Справа № 22ц-172/2007
інстанції Чумак СЮ. Доповідач Песоцька Л.І.
УХВАЛА

Іменем України

15 лютого 2007
року колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької
області у складі судців:

головуючого Песоцької Л.І.

Баркової Л.Л., Козлова О.М.

при секретарі
Горбань К.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі
справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства „Маріупольський
металургійний комбінат ім.Ілліча" (далі ВАТ „ММК ім.Ілліча") про
поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного
прогулу і відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою позивача на
рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2006 року,

встановила:

Рішенням
Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2006 року ОСОБА_1.
відмовлено в задоволенні позовів про поновлення на роботі, стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній
скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду і задоволення
позовних вимог, посилається на те, що відповідачем надані неправдиві дані про
відмову в надані відпустки і він не був ознайомлений з порядком надання відпусток.

Заслухавши суддю
доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, який підтримав доводи апеляційної
скарги, представника відповідача Яблонської СІ. про залишення рішення без
зміни, обговоривши доводи скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом
встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно розпорядженню
від 2 серпня 2006 року позивач був
прийнятий на роботу токарем карусельником до ВАТ „ММК ім.Ілліча" (а.с.24).
16 вересня під час
роботи він звернувся до в.о.майстра з письмовою заявою на ім'я в.о.начальника
цеху про надання відпустки без збереження заробітної плати 17 вересня
(а.с.25). Не отримавши згоди, позивач не вийшов на роботу у нічну зміну 17 вересня. За згодою
профспілкового комітету від 28
вересня 2006 року він
звільнений з роботи наказом від 18
жовтня 2006 року за
прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.29,30). З 6 по 15 жовтня 2006 року позивач
знаходився на лікарняному листку.

Відмовляючи в
задоволені позовних вимог, суд вказав на те, що позивачем допущено прогул без
поважних причин. З обґрунтованістю висновку не можна не погодитись.

2

Згідно з п.4 ч.І ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З пояснень
позивача, представника відповідача, даних заяви позивача від 16 вересня про
надання відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами
(а.с.25), доповідної в.о. майстра ОСОБА_2. від 20 вересня (а.с.26) вбачається, що позивач не звернувся з
заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати до посадової
особи, яка уповноважена вирішувати питання про надання відпустки, не отримав
дозвіл на відпустку і самовільно не вийшов на роботу у нічну зміну 17 вересня 2006 року.

Посилання
позивача на те, що відповідачем надані сфальсифіковані дані, а саме на його
заяві резолюція начальника цеху ОСОБА_3 про заперечення проти відпустки у
зв'язку з підготовкою до капітальних ремонтів, в той час як ОСОБА_3 знаходився у
відпустці, спростовуються поясненнями представника відповідача і даними заяви
про те, що зазначена резолюція виконана заступником начальника цеху ОСОБА_4, який працював на
той час.

Даних про
поважність причин невиходу на роботу позивачем не надано.

В судовому
засіданні він посилався на те, що відпустка була потрібна у зв'язку з тим, що
хворіла його дружина, але доказів цьому не надав, і що у нього накопичилося
багато роботи по дому (а.с.46).

З пояснень
сторін, матеріалів справи вбачається, що позивач за час роботи мав догани за
відсутність на робочому місті (а.с.28), у 2004
році був звільнений відповідачем з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України.

Порядок надання
відпусток регулюється трудовим законодавством, тому посилання позивача на його
незнання, неспроможні. Доводи про несвоєчасність розрахунку та утримання із
заробітної плати виходять за межі позовних вимог.

Рішення суду відповідає вимогам ст.ст.10,60,213-215 ЦПК
України, ст.ст.40,233, 235,
237-1 КЗпП України, підстав для його скасування не встановлено. Керуючись
ст.ст.ЗОЗ, 307,308 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя від 26 грудня 2006 року залишити
без зміни.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двох
місяців до Верховного Суду України.

Судді