Справа № 2-87/07
РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

23 травня 2007 року Самарський районний суд
міста Дніпропетровська у складі:

головуючого
судді                            Католікяна
М.О.,

при
секретарі                                    Шаметі
І.В.,

з участю:

- позивача ОСОБА_1;

- представника позивача ОСОБА_4;

- відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3;

- представника відповідачів ОСОБА_5;

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Дніпропетровськ цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - Садівницьке
товариство «Шіянка», Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про
визнання договору купівлі-продажу недійсним, зобов'язання особи укласти договір
купівлі-продажу,

УСТАНОВИВ:

27
квітня 2006 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа -
Садівницьке товариство «Шіянка», про визнання договору купівлі-продажу
земельної ділянки дійсним, визнання права власності на земельну ділянку. Свої
позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 11.07.2005 р. між сторонами було
укладено договір купівлі-продажу дачної ділянки АДРЕСА_1, за яким відповідач
погодилася продати позивачеві належну їй ділянку. В якості завдатку відповідач
отримала від позивача 500,00 доларів США. Решту вартості ділянки позивач
зобов'язалася передати після оформлення усіх необхідних документів та нотаріального
посвідчення договору. Згодом відповідач відмовилася від нотаріального
посвідчення договору, що явилося причиною звернення позивача до суду (а.с.а.с.
5, 6, 12, 15, 16).

05
липня 2006 року суд своєю ухвалою залучив до участі у справі в якості співвідповідача
ОСОБА_3, оскільки йому було продано спірну земельну ділянку

(а.с.
35-звор.).

08
серпня 2006 року позивач звернулася з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи
- Садівницьке товариство «Шіянка», Шоста дніпропетровська державна нотаріальна
контора. Зазначений позов позивач доповнила новою вимогою про визнання договору
купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3, недійсним (а.с.а.с. 37 - 39).

21
лютого 2007 року позивач змінила свої позовні вимоги й просила лише визнати
договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений з ОСОБА_3,
недійсним, зобов'язати ОСОБА_2 укласти з нею договір купівлі-продажу (а.с.а.с.
84 - 86).

У
судовому засіданні позивач, її представник підтримали позов у повному обсязі.

Відповідачі,
їх представник заперечували проти задоволення позову.

Представник
Садівницького товариства «Шіянка» у судове засідання не з'явилася,
повідомлялася належним чином. У судовому засіданні, яке відбулося 30.10.2006 р.
представник третьої особи не заперечувала проти задоволення заяви (а.с. 71).

Представник
Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання
також не з'явився, повідомлявся належним чином. 19.03.2007 р. на адресу суду
надійшов лист третьої особи, згідно з яким вона заперечує проти задоволення
позовних вимог (а.с. 91).

Вислухавши
пояснення сторін, їх представників, представника Садівницького товариства
«Шіянка», дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що у
задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом
було встановлено, що матір ОСОБА_2, ОСОБА_6, була членом Садівницького
товариства «Шіянка», і їй на праві власності належала земельна ділянка АДРЕСА_1
площею 751 м2. Земельна ділянка була передана у власність на
підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від
27.02.2000 р. № 290 (а.с.а.с. 10, 11).

11
липня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі було складено
розписку, за якою сторони домовилися, що ОСОБА_2 від імені своєї матері (за
усною довіреністю) продасть спірну земельну ділянку ОСОБА_1 за 1 000,00 доларів
США. В якості завдатку ОСОБА_2 отримала 500,00 доларів США. Передачу решти
вартості об'єкта продажу и нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу
ОСОБА_2 зобов'язалася здійснити після смерті матері (а.с. 7).

13
липня 2005 року ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2 була видана довіреність, за якою
ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися належною їй земельною ділянкою
(а.с. 42).

ІНФОРМАЦІЯ_1
року ОСОБА_6 померла.

27
січня 2006 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом,
відповідно до якого вона успадкувала після смерті матері спірну земельну
ділянку. На підставі вказаного свідоцтва ОСОБА_2 31.03.2006 р. було видано
державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (а.с. 32).

11
квітня 2006 року між ОСОБА_2, з одного боку, та ОСОБА_3, з другого боку було
укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Договір був
посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної
нотаріальної контори Криворотько В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1287
(а.с.а.с. 32, 33).

11
травня 2006 рокуОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на
земельну ділянку серії НОМЕР_2(а.с.а.с. 34, 47).

Вказані
вище спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом
України, Законом України від 07.02.1991 р. № 697-ХII «Про власність», Законом
України від 02.09.1993 р. № 3425-ХІІ «Про нотаріат», Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом
Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. № 20/5.

В
силу ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із
дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб,
що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно
до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець)
передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні
(покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно
зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного
майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній
реєстрації.

У
відповідності з абз. 1 п. 13, абз. 1 п. 14, абз. 1 п. 16, п. 19, абз. 1 п. 25
Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при
вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних
відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. При
посвідченні правочинів з'ясовується обсяг цивільної дієздатності фізичних та
юридичних осіб, які беруть участь в угодах. Нотаріально посвідчувані правочини,
а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. При
посвідченні правочинів нотаріусом у текстах правочинів зазначаються
ідентифікаційні номери за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників
податків. Усі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами, реєструються в реєстрах для
реєстрації нотаріальних дій.

