АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-631                                                   Головуючий
2007р.                                                                         Булашев
Суддя-доповідач Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 березня 2007р.                                                                     м.
Запоріжжя

Колегія судців судової палата у цивільних справах
апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончара О.С.. Мануйлова Ю.С.

при секретарі:
Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Приморського районного суду
Запорізької області від 19
грудня 2006 року по
справі за позовом ОСОБА_1до відкритого акціонерного товариства „ Приморське
хлібоприймальне підприємство", 3
особа: ОСОБА_2, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2005
року ОСОБА_1. звернувся
в суд із позовом до ВАТ „Приморське хлібоприймальне підприємство" про
поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

У позові зазначав, що з 25 грудня 1980
року працював на Приморському хлібоприймальному підприємстві, яке було
реорганізоване у ВАТ „Приморське ХПП", до квітня 2004 року займав
посаду начальника служби охорони та пожежної безпеки.

27 квітня 2004
року він подав заяву про надання йому чергової відпустки.

Під час перебування у відпустці з 28 квітня 2004 року у період з 11 травня 2004 року по 25 червня 2004 року хворів, у
зв"язку з чим наказами №
122 від 27.05.2004 року та № 138 від 18.06.2004 року час
відпустки йому був подовжений.

У липні 2004
року йому принесли трудову книжку, з якої він дізнався про своє звільнення
наказом № 25 від 16.07.2004 року з посади
контролера КПП з 16.07.2004 року за власним
бажанням по ст. 38 КЗпП
України після закінчення відпустки, хоча у заяві від 27.04.2004 року про надання
відпустки припис - з
подальшим звільненням, особисто він не писав. На переведення його наказом № 100 від 27.04.2004 року на посаду
контролера КПП згоди не
давав, про перевід за 2 місяці
не попереджувався. Про те, що надання йому цим же наказом відпустки з 28.04.2004 року передбачало
подальше звільнення, також не повідомлявся.

Не погоджуючись із звільненням, двічі, зокрема, 27.07.2004 року звертався
до прокурора Приморського району Запорізької області з питання незаконності
його звільнення, однак відповідей не отримав. У зв"язку із тривалістю
перевірки прокуратури, до суду з вимогами про поновлення на роботі звернувся
лише 23 лютого

2005 року, у
зв"язку з чим просив також поновити строк для звернення до суду, як

пропущений з
поважних причин.

Рішенням
Приморського районного суду Запорізької області від 19 грудня

2006 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1.,
посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення
норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та
постановити нове, яким задовольнити його позов.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача,
пояснення учасників

процесу, перевіривши матеріали справи та доводи скарги,
колегія суддів вважає, що

апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення
суду - зміні з
наступних

підстав:

Відповідно до ст. 233
КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового
спору безпосередньо до районного(міського) суду в тримісячний строк з дня, коли
він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах
про звільнення - місячний
строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової
книжки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1. був
звільнений з посади контролера КПП
наказом № 25 від 16.07.2004 року за власним
бажанням з 16 липня 2004 року(а.с.4). З
пояснень позивача, про намір взяти на посаду начальника служби охорони та
пожежної безпеки іншого працівника директор підприємства повідомив його 27
квітня 2004 року, тоді ж запропонував зазначити у заяві про відпустку про намір
звільнитися за власним бажанням, (а.с.17).

Як вбачається з ксерокопії наказу № 100 від 27.04.2004
року, про перевід ОСОБА_1. на посаду контролера та про надання йому відпустки з
подальшим звільненням позивач був ознайомлений, про що свідчать його підпис на
наказі, а також результати перевірки, проведеної у вересні 2004 року
територіальною державною інспекцією праці у Запорізькій області(а.с.9).

Трудова книжка з записом про звільнення по ст. 38 КЗпП України
була вручена позивачу 16
липня 2004 року(а.с.17зв.).

Обставини щодо підстав звільнення ОСОБА_1., зокрема,
перевірка його заяви стосовно підробки посадовими особами ВАТ „Приморське
ХПП" слів про звільнення у написаній ним 27.04.2004 року заяві, були предметом перевірки у липні 2004 року та
додаткових перевірок на підставі ухвали суду від 21.04.2005 року прокуратури Приморського району Запорізької області.
За висновками спеціалістів від 4.10.2005 року № 18/3314 (а.с.30-31) та № 152
від 20.06.2006 року, запис про звільнення у заяві від 27.04.2004 року,
імовірно, був здійснений ОСОБА_1. Фактів внесення у заяву позивача вказаних
слів іншими особами не встановлено і постановою слідчого прокуратури
Приморського району Запорізької області від 16.11.2006 року у порушенні
кримінальної справи стосовно посадових осіб ВАТ „Приморське ХПП" було
відмовлено за відсутністю у їх діях складу злочину(а.с.48-49).

Постановляючи рішення, суд визнав встановленим, що про
звільнення ОСОБА_1. достовірно
стало відомо 16 липня 2004 року, вказаний
факт позивач не заперечував.

Суд дав належну оцінку і тій обставині, що за даними
наглядового провадження, вперше із заявою про незаконність звільнення ОСОБА_1. звернувся до
прокуратури 29.06.2004 року,
однак 6.07.2004 року від
неї відмовився. Вдруге він звернувся до прокуратури із аналогічною заявою 27.07.2004 року, причому у
відповіді прокуратури від 6.08.2004
року   містилося роз'яснення   про необхідність звернення

ОСОБА_1. за вирішенням
трудового спору до КТС чи суду, однак позов про поновлення на роботі був
поданий ним лише 23 лютого 2005 року.

За таких обставин доводи позивача про його юридичну
необізнаність, як на поважну причину пропуску ним строку звернення з позовом,
суд, враховуючи надане ОСОБА_1.
прокуратурою ще у серпні 2004
року роз"яснення, обґрунтовано не прийняв до уваги.

За таких обставин суд дійшов мотивованого висновку, що ОСОБА_1. пропустив
установлений законом строк звернення до суду без поважних причин, а тому
підстав для його поновлення немає, і постановив правильне по суті рішення про
відмову у задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду за
вирішенням трудового спору.

Разом з тим, фактично не визнаючи у рішенні необґрунтованість вимог ОСОБА_1. по суті, суд в
порушення вимог процесуального законодавства у резолютивній частині рішення
додатково послався також на їх безпідставність.

При_ цьому   суд
не   врахував   роз'яснення
п.4   постанови   Пленуму

Верховного Суду
України № 9 від 6.11.1992 року з
подальшими змінами „Про практику розгляду судами трудових спорів", за
змістом яких у разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП строків звернення до суду за вирішенням трудового
спору суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а
також навести, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений
строк. Передбачений ст. 233
КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від
підстав припинення трудового договору. При необґрунтованості вимог суд
відмовляє у позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду,
оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обгрунтованості вимог і
поважності причин пропуску звернення до суду суд поновлює пропущений строк на
звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску
строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає
неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє у позові саме з цих
підстав.

У зв"язку з цим колегія приходить до висновку про необхідність зміни
резолютивної частини рішення, виключивши з неї посилання на необґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_1.

Доводи апеляційної скарги щодо поважності причин пропуску позивачем строку
звернення до суду за вирішенням трудового спору не є переконливими, оскільки
матеріалами справи та дослідженими у судовому засіданні матеріалами наглядового
провадження не підтверджуються.

Інші доводи скарги також не спростовують правильність висновків суду про
відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст. 307,
309, 314, 317 ЦПК України,

КОЛеГІЯ СУДДІВ,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області
від 19 грудня 2006 року по даній
справі - змінити,
виклавши резолютивну частину рішення наступним чином: „У задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1до відкритого акціонерного товариства „Приморське ХПП" про
поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу відмовити у зв"язку з пропуском строку звернення до суду за
вирішенням трудового спору".

ОСОБА_1. за вирішенням
трудового спору до КТС чи суду, однак
позов про поновлення на роботі був поданий ним лише 23 лютого 2005 року.

За таких обставин доводи позивача про його юридичну
необізнаність, як на поважну причину пропуску ним строку звернення з позовом,
суд, враховуючи надане ОСОБА_1.
прокуратурою ще у серпні 2004
року роз'яснення, обґрунтовано не прийняв до уваги.

За таких обставин суд дійшов мотивованого висновку, що
ОСОБА_1. пропустив
установлений законом строк звернення до суду без поважних причин, а тому
підстав для його поновлення немає, і постановив правильне по суті рішення про
відмову у задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду за
вирішенням трудового спору.

Разом з тим, фактично не визнаючи у рішенні необґрунтованість вимог ОСОБА_1. по суті, суд в
порушення вимог процесуального законодавства у резолютивній частині рішення
додатково послався також на їх безпідставність.

При
цьому суд не врахував роз'яснення п.4 постанови Пленуму™ Верховного Суду
України № 9 від 6.11.1992 року з подальшими
змінами „Про практику розгляду судами трудових спорів", за змістом яких у
разі пропуску передбачених ст. 233
КЗпП строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд
зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести,
чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Передбачений
ст. 233 КЗпП
місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав
припинення трудового договору. При необґрунтованості вимог суд відмовляє у
позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони
стосуються захисту порушеного права. При обгрунтованості вимог і поважності
причин пропуску звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за
вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без
поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його
поновити, та зазначає, що відмовляє у позові саме з цих підстав.

У зв"язку з цим колегія приходить до висновку про
необхідність зміни резолютивної частини рішення, виключивши з неї посилання на
необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1.

Доводи апеляційної скарги щодо поважності причин пропуску
позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору не є
переконливими, оскільки матеріалами справи та дослідженими у судовому засіданні
матеріалами наглядового провадження не підтверджуються.

Інші доводи скарги також не спростовують правильність висновків суду про
відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК
України,

колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області
від 19 грудня 2006 року по даній
справі - змінити,
виклавши резолютивну частину рішення наступним чином: „У задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1до відкритого акціонерного товариства „Приморське ХПП" про
поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу відмовити у зв"язку з пропуском строку звернення до суду за
вирішенням трудового спору".

5

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржене до Верховного Суду України протягом двох місяців з
дня набрання ним законної сили.