РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2007
року

Лисичанський
міський суд Луганської області в складі:

головуючого
судді                                                     Фастовця
В.М.,

при
секретарі                                                             Бандуровій
В.І.,

з участю
представників відповідача                        Пчелінцева
A.M., Чернова М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.
Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного
товариства "Ощадний банк України" в особі філії-Лисичанського
втілення №2867 про усунення перешкод у користуванні власністю та стягнення
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому після уточнення позовних
вимог вказала, що їй на праві власності належать грошові вклади, як власний,
так і два, що успадковані нею після батьків - рахунок НОМЕР_1 сума 3176 грн. 40
коп., рахунок НОМЕР_2 на суму 5490 грн. 45 коп., рахунок НОМЕР_3 в сумі 550
грн. 20 коп.

Вказані гроші відповідач після неодноразових звернень батьків не видав, чим
було порушене її право власності на ці кошти, яке вона просить усунути. Також
їй була нанесена моральна шкода неможливістю користування власністю для
нормального повноцінного життя, купівлі ліків, їжі, одягу, оплати комунальних
послуг. Моральну шкоду оцінює у 750 000 грн.

Позивачка у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала, суду
дала пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представники відповідача позов не визнали, усно та письмово пояснили, що
заборгованість по вкладах, які були відкриті в Ощадному банку СРСР взяла на
себе держава, яка відшкодовує їх відповідно до законодавства. Знаходяться.
Позивачка згідно з цими нормами отримала з кожного вкладу по 50 грн.

У судовому засіданні досліджені докази: відповідь на звернення позивачки
щодо виплати вкладів; заповіт; ощадні книжки; свідоцтва про смерть; довідка про
розмір пенсії; письмові заперечення відповідача.

Вислухавши пояснення позивачки, представників
відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає позов таким, що не
підлягає задоволенню.

У судовому засіданні встановлено, що позивачка на праві
власності має грошові вклади у філії-Лисичанському втіленні №2867 відкритого
акціонерного товариства "Ощадний банк України" у розмірі відповідно -
рахунок НОМЕР_1 сума 3176 грн. 40 коп., рахунок НОМЕР_2 на суму 5490 грн. 45
коп., рахунок НОМЕР_3в сумі 550 грн. 20 коп..

Відповідно до законодавства України позивачкою отримано з
кожного рахунку по 50 грн., а всього 150 грн..

Оскільки борг за вкладами у вказаній банківській установі
взяла на себе держава, позов задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у
задоволенні позову, суд виходить з наступного.

Відповідно
до ст.ст.1, 2, 6, 7 Закону України „Про державні гарантії поновлення заощаджень
громадян України" встановлюються зобов'язання держави перед громадянами
України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в
період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР. Держава
зобов'язується забезпечити

збереження
та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію
у встановленому порядку. Компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових
заощаджень проводиться виключно в грошовій формі за рахунок Державного бюджету
України починаючи з 1997 року.

Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в
Державному бюджеті України окремою статтею.

Порядок перерахування коштів з Державного бюджету України
установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху визначається
Кабінетом Міністрів України.

Перелік груп вкладників і черговість виплат проіндексованих грошових
заощаджень, а також обсяг виплат згідно із статтею 8 цього Закону (у разі
смерті вкладника) у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України,
встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановами КМУ від 05 квітня 2002 року №471; від 26 березня 2003 року
№382; від 11 березня 2004 року №306; від 30 травня 2005 року №409 і від 03
серпня 2006 року №1091, від 01 березня 2007 року №336 була передбачена виплата
грошових коштів в межах залишку проіндексованого вкладу, але не більш 50 грн.
по одному рахунку кожного.

З наданих позивачкою копій ощадних книжок вбачається, що вона у 2002, 2003
та 2006 роках отримала за кожною з них по 50 грн.. Вказана обставина позивачкою
не оспорюється. Таким чином, відповідачем виконані обов'язки по сплаті за
вкладами у межах та у порядку, передбаченому діючим законодавством.

Суд не приймає до уваги доводи позивачки щодо порушення міжнародних актів
щодо права власності особи та обмеження її конституційних прав, оскільки
відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 03 грудня 2003 року
у справі "Рябих проти Росиі" з посиланням на рішення у справі
"Апполонов проти Росії", згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції
держава не зобов'язана підтримувати купівельну спроможність грошей, вкладених
до фінансово-кредитних установ ("ЮВУ" №4 за 2005 рік), однак, за вкладами
Ощадбанку взяла на себе такий обовязок.

Також у п.5.4. мотивувальній частині рішення
Конституційного Суду України №13-рп/2001 від 10 жовтня 2001 року (справа про
заощадження громадян) зазначено, що "Відповідно до Конституції України
власники, здійснюючи право власності, повинні додержуватися конституційних
положень про те, що "власність зобов'язує", і вона "не повинна
використовуватись на шкоду людині і суспільству" (частина третя статті
13), а також, що використання власності не може завдавати шкоди правам,
свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (частина сьома статті 41).

Отже, із системного аналізу положень Конституції України випливає, що право
власності може бути обмежено.

Право
держави обмежити володіння, користування та розпорядження майном визначено і Першим
протоколом до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року.
Кожна фізична або юридична особа, зазначається в цьому документі, має право
мирно володіти своїм майном. Проте держава має право "вводити в дію такі
закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за
користуванням майном відповідно до загальних інтересів..." (стаття 1).

З огляду
на це Конституційний Суд України вважає, що положення статті 7 Закону,
відповідно до яких заощадження повертаються "поетапно", "залежно
від суми вкладу", "у межах коштів, передбачених для цього Державним
бюджетом України на поточний рік", хоча і обмежують конституційне право
власності громадян, але не суперечать статтям 13,41, 64 та іншим статтям
Конституції України".

Тому
позовні вимоги про усунення перешкод у праві власності задоволенню не
підлягають, оскільки право власності обмежено відповідно до діючого
законодавства. Не підлягають на цій підставі задоволенню вимоги про стягнення
моральної шкоди.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1, 2, 6, 7 Закону України „Про
державні гарантії поновлення заощаджень громадян України", ст.ст.10,11,
212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У
задоволенні позову ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства "Ощадний
банк України" в особі філії-Лисичанського втілення №2867 про усунення
перешкод у користуванні власністю та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення
може бути оскаржено до апеляційного суду Луганської області через Лисичанський
міський суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня винесення рішення заяви про
апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної
скарги або без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо
скарга подається у строк, встановлений для подання такої заяви.