У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

12 грудня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду

України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в
судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, треті
особи Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної
адміністрації, Київська міська рада, про розірвання шлюбу, поділ майна
подружжя, визнання державного акту про право приватної власності на землю
недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ТОВ “Магазин
№ 529”, про поділ майна подружжя та визнання права власності на дачний будинок
з господарськими спорудами, за касаційною ОСОБА_2 на рішення Дарницького
районного суду міста Києва від 11 квітня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду
міста Києва від 1 березня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

В   лютому   2004
року  ОСОБА_1.  звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2. про
розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Позивачка зазначала, що з 26.05.1989 р. перебувала з відповідачем в
зареєстрованому шлюбі, дітей від шлюбу не мають. Оскільки  шлюбно-сімейні стосунки та ведення спільного
господарства між ними припинені, а примирення є неможливим, позивачка просила
про розірвання шлюбу.

Також вказувала, що під час шлюбу нею та відповідачем за 8000 доларів США
було придбано земельну ділянку з дачним будинком та господарськими
спорудами  в  садовому
товаристві  “Будівельник”  на
Осокорках  під    № АДРЕСА_1.   Рішенням
Київської  міської  ради від 24.02.2000 р. за № 31-3/752 земельна
ділянка передана у приватну власність ОСОБА_2. як члену садового  товариства
“Будівельник”.

Оскільки між нею і відповідачем не досягнуто згоди щодо поділу спільного
майна, ОСОБА_1. просила суд поділити земельну ділянку в натурі, виділивши їй у
власність Ѕ частину цієї ділянки та стягнувши з відповідача на її користь
половину вартості дачного будинку та господарських будівель.

В подальшому позивачка уточнила свої вимоги і просила скасувати рішення
Київської  міської  ради від 24.02.2000 р. за № 31-3/752 та
визнати недійсним державний акт від 1.09.2000 р. на ім'я чоловіка на право
приватної власності на земельну ділянку та виділити їй Ѕ частину цієї ділянки з
розташованими на ній господарськими спорудами Ж, Д, Г, В, Б, З вартістю 8388
грн. згідно варіанту № 3 висновку експертизи, а також стягнути з відповідача на
її користь різницю у вартості споруд в сумі 12745 грн.

ОСОБА_2 позов визнав частково та пред'явив зустрічний позов про поділ майна
подружжя.

Зазначав, що спірний дачний будинок
з господарськими спорудами він придбав за кошти проданої ним приватизованої
квартири, а тому це майно належить йому як роздільне майно подружжя. Проте за
час перебування у шлюбі ним і  ОСОБА_1.
було нажито холодильник “Снайге” вартістю 1500 грн., телевізор “Фунай” - 1500
грн.,  видеомагнітофон “Фунай” - 800
грн., м'який куточок - 1700 грн., мікрохвильову піч - 500 грн., кришталеву
люстру - 1700 грн.,  два  кришталевих
світильники “Бра” - по 300 грн. кожний, кухонний куточок - 1000 грн.,
шафу-купе - 1000 грн., кофейний сервіз “Мадонна” - 500 грн., столовий сервіз -
500 грн., чайний сервіз  - 500 грн.,
мельхіоровий набір столових предметів - 500 гри., кофейний сервіз - 700 грн., а
всього майна на загальну суму 13000 грн. За рахунок сімейних коштів дружина
внесла до статутного фонду ТОВ “Магазин № 529”, розташованого по вул.
Васильківська, 55 корп. 0 у м. Києві, грошовий внесок в сумі 5625 грн.

За відсутністю згоди ОСОБА_2 просив здійснити поділ цього майна та виділити
йому телевізор “Фунай”, відеомагнітофон “Фунай”, мікрохвильову піч, шафу-купе,
кофейний сервіз “Мадонна”, столовий, кофейний і чайний сервізи,  набір столових предметів, всього майна на
загальну суму 6500 грн., а ОСОБА_1виділити холодильник “Снайге”, м'який
куточок, люстру, два кришталевих світильники “Бра”, кухонний куточок, всього
майна на загальну суму 6500 грн.

Крім того просив стягнути із ОСОБА_1. на його користь Ѕ частини внеску  ОСОБА_1. до статутного фонду ТОВ “Магазин
№529” в сумі 2812 грн. 50 коп.

