:

Позивачка
звернулася до суду з позовною заявою29.11.2006 року. В судовому засіданні
позивачка свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснивши суду 31
березня 2006 року придбала у власність 50/100 частин жилого АДРЕСА_1 З часу
купівлі житлового будинку не має можливості користуватися своєю власністю, бо
відповідачі по справі подружжя ОСОБА_2 ,не зважаючи на рішення суду ,що набуло
чинності заважають їй використовувати за призначенням частину земельної
ділянки, яка є в спільному сумісному користуванні, загородили проїзд до
будинку, погрожують їй спалити її та її сина автомобілі, вважають територію
своєю.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилася, про час розгляду
справи була попереджена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не
сповістила. З відомостей, які отримані судом , відповідачка є людиною похилого
віку, що не має можливості вільно пересуватися без милиць. На неодноразові
вимоги суду про видання доручення відповідній особі належної уваги не звернула.

Відповідач ОСОБА_3 в
судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив ,що він і його дружина не
визнають рішення суду на підставі з яким ухвалено порядок користування
земельною ділянкою, виконувати рішення суду не збираються, бо воно порушило їх
права і вони хочуть користуватися земельною ділянкою більшої площі чим та ,що
визначена в рішенні суду 2005 року. Пояснив ,що вони дійсно найняли людей та
заклали ворота для проїзду на сумісну територію і не бажають, що позивачка цією
територією користувалася. Потім без відповідного дозволу відповідач залишив
судове засідання, не надавши заяви щодо розгляду справи в його відсутність.

Представник третьої особи за дорученням Павленко А.Є.
суду пояснив, що з 01.03.2007 року на підставі наказу міністерства охорони
навколишнього природного середовища України було розподілено відповідні функції
і тепер всі інтереси щодо Держави вирішення питань, пов»язаних з охороною
природного середовища здійснює Державна Екологічна інспекція в Харківській
області. Щодо позовних вимог з приводу викорчовування чагарнику жасмин на
земельній ділянці, яка знаходиться в користуванні позивачки та відповідача
позовні вимоги визнає, бо на підставі вимог діючого законодавства власники
мають право викорчовувати дерева, чагарник на при будинковій території ,а
стосовно видалення з прибудинкової території дерева -слива, то відсутня

методика розрахунку її
фактичної вартості, неможливо визначити скільки коштує це дерево, яке
розташовано на вулиці поруч з будинком, заперечень проти задоволення позову не
має.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до
наступного:

Позивачка по справі ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу від
31.03.2006 року стала власником 50/100 частин житлового АДРЕСА_1, договір посвідчено
приватним нотаріусом ОСОБА_4 та внесено в реєстр нотаріальних дій за №3173
(арк..справи 15), будинок з надвірними будівлями було придбано у власника
ОСОБА_5.

Право власності належним чином зареєстровано в реєстрі
прав власності на нерухоме майно від 14.06.2006 року.

На підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.05.2005
року № 2-562/2005 , яке набуло чинності після розгляду справи Апеляційним судом
Харківської області від 05.10.2005 року (арк..справи 8-13) було визнано порядок
користування земельною ділянкою між колишньою власницею ОСОБА_5 та ОСОБА_2.,
відповідачкою по справі. В загальне користування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було
виділено загальне подвір»я №1 площею 26 кв.м.. ОСОБА_2 було виділено земельну
ділянку №11, що розташовано на лінії червоної забудівлі з боку домоволодіння
№62 площею 124 кв.м, що відповідало її первісній долі. Співвласнику ОСОБА_5
було виділено земельну ділянку НОМЕР_1, яка розташована з боку АДРЕСА_1та
тилової мела площею 519 кв.м., що відповідало її первісній долі.

В рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від
11.05.2005 року №2-562/2005, яке набуло чинності, на сторони покладено
зобов»язання не чинити одна іншій перешкоди при здійсненні нагляду та ремонту
надвірних будівель та споруд, та в користуванні спільною земельною ділянкою.

З боку відповідачки ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_3, співвідповідача по
справі має місце пряме ухилення від виконання рішення суду, що набуло чинності
та винне виконуватися належним чином, що знайшло своє підтвердження в неодноразових
зверненнях позивачки до Дзержинського РВ ХОУ УМВС України в Харківській
області, Державної виконавчої служби Дзержинського району тощо
(арк..справи10,17,19).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3самовільно, без
відповідного погодження з позивачкою ОСОБА_1 заклали ворота для в»їзду на
подвір»я цеглою, вчиняють перешкоди в здійсненні можливості користуватися
земельною ділянкою, яке є в користуванні позивачки ОСОБА_1, бо іншого проїзду
на територію не існує.

Відповідач ОСОБА_3 пояснив суду, що вони вважають, що це
їхня земельна ділянка і його дружина ОСОБА_2 не дасть згоди на проїзд
автомобілів позивачки та її сина на їх земельну ділянку ,бо вони цього не
хочуть.

