Справа №2-582/2007
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16
квітня 2007 року    Роздільнянський
районний суд Одеської області у складі головуючого судді Ільяшук А.В. при
секретарі Гонтаренко О.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1до
Українського лепрозорію, третьої особи ОСОБА_2про
поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного
прогулу і моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1. звернулася до суду з позовною заявою до Українського Лепрозорію
про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу і моральної шкоди. Ухвалою суду для участі у справі у якості
третьої особи на стороні відповідача був залучений головний лікар Українського
Лепрозорію ОСОБА_2. Позивач мотивувала свої вимоги тим, що з липня 1979 року по
30 жовтня 2006 року вона працювала в Українському Лепрозорії на різних посадах,
зокрема з 22 квітня 1998 року -на посаді „молодша медична сестра". 30
жовтня 2006 року позивач звільнена з ініціативи адміністрації по ст. .40 п.1
КЗпП України (скорочення штатів), їй вручена копія наказу і трудова книжка.
Позивач вважає, що звільнена без законних підстав, не мала стягнень, їй не
запропонували іншу роботу, хоча вона має на утриманні двоє осіб (чоловіка та
онуку). Крім того, позивач має безперервний стаж роботи в Лепрозорії 27 років.
Вона також вважає, що адміністрація Лепрозорію безпідставно скоротила штат
молодших медичних сестер по догляду за хворими, а мала б скоротити інших
працівників вказаної установи. ОСОБА_1. вважає, що її, як члена ревізійної
комісії профспілки, не повинні були звільнити за скороченням штатів. Просила
суд поновити її на роботі в Український Лепрозорій в якості молодшої медичної
сестри з 30.10.2006 року. Стягнути з Українського Лепрозорію середній заробіток
за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.10.2006 року по день постановления рішення суду.
Стягнути моральну шкоду на її користь у розмірі 2000 гривень, стягнути витрати
по справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1. підтримала свої позовні вимоги у
повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник Українського Лепрозорію - юрисконсульт Наумова Л.В., що діє на
підставі довіреності, позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні
у повному обсязі.

Третя особа на стороні відповідача - головний лікар Українського Лепрозорію
ОСОБА_2, позов
не визнав та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника
відповідача, третьої особи, свідків, дослідивши докази, долучені до позовної
заяви та до заперечення на позов, а також, докази, витребувані судом під час
розгляду справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1наказом №146 від 27.10.2006 року була
звільнена з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату працівників) з
30.10.2006 року з посади молодшої медичної сестри по догляду за хворими.
Адміністрація

Українського
Лепрозорію виконала вимоги ст. .44 КЗпП України, виплативши позивачу вихідну
допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, та провела повний розрахунок
у день звільнення, тобто 30.10.2006 року. Позивачу, згідно ст..47 КЗпП України,
видана трудова книжка та копія наказу про звільнення. Підставою для скорочення
штату молодших медичних сестер по догляду за хворими є зменшення кількості
хворих на лепру, які знаходяться на лікуванні безпосередньо в Українському
Лепрозорії, та, внаслідок цього, зменшення обсягу робіт з їх обслуговування, а
також Розпорядження МОЗ України №10.03.67/930 від 23.02.2006 року „Про штатні
нормативи та типові штати закладів охорони здоров"я". Процедура
скорочення штату проведена з додержанням вимог чинного законодавства України
про працю. Наказом №87 від 18.07.06 року по Українському Лепрозорію, на вимогу ст.
.49-2 КЗпП України працівники попереджені про скорочення за два місяці у
письмовій формі. Згідно ст. .43 КЗпП України голові ПК Укрлепрозорію
адміністрація установи було направлене письмове подання про розірвання
трудового договору з працівниками, які підлягають скороченню, у тому числі і з
позивачем. Адміністрація та ПК Укрлепрозорію перевірили підстави, передбачені
ст..42 КЗпП України, на переважне залишення на роботі щодо кожного з
попереджених працівників на працівників на підставі документів та фактичних
даних. ОСОБА_1. не мала переважного права на залишення на роботі перед
працівниками, які не були звільнені. Профспілковий комітет дав згоду на
звільнення позивача з роботи. Як вбачається з трудової книжки, ОСОБА_1. не має
спеціальної медичної освіти. Вона закінчила у 1976 році Тираспольське МПТУ-20
по спеціальності штукатур - обліцовщик. З 01.07.1979 року позивач працювала у
штаті Українського Лепрозорію, спочатку на посаді повара дитсадка, потім
санітарки, молодшої медичної сестри, молодшої медичної сестри по догляду за
хворими. З останньої посади ОСОБА_1. і була звільнена 30.10.2006 року. Суд,
дослідивши штатний розпис Українського Лепрозорію на день звільнення та на
період грудня 2006 року, приходить до висновку, що скорочення штату працівників
дійсно мало місце (вказані документи долучені до матеріалів справи).
Запропонувати ОСОБА_1. іншу роботу згідно її освіти та кваліфікації у
адміністрації не було можливості, у зв'язку з відсутністю будь-яких вакансій.
Суд перевірив доводи позивача, про неможливість її звільнення з посади,
оскільки вона була членом ревізійної комісії ПК Укрлепрозорію з 23.09.2005
року. Стаття 252 КЗпП України передбачає додаткові гарантії для виборних
профспілкових працівників. Позивач ОСОБА_1. не перебувала на виборній посаді і
на неї не поширюється дія ст..252 КЗпП України. Суд не приймає до уваги
посилання позивача на те, що на її утриманні було двоє осіб - чоловік та онука.
Чоловік позивачки, Кукута Сергій Володимирович, 1955 року, є працездатним, не
працює з власної ініціативи з 1995 року і не може вважатися утриманцем
позивачки. Він не є інвалідом, хоч і перебуває на "Д" обліку у
Кучурганській амбулаторії з діагнозом стенокардія. З 26.10.2006 року ОСОБА_1.
перебуває на обліку у Центрі зайнятості Роздільнянського району та отримує
допомогу. Онука позивача - ОСОБА_3, 1999 року народження, дійсно мешкає у
с.Кучурган у сім"ї ОСОБА_1., але опіка над нею не встановлена, її мати не
позбавлена батьківських прав. Онуку ОСОБА_1. не можна вважати утриманкою
останньої.

Адміністрація Українського Лепрозорію при звільненні з
роботи ОСОБА_1. на підставі ст..40 п.1 КЗпП України не порушила вимог статей
40, 42, 43,44,47,49-2,116,252 КЗпП України.

Позовні вимоги ОСОБА_1. не доведені, заперечення відповідача та третьої
особи проти позову не суперечать діючому законодавству.

Приймаючи рішення, суд враховує всі зібрані по справі докази і не знаходить
підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.10,11,209,212,214,215,218 ЦПК України, на підставі
ст..ст.40 п.1, 42, 232 Кодексу законів про працю України, суд, -

ВИРІШИВ:

У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1до Українського лепрозорію, третьої особи ОСОБА_2про поновлення
на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і моральної
шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду
Одеської області через Роздільнянський районний суд Одеської області шляхом
подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в
порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.