Оскільки між ними була домовленість про те, що кошти за придбаний під час
шлюбу автомобіль “Форд Транзит”, який ОСОБА_1. продала у 2000 р., та автомобіль
“Волга ГАЗ 21”, який належав до шлюбу ОСОБА_2. і який позивачка передала своєму
племіннику, відповідно залишаються ОСОБА_1., а дачний будинок зі всіма
спорудами залишається йому, ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на
дачний будинок зі спорудами № АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11.04.2006 р.,
залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 1.03.2007 р.,
первісний та зустрічний позови задоволено частково:  шлюб між сторонами розірвано; поділено майно,
яке є спільною власністю подружжя, та виділено в особисту власність ОСОБА_1.:
шафу-купе вартістю 1000 грн.; Ѕ частину вартості частки у статутному фонді ТОВ
“Магазин № 529” вартістю 2812 грн.50 коп.; Ѕ частину земельної ділянки № 14 в
садовому  товаристві  “Будівельник” по АДРЕСА_1вартістю 69608 грн.
площею 308 кв.м з визначенням межі поділу; розташовані на цій частині земельної
ділянки літню кухню “Б”, сараї “В” і “Г”, вбиральню “Д”, літній душ “Ж”,
альтанку “З” та частину дворового покриття, а всього майна на суму 82465 грн. 50 коп. В особисту власність ОСОБА_2. виділено відеомагнітофон “Фунай” вартістю
800 грн.; Ѕ частину вартості частки у статутному фонді ТОВ “Магазин № 529”
вартістю 2812 грн. 50 коп.; Ѕ частину земельної ділянки № 14  в садовому
товаристві  “Будівельник” по
АДРЕСА_1вартістю 69608 грн. площею 308 кв.м з визначенням межі поділу;
розташовані на цій частині земельної ділянки садовий будинок “А”, погріб, навіс
“К”, ворота, огорожу та частину дворового покриття, а всього майна на суму
106441 грн. 50 коп.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію
у розмірі 11988 грн.; визнано недійсним державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку № АДРЕСА_1в садовому товаристві “Будівельник” від
1.09.2000 р. на ім'я ОСОБА_2., а в решті первісного та зустрічного позовів
відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги представник ОСОБА_2. посилається на
неправильне застосування судами при вирішенні питання щодо поділу спірного
майна норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в
зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень в частині поділу
майна й ухвалення в цій частині нового рішення.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає  частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково обидва позови, місцевий суд, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що садовий будинок з
надвірними спорудами, земельна ділянка біля нього, вартість частки у статутному
фонді ТОВ “Магазин № 529” в сумі 5625 грн., а також шафа-купе і відеомагнітофон
“Фунай” є спільним майном подружжя, яке підлягає поділу між сторонами в рівних
частках.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 цього Кодексу - під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги
і заперечення,  та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку  позовної давності
тощо),  які мають значення для вирішення
справи,  та  докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка   правова
норма   підлягає   застосуванню   до
цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові  на
праві  спільної  сумісної
власності.

Визнаючи спірну земельну ділянку спільною власністю подружжя, місцевий суд
виходив з того, що вона була придбана сторонами під час шлюбу за 8000 доларів
США, а тому підлягає поділу між ними в рівних частках.

Разом з тим, судами було з'ясовано, що протоколом № 9 загальних зборів
членів садового  товариства  “Будівельник”
об'єднання “Масив садів нижніх-1” від 11.05.1997 року ОСОБА_2 був
прийнятий в члени товариства і на його ім'я переоформлено садову ділянку № 14
площею 600 кв.м. по АДРЕСА_1зі всіма будівлями і насадженнями після виключення
зі членів товариства ОСОБА_3. На
підставі  рішення  Київської
міської  Ради  від 24.02.2000 р. за № 31-3/752 ОСОБА_2.
передано у приватну власність земельну ділянку № АДРЕСА_1садового товариства
“Будівельник” та видано державний акт на право приватної власності на землю від
1.09.2000 р.

Таким чином висновок суду про придбання сторонами земельної ділянки за
спільні кошти не ґрунтується на матеріалах справи і вимогах закону, оскільки до
проведення приватизації земельна ділянка не могла бути об'єктом
купівлі-продажу.

