АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах
апеляційного суду
Чернігівської області в складі:
головуючого - судді
суддів: Євстафіїва О.К., Лакізи Г.П.,
Скрипки А.А., Шемець Н.В.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,
в с т а н о в и л а :
у квітні 2004 р. ОСОБА_1 в
інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2. пред'явила позов до ОСОБА_3 про
тим, що відповідач - батько ОСОБА_2., який також є її (позивача) колишнім
чоловіком, у 2002 р. без згоди доньки розібрав належний їй (доньці) на праві
власності АДРЕСА_1, який був у стані 45% готовності, а отримані у такий спосіб
будівельні матеріали та конструкції використав на свій розсуд.
Рішенням Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської області від 09.07.2004 р., залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19.10.2004 р., у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2. просить скасувати вищевказані судові рішення та направити
справу на новий судовий розгляд. При цьому вона посилається на те, що при їх
постановлені судами порушено норми матеріального й процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Справа № 33ц-КС-136, № рядка статзвіту -5

Головуючий у першій інстанції- Міщенко С.В.

Доповідач в апеляційній інстанції - Трюхан Г.М.

Доповідач Євстафіїв О.К.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові,
суди виходили з того, що відповідач,
демонтуючи будинок, який належав на праві власності його та позивача
неповнолітній доньці, діяв у рамках норм ст. 78 КпШС України, 1969 р., що він
діяв разом і за згодою з ОСОБА_1, що кошти, одержані від реалізації отриманих у
такий спосіб будівельних матеріалів та конструкцій, ним використано за згодою
позивача для потреб їхньої сім'ї. Але з такими висновками погодитися не можна,
виходячи з наступного.

Так, по справі встановлено, що:

- за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 18.06.2002 р.
ОСОБА_3, діючи в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2., купив незакінчений
будівництвом будинок АДРЕСА_1 готовністю 45% (його копія на а.с. 3),

- вищевказаний будинок ОСОБА_3 демонтовано без дозволу органу опіки й
піклування.

Викладене жодним з учасників
судового розгляду не заперечується.

Відповідно до ст.ст. 59, 60 КпШС
України, 1969 р., захист прав та інтересів неодружених неповнолітніх дітей у
рівній мірі лежить на їх батьках. Ст.ст. 77, 78 цього Кодексу передбачали, що
за життя дітей батьки не мають права на їхнє майно, що у випадках, якщо у
неповнолітніх мається у власності майно, батьки управляють ним як опікуни й
піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних
правил про опіку й піклування.

Ст.ст. 145, 148 вищевказаного
Кодексу встановлювали, що батьки в інтересах дітей не вправі укладати угоди, що
виходять за межі дрібних побутових, а також давати згоду на укладення таких
угод без дозволу органу опіки й піклування; управління майном неповнолітніх,
умови його відчуження, зберігання, а також виконання інших дій, пов'язаних із
збереженням майна і управління ним, визначаються правилами про опіку і
піклування.

Згідно з п. 4.7 Правил опіки та
піклування, що затверджені наказом Держкоммолодьспорту України, МОЗ України,
Міносвіти України, Мінпраці України від 26.05.1999 р. № 34/166/131/88
(зареєстрований у Мін'юсті України 17.06.1999 р. за № 387/3680), опікун не
вправі без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник -
давати згоду на їх укладання, якщо вони виходять за межі побутових.

Ч. 1 ст. 17 Закону України „Про
охорону дитинства” приписує, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки і піклування відмовлятися від належних дитині
майнових прав і здійснювати відчуження житла.

Ч. 1 ст. 3 Конвенції про права
дитини від 20.11.1989 р. (набула для України чинності 27.09.1991 р.) зобов'язує
всі державні та приватні установи, що займаються питаннями соціального
забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи приділяти
першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З вищевикладеного випливає, що
для відмови у задоволенні позову по справі необхідно встановити, що демонтаж
належного ОСОБА_2 будинку (45% готовності) відповідачем здійснено в її
інтересах. Проте, оскаржуваними рішеннями таке не встановлено.

Крім того, висновок місцевого
суду про те, що відповідач,  демонтуючи
будинок, який належав на праві власності його та позивача доньці, діяв у рамках
норм ст. 78 КпШС України, суперечить і цій статті, і всім вищепереліченим
правовим нормам.

Те, що демонтаж належного доньці
будинку відповідачем здійснено разом і за згодою з ОСОБА_1, що кошти, одержані
від реалізації отриманих у такий спосіб будівельних матеріалів та конструкцій,
ним використано за згодою позивача для потреб їхньої сім'ї, судами І та ІІ
інстанцій встановлено на підставі пояснень ОСОБА_3 та показань свідків; категоричні
заперечення проти цього позивача судом відкинуто. В силу вищеназваних
нормативних актів дана обставина, за умови її підтвердження належними й
допустимими доказами, може бути лише підставою для часткового задоволення
позову (з урахуванням ступеня вини позивача у скоєному) і не може бути
підставою для відмови у позові.

Розмір збитків, завданих доньці
сторін демонтажем належного їй будинку, судами не досліджувався.

Таким чином, оскаржувані рішення
підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду І
інстанції.

Керуючись Законом України від 22
лютого 2007 року № 697-V "Про внесення змін до Закону
України "Про судоустрій України" щодо забезпечення касаційного
розгляду цивільних справ", підпунктом 2 пункту 3 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону
України "Про судоустрій
України", ст.ст. 323, 333, 336, 338 ч.ч. 2, 3, 344, 345  ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

касаційну скаргу ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 задовільнити.

Рішення Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської області від 09.07.2004 р. та ухвалу апеляційного
суду Черкаської області від 19.10.2004 р. скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду І інстанції.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Хромець Н.С.

Судді:

Євстафіїв
О.К.

Лакіза Г.П.
Скрипка А.А.  Шемець Н.В.