АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц-655-Ф/07        Головуючий суду першої інстанції
Суддя-доповідач
УХВАЛА ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 липня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим у м. Феодосії у складі:

головуючого   - Ломанової Л.О.,

суддів            -
Притуленко О.В.,

Полянської В.О.,
при секретарі -    Петриченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Феодосії
цивільну справу за позовом ОСОБА_1до Відкритого Акціонерного Товариства
«Крименерго» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, компенсації за
недотримане санаторно-курортне лікування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1на
рішення Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 15 лютого 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ВАТ «Крименерго» про стягнення матеріальної та
моральної шкоди у розмірі 3000
грн., а також за недотримане санаторне лікування за 2000, 2002, 2004, 2006 роки у
розмірі 6000 грн.
Вимоги мотивовані тим, що в 1984
році вона, будучі працівником ВАТ «Крименерго», отримала виробничу травму,
внаслідок чого стала інвалідом 2
групи з втратою 80% професійної
працездатності. З 2000 року
відповідач не надавав можливості санаторного лікування, передбаченого
законодавством України. Незважаючи на рішення Керченського міського суду від 20 лютого 2006 року про
придбання позивачці путівки на санаторно-курортне лікування в санаторії
«Україна» у м. Ялта, вона не одержала його по теперішній час. В зв'язку з
протиправними діями відповідача їй були спричинені душевні страждання, вона
була вимушена звертатися до лікарів, придбати ліки. Вважає, що розмір моральної
та матеріальної шкоди становить 3000 грн.

Рішенням
Керченського міського суду АР Крим від 15 лютого 2007 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись з
вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яка містить вимоги про
скасування рішення Керченського міського суду і ухвалення нового про
задоволення її позову у повному обсязі. Апелянт вважає рішення суду таким, що
не відповідає нормам матеріального і процесуального права, обґрунтовуючи
вказане тим. що судом при вирішенні справи не достатньо повно досліджені
обставини справи.

Дослідивши
матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача. пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія
дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.
1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність
та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Постановляючи
рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того,
що позивачкою в силу ст. 60
ЦПК України, не надані докази в обгрунтування свого позову.

Колегія суддів
вважає висновок суду обгрунтованим, таким, що відповідає обставинам справи.

Судом
встановлено, що ОСОБА_1 працюючи у ВАТ «Крименерго» 27 березня 1984 року одержала
виробничу травму, у зв'язку з чим стала інвалідом другої групи з утратою 80 %
працездатності.

Рішенням
Керченського міського суду від 20 лютого 2006 року зобов'язано ВАТ «Крименерго»
придбати ОСОБА_1 путівку на санаторно-курортне лікування в 2006 році в
санаторій „Україна" м. Ялти, перерахувавши на розрахунковий рахунок
санаторію вартість путівки в розмірі 2952 грн.

Однак, ОСОБА_1
санаторно-курортне лікування в 2006
році в санаторії „Україна" м. Ялти не пройшла.

Зі змісту
позовної заяви, пояснень позивачки в судовому засіданні випливає, що тих грошей
в розмірі 2952 грн.,
які були перераховані відповідачем на її санаторне-курортне лікування виявилось
недостатньо, і позивачці було відмовлено в лікуванні. Ці обставини є, також,
доводами апеляційної скарги.

З матеріалів
справи вбачається, що виконуючи вищенаведене рішення суду. відповідач платіжним
дорученням № 1663 від 08 серпня 2006 року перерахував гроші на розрахунок
санаторію „Україна" м. Ялти, про що довів позивачці 09 серпня 2006 року (а.с. 21,22).

Згідно
повідомлення санаторію „Україна" від 29
січня 2007 року на
а/с. 49 вбачається,
що ВАТ «Крименерго» дійсно було перераховано 2952 грн. на оплату санаторно-курортного лікування, але
путівка не використана.

Таким чином,
судом першої інстанції було встановлено, що ніяких перешкод у реалізації
перерахованих, згідно рішення суду, коштів не було.

Відповідно до ч.
1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріали справи
не містять доказів, які б підтвердили твердження позивачки про те, що їй було
відмовлено в лікуванні в санаторії „Україна" м. Ялти.

Згідно п. 5 ст. 34 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків
на виробництві і професійному захворюванні, що спричинили втрату
працездатності», потерпілому, що став інвалідом періодично, але не менш одного
разу в три роки безкоштовно надається путівка для санаторно-курортного
лікування або відшкодовується її вартість у випадку самостійного придбання
путівки.

Проте матеріали
справи не містять доказів про те, що ОСОБА_1 зверталась письмово до ВАТ
«Крименерго» про надання путівки на санаторно-курортне лікування, або при
відшкодування її вартості починаючи з 2000
року по вересень 2005
року.

Вперше з вимогою
про надання путівки на санаторно-курортне лікування позивачка звернулася 08 вересня 2005 року і рішенням
Керченського міського суду від 20
лютого 2006 року
було зобов'язано ВАТ «Крименерго» перерахувати 2952 грн. на розрахунок санаторію „Україна" м. Ялти на
оплату санаторно-курортного лікування ОСОБА_1

Відмовляючи
у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації за недотримані   путівки санаторно-курортного лікування за 2000, 2002,

2004
роки, суд першої інстанції також виходив з того, що позивачкою без поважних

причин був пропущений строк
звернення до суду, передбачений ст..
257 ЦК України.

Колегія суддів
погоджується з таким висновком суду, оскільки від заснований на вимогах
цивільного законодавства.

Статтею 257 Цивільного
кодексу України в редакції 2003
року загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Відповідно до
ст. 71 ЦК
України в редакції 1963 року
загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено
(позовна давність) встановлюється строком в три роки.

Таким чином, з
оглядом на вищенаведені норми цивільного законодавства, встановлено, що
позивачка пропустила строк звернення до суду за поновленням своїх порушений
прав і не довела суду про те, що цій пропуск стався з поважних причин.

Колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні
позову в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки позивачка
не надала суду ніяких доказів про спричинення їй такої шкоди і не довела,
відповідно до вимог ч. 1
ст. 60 ЦПК
України, законність своїх позовних вимог.

Колегія суддів
вважає, що, розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, ухвалив
рішення з дотриманням вимог ст. 213
ЦПК України. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому
скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до
ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

На підставі
наведеного, керуючись ст. ст. 303,
304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія судів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилити.
Рішення Керченського міського суду АР Крим від 15 лютого 2007
року за позовом ОСОБА_1до
Відкритого    Акціонерного   Товариства «Крименерго» про стягнення
матеріальної та моральної шкоди, компенсації за недотримане санаторно-курортне
лікування залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з дня її проголошення, однак, може бути оскаржена до суду
касаційної інстанції протягом двох місяців з дня набрання законної сили.