Відповідно до положень статей 6, 22 ЗК України 1990 р., чинного на момент
виникнення спірних правовідносин, Декрету Кабінету Міністрів України від  26.12.1992 р. № 15 “Про приватизацію
земельних ділянок”  земельна ділянка,
одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та
обслуговування житлового будинку й господарських будівель, ведення особистого
підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його
власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про
майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином у власність в
безоплатному порядку частку із земельного фонду.

Разом з тим, виходячи з положень ст. 30 ЗК України 1990 р., згідно з якою
при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами
переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового
призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і
споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників
права спільної власності на ці будівлі і споруди. Аналогічне право виникає в
учасників права спільної власності на садовий будинок, на якому останній
знаходиться.

Оскільки ОСОБА_2 набув права власності на спірну земельну ділянку в порядку
приватизації, місцевий суд мав вирішувати питання про наявність чи відсутність
у позивачки права власності на частину спірної земельної ділянки, виходячи саме
з положень 6, 22 та 30  ЗК України 1990
р., а не з підстав норм СК України.

Проте, вирішуючи питання про поділ садового будинку в натурі з виділенням у
власність  ОСОБА_1. частини надвірних
будівель і споруд, а у власність ОСОБА_2. - самого садового будинку з іншою
частиною надвірних споруд, місцевий суд не зазначив на підставі якої норми
матеріального закону можливий такий поділ будинку без втрати його цільового
призначення.

Крім того, визнавши недійсним державний акт на право приватної власності на
земельну ділянку № АДРЕСА_1в садовому товаристві “Будівельник” від 1.09.2000 р.
на ім'я ОСОБА_2., місцевий суд не врахував, що з визнанням недійсним цього акту
земельна ділянка перестає бути об'єктом права власності, що унеможливлює її
поділ між сторонами з виділом кожному з них на праві власності по Ѕ частині
ділянки.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є:  майно,
набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Заперечуючи проти первісного позову, ОСОБА_2 вказував на те, що спірний
садовий будинок він придбав за кошти отримані від продажу приватизованої ним
квартири АДРЕСА_2, що належала йому на підставі свідоцтва про право власності
на житло від 20.11.1995 р. та була відчужена ОСОБА_1. за договором
купівлі-продажу від 26.02.1997 р.

В порушення ст.ст. 212, 214 ЦПК України, місцевий суд належним чином не
встановив, чи мали місце ці обставини, не надав їм належної оцінки, не навів
належне спростування доводів відповідача та не застосував норму матеріального
закону, що підлягала застосуванню. Крім того, поза увагою суду залишились
доводи відповідача про те, що добудова й покращення спірного садового будинку й
споруд здійснені ним після припинення між сторонами шлюбних стосунків у 2003 р.

Вирішуючи питання про поділ частки ОСОБА_1. у статутному фонді ТОВ “Магазин
№ 529”, суд допустив суперечливі висновки. Встановивши, що у 2000 р. ОСОБА_1.
було виключено з числа засновників цього товариства з переведенням її частки у
статутному фонді на іншу особу, суд безпідставно вирішив питання про визнання
за кожним із сторін права власності на Ѕ частину цієї частки.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному  з'ясуванню обставин справи.

Вирішуючи питання щодо поділу побутового майна подружжя, зазначеного в
зустрічному позові, місцевий суд взяв до уваги заперечення ОСОБА_1., а доводи
ОСОБА_2. й показання свідків (а.с. 279-286) залишив поза увагою та не
обґрунтував свій висновок щодо підставності виключення з переліку майна більшості
з названих відповідачем предметів.

Таким чином, суд першої інстанції при розгляді справи в частині вирішення
позовних вимог щодо визнання
державного акту про право приватної власності на землю недійсним, визнання права власності та поділу майна подружжя порушив норми
процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, на зазначені
порушення закону судом першої інстанції уваги не звернув.

За таких обставин, ухвалені в справі судові рішення в частині вирішення
позовних вимог щодо визнання
державного акту про право приватної власності на землю недійсним, визнання права власності та поділу майна подружжя не можна визнати законними
й обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню в цій частині з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу ухвалено з дотриманням
вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 336, 338  ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 квітня 2006 року і
ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 1 березня 2007 року в частині
вирішення позовних вимог щодо визнання державного акту про право приватної власності
на землю недійсним, визнання права власності та поділу спільного майна подружжя скасувати та передати справу в цій частині
на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України:

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін