У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

31 жовтня   2007
року
м. Київ

Колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі:

Головуючого:
Яреми А.Г.

Суддів:   Левченко Є.Ф.,
Лихути Л.М., Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Замкової виправної колонії управління
Державного департаменту з питань виконання
покарань у Хмельницькій області (№58) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2006
року ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом до Замкової
виправної колонії управління Державного департаменту з питань виконання  покарань у Хмельницькій області про
поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, посилаючись
на те, що з 1989 року вона працювала на посаді продавця відділу інтендантського господарського забезпечення ЗВК (№ 58).

Зазначала, що наказом № 123 від 2 листопада 2005 року по управлінню
Державного департаменту України з питань виконання покарань в Хмельницькій
області була скорочена її посада продавця відділу інтендантського забезпечення,
про що було їй повідомлено за два місяці до скорочення, але при цьому інша
посада продавця крамниці, яка була введена в цей період, їй запропонована не
була. Наказом від 27 січня 2006 року позивачка звільнена за скороченням штатів
з 28 січня 2006 року.

Вважаючи своє звільнення
незаконним, ОСОБА_1 просила суд поновити її на роботі, стягнути середній заробіток
за час вимушеного прогулу та  2 000 грн.
на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ізяславського районного суду
від 23 листопада 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду
Хмельницької області від           6 березня 2007 року, позов ОСОБА_1задоволено
частково. ОСОБА_1 поновлено на
посаді продавця відділу інтендантського господарського забезпечення Замкової
виправної колонії (№ 58) і стягнуто з відповідача на користь позивачки 3 294
грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 400 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі Замкова виправна колонія Управління Державного департаменту з питань виконання покарань у
Хмельницькій області (№58) просить скасувати ухвалені по справі
судові рішення, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та неправильне застосування  норм матеріального права.

Колегія
суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних
підстав.

Згідно зі ст.233 КЗпП
України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду
в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до положень
ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених
статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний
суд може поновити ці строки.

Згідно з п.4 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів»
№9 від 6 листопада 1992 року з наступними змінами встановлені статтями 228, 233
КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У
кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих
строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим
поновити пропущений строк.

Тобто питання поновлення
пропущеного строку повинно вирішуватись судовим рішенням.

Як встановлено судом,
ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади продавця відділу інтендантського господарського забезпечення ЗВК (№ 58)      28 січня 2006 року, після чого отримала
трудову книжку.

До суду з позовом про
поновлення на роботі вона звернулась лише через півроку - 28 липня 2006 року.

Вирішуючи позов про
поновлення ОСОБА_1на роботі, суд у рішенні від 23 листопада 2006 року взагалі
не вирішив питання про можливість поновлення строку на звернення з позовом до
суду, не перевірив і не обговорив причини пропуску. Лише в протоколі судового
засідання від 16 серпня 2006 року на а.с.43 зазначено, що суд, вислухавши
сторони, на місці ухвалив продовжити строк позовної давності ОСОБА_1, хоч такий
порядок вирішення питання про поновлення строку не передбачений чинним
законодавством. Відносно строку, встановленого ст.233 КЗпП України, може судом
вирішуватись питання лише про його поновлення з наведенням причин поважності
пропуску строку позовної давності, а не про його продовження.

На цю помилку не звернув
уваги і апеляційний суд, відхиливши доводи апеляційної скарги та залишивши рішення
суду першої інстанції без зміни.

За таких порушень судові
рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 343, 344
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України,

у  х  в
а  л  и
л  а :

Касаційну скаргу  Замкової виправної
колонії Управління Державного департаменту з питань виконання  покарань у Хмельницькій області
задовольнити частково.

Рішення Ізяславського районного суду від 23 листопада 2006 року та ухвалу апеляційного
суду Хмельницької
області від 6 березня 2007 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Ярема А.Г.

Судді:
Левченко Є.Ф.

Лихута Л.М.

Охрімчук Л.І.

Сенін Ю.Л.