Судом були роз»яснені учасникам процесу вимоги ст..ст. 10,11,60 ЦПК України
в тій частині, що докази по справі надаються сторонами, а судом тільки
оцінюються. Суд вважає, що позивачка довела суду обґрунтованість та законність
свої вимог частково тому позовні вимоги слід задовольнити частково.

До доводів відповідача ОСОБА_3 з того питання, що він і його дружина не
будуть виконувати рішення суду від 11.05.2005 року , яке набуло чинності на тих
підставах, що воно їм не подобається, суд відноситься критично.

На підставі вимог ч 2 ст.377 Цивільного Кодексу України
якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці,
наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право
користування тією частиною земельної

ділянки, на якій
вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх для їх
обслуговування.

Таким чином, до позивачки ОСОБА_1 перейшло право користування земельною
ділянкою, яка була виділена ОСОБА_5 яка продала свою частину будинку) на
підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.05.2005 року.

Суд вважає, що позовні вимоги щодо поновлення порушеного права та
забезпечення вільного доступу до частини двору №1 ,яка є в спільному загальному
користуванні , знесенні самовільно забудованих цегляних воріт, викорчуванні
чагарнику жасмин на частині двору №1 та викорчовуванні дерева слива, що знаходиться
перед воротами -в»їздом на територію двору №1 є обґрунтованими та підлягають
задоволенню в повному обсязі.

При розгляді позовних вимог щодо стягнення матеріальних збитків, які
понесені позивачкою сплатою за перебуванні її автомобіля та автомобіля її сина
на автостоянці та під збереженням у приватної особи на підставі договору, суд
виходить з наступного:

На підставі ст. .41 Конституції України право власності в
Україні захищається законом.

Згідно вимог ст.. 12 Закону України «Про власність» право
власності в Україні складається з права користування, права розпорядження та
права володіння, на підставі вимог ст., 13 Закону України «Про власність» право
власності може набуватися на законних підставах, до яки відноситься купівля-
продаж домоволодіння.

На підставі ст..48-50 Закону України «Про власність» власник вправі
вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку.

На підставі вимог ст..209 ЦПК України рішення суду зостановлюється іменем
України , на підставі вимог ст..223 ЦПК України рішення суду, яке набуло
чинності підлягає виконанню.

На підставі ст..92 Земельного Кодексу України право
постійного користування земельною дільницею- це право володіння та користування
земельною дільницею, яка перебуває в державній чи комунальній власності , без встановлення
строку.

Земельна ділянка ,на якій розташовано АДРЕСА_1 перебуває в комунальній
власності.

Як вказано в мотивувальній частині рішення суду частина земельної ділянки
№1 площею 26кв.м. на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від
11.05.2005 року, що набуло чинності перебуває в загальному спільному
користуванні співвласників.

На підставі вимог ст.. 103 ЗК України власники та землекористувачі
земельних ділянок винні обирати такі заходи користування земельною дільницею на
підставі її цільового призначення, при якому власникам, землекористувачам
сусідніх земельних ділянок буде завдано менших неподобств(затінення,
задимлення, неприємних ароматів, гаму тощо) -добросусідство.

Суд вважає, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
, проігнорувавши виконання рішення Дзержинського районного суду від
11.05.2005 року, як набуло чинності своїми навмисними діями завдали вчинення
збитків позивачці ОСОБА_1 перешкоджаючи їй користуватися її власністю та
користуватися земельною ділянкою , яка виділена в спільне загальне
користування, тобто порушили вимоги добросусідства при користуванні земельною
ділянкою.

На підставі ч.3 ст.. 109 ЗК України сусід, який вимагає
ліквідації дерев, які стоять на межі, винен один нести витрати на ліквідацію
дерев, якщо іншій сусід відмовляється від своїх прав на вищевказані дерева.

Судом встановлено,
що чагарник жасмин знаходиться на спільній земельній ділянці, а дерево слива
знаходиться на вулиці біля АДРЕСА_1проти чого відповідач ОСОБА_3 не заперечував,
а відповідачка ОСОБА_2 про це самостійно писала в зустрічній позовній заяві,
яка ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.03.2007 року визнана
неподаною . Відповідачі по справі, таким чином, вважають вищевказані дерево та
чагарник своє власністю і проти їх ліквідації заперечують.

Таким чином, суд приходить до висновку що вищевказаний чагарник жасмин та
дерево слива для усунення перешкод при в'їзді до території домоволодіння
підлягають ліквідації.

Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення матеріальних збитків, суд приходить
до висновку, що відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3,вчиняючи протидію
законним намірам позивачки ОСОБА_1 щодо користування земельною ділянкою , яка є
в її користуванні та перешкоджаючи проїзду через земельну ділянку №1, що
знаходиться в спільному сумісному користуванні, понудили позивачу ОСОБА_1 вжити заходи, щодо збереження особистого
транспорту як позивачки та і її сина, ОСОБА_5

З схеми користування земельною ділянкою (арк..справи 14) суд вбачає, що
іншої можливості в"їзду на земельну ділянкуНОМЕР_1 площею 519 кв.м. чим
через ділянку №1 площею 26 кв.метрів, яка знаходиться в спільному сумісному
користуванні між позивачкою та відповідачами не існує , що вже знайшло своє
підтвердження в рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.05.2005
року, яке набуло чинності і є на підставі ч 3 ст..61 ЦПК України обставинами,
які не підлягають доказуванню.

На підставі ст. .1166 Цивільного Кодексу України « майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам
фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди увільняється від її відшкодування, якщо доведе, що
шкоди завдано не з її вини».

Суд вважає, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не довели суду, що
матеріальна шкода, що завдана вчиненням перешкод позивачці ОСОБА_1 в
користуванні її власністю завдана не з їх вини, суду не довели.

При розгляді позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди , суд виходить з
наступного:

На підставі ст.. 1167 Цивільного Кодексу України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями ,діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

На підставі вимог п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від
31.03.1995 року з змінами та доповненнями, внесеними Постановою Пленуму
Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року « Про судову практику в справах
про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань
або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними
діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв»язку з ушкодженням здоров»я, у порушенні права власності... і
т.п.»

Суд вважає такими, що доведені позовні вимоги відносно
стягнення матеріальної шкоди - витрат, які позивачка понесла у зв»язку з
неможливістю користуватися земельною ділянкою, яка є в її користуванні та
понесла відповідні витрати щодо
зберігання   автомобілів   на
автомобільній   стоянці   ПП
«Ніколь»   у   сумі,
що

підтверджується
відповідними довідками про сплату послуг та квитанціями (арк..справи20 на суму
624,00 гривень, арк..справи 34-37 на суму 800,00 гривень, арк.. справи 67-68 на
суму 490,00 гривень на загальну суму 1924,00 гривень), стосовно стягнення суми
матеріальних збитків, вчинених протиправними діями відповідачів за період з
01.04.2006 року по 13.09.2006 року на суму 1650,00 гривень ,суд вважає, що
позовні вимоги позивачка в цій частині не довела і вони задоволені судом бути
не можуть.(арк..справи 7). Суд вважає, що позивачка ОСОБА_1 не довела суду ,що
діями відповідачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 їй завдано моральну
(немайнову) шкоду, тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди суд вважає
такими, що задоволенню не підлягають.

На підставі вимог ст..ст.81,88 ЦПК України , суд вважає за необхідне
стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1судові витрати, які понесені
сплатою державного мита в сумі 51,00 гривень та за інформаційно- технічне
забезпечення судового розгляду в сумі 30,00 гривень.

В стягненні судових витрат - 8,50 гривень державного
мита, сплаченого за позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди суд вважає
необхідним відмовити.

Керуючись ст..ст.10,11,60,81,88,209,212,214,215,223 ЦПК України, ст..41
Конституції України, ст..ст.12,13,48,50 Закону України «Про власність», ст..377
ЦК України,ст..ст..92,103,109
Земельного Кодексу України ,-

СУД

ВИРІШИВ:

Позовні    вимоги
ОСОБА_1визнати    частково
обґрунтованими та задовольнити частково.

Поновити порушене право позивачки ОСОБА_1, зобов»язавши відповідачів
ОСОБА_2та ОСОБА_3 забезпечити виконання рішення Дзержинського районного суду м.
Харкова від 11.05.2005 року, яке набуло чинності для чого:

1) Знести ворота, які перешкоджають в»їзду на спільний
АДРЕСА_1

2)   забезпечити
вільний доступ для користування ворітьми , які відокремлюють

спільній двір №1 від виділеної ОСОБА_1земельної ділянки №
Ш

площею 519,0 кв.метрів.,

3) Зобов»язати
викорчувати чагарник жасмину, який знаходиться на спільній території

АДРЕСА_1, зобов»язати знести дерево -сливу, яке

розташовано перед ворітьми для в»їзду на спільну АДРЕСА_1

4) зобов»язати відповідачів ОСОБА_2та ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_1в
благоустрої та укріплюванні проїжджої частини спільного АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 СОЛІДАРНО на користь
ОСОБА_11924,00 гривень матеріальної шкоди, завданої перешкодою в користуванні
власністю та земельною ділянкою, яка знаходиться в користуванні на законних
підставах .

В іншій частині позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди   в
задоволенні ВІДМОВИТИ.

В задоволенні позовних вимог про стягнення моральної
шкоди ОСОБА_1ВІДМОВИТИ.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 СОЛІДАРНО на користь
ОСОБА_1судові витрати в сумі 51,00 гривень по сплаті державного мита, 30,00
гривень по сплаті за інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду.

В стягненні судових витрат в сумі 8,50 гривень ОСОБА_1ВІДМОВИТИ.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного Суду
Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі
заяви про апеляційне оскарження протягом 10-ти днів з дня проголошення та
шляхом подачі апеляційної скарги у 20-ти денний термін після цього
безпосередньо до Апеляційного Суду Харківської області або у порядку,
визначеному ст..295 ч4 ЦПК України.