В
силу абз. 1 п. 39 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України при посвідченні правочинів нотаріус з'ясовує обсяг цивільної
дієздатності фізичних осіб, які є учасниками правочинів, виходячи з того, що
цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями
набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність
своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати
та відповідати в разі їх невиконання.

Відповідно
до п.п. 60, 61, абз. 17 п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України посвідчення договорів про відчуження житлового будинку,
садиби, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого
нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням указаного майна. При
нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також
іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання
документів, які підтверджують право власності (довірчої власності) на вказане
майно, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують
державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. Право
власності на земельну ділянку фізичних та юридичних осіб, а також право
державної та комунальної власності підтверджуються державним актом.

Згідно
з письмовими поясненнями Шостої дніпропетровської державної нотаріальної
контори під час укладення спірного договору купівлі-продажу сторонам було
роз'яснено правові наслідки вчинення договору, договір до підписання був
особисто прочитаний сторонами, договір був підписаний сторонами без відмов і
зауважень.

Як
вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу від 11.04.2006 р. було
укладено з додержанням нотаріальної форми, договір був зареєстрований у
Дніпропетровському міському управлінні земельних ресурсів з подальшою видачею
відповідного державного акту, особи сторін під час укладення правочину було
перевірено нотаріусом, нотаріусом також було з'ясовано дієздатність сторін,
договір був підписаний у присутності нотаріуса і зареєстрований у реєстрі. Крім
того, перед укладенням правочину нотаріусові були надані державний акт про
право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку. Зазначені обставини в їх
сукупності свідчать про те, що, у розумінні закону, спірний договір
купівлі-продажу був укладений і не містить формальних ознак недійсності,
визначених в законі.

Крім
того, ані позивач, ані її представник не зазначили в заяві жодної норми, на
якій базувалася вимога про визнання спірного правочину недійсним.

Ураховуючи
той факт, що спірний договір купівлі-продажу був укладений із додержанням
передбачених законом вимог, і підстав для визнання його недійсним не існує, суд
вважає такою, що не підлягає задоволенню й вимогу про зобов'язання ОСОБА_2
укласти договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки з позивачем.

Про
помилковість правової позиції позивача додатково свідчить перманентна (протягом
усього розгляду справи) невизначеність у позовних вимогах, а саме те, що з
початку позивач та її представник стверджували, що між сторонами вже було
укладено договір купівлі-продажу, від нотаріального посвідчення якого ОСОБА_2 ухилилася,
а згодом позивач змінила свою позицію, стверджуючи, що вона має першочергове
право на укладення такого договору і Марченко М.Г необхідно зобов'язати
виконати відповідні дії (укласти договір).

До
того в останній редакції позовної заяви позивач з одного боку зазначила, що між
сторонами було укладено договір купівлі-продажу (а.с. 84), а з другого боку
вимагає зобов'язати ОСОБА_2 укласти з нею такий договір, що суперечить одне
одному.

Згідно
з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із правочинів.

У
відповідності з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває
права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної
праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи,
акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або
укладення інших угод, не заборонених законом.

Таким
чином, задля виникнення у позивача цивільних прав (права власності) на спірну
земельну ділянку вона, зокрема, мала укласти з відчужувачем відповідний
правочин, що, за її твердженням, було нею додержано.

В
силу ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно
до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець)
передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні
(покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити
за нього певну грошову суму.

З
матеріалів справи вбачається, що, на думку позивача, вона уклала з ОСОБА_2
договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, за яким остання передала
ділянку в її власність, а вона прийняла її і зобов'язалися сплатити за неї
певну грошову суму.

Згідно
з ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У
відповідності зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого
майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Судом
було встановлено, що обговорення умов можливого договору купівлі-продажу між
сторонами не призвело до укладення у письмовій формі правочину як такого,
подальшому його нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В
силу ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню
або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення
або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і
державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Виходячи
зі змісту приведеної норми, можна дійти висновку про те, що між сторонами не
було укладено договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, оскільки не
відбувся момент, з яким закон пов'язує цю обставину, а саме нотаріальне
посвідчення і державна реєстрація такого договору.

Відповідно
до ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання
договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження
майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з
моменту такої реєстрації.

Таким
чином, не може йтися і про виникнення у позивача права власності на спірну
ділянку, оскільки момент нотаріального посвідчення договору та його державної
реєстрації не настав.

Згідно
з абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не вимагається.

У
відповідності з абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

В
силу ст. 220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Ураховуючи
положення приведених норм, суд вважає, що, навіть якщо припустити, що між
сторонами було укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, то
через недодержання ними нотаріальної форми та державної реєстрації правочину
він є нікчемним, отже не створив юридичних наслідків для його сторін.

Відповідно
до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження
власником свого майна.

Згідно
зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу
та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Таким
чином, право продажу (відчуження) майна за законом належить виключно його
власникові.

У
відповідності з ч. 1 ст. 317 ЦК України, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про
власність» власникові належать права володіння, користування та розпоряджання
своїм майном.

З
матеріалів справи вбачається, що в момент, на якій посилається позивач як на
момент укладення спірного договору (11.07.2005 р.), ОСОБА_2 не була власником
ділянки, оскільки право власності на неї було зареєстроване за ОСОБА_6, а
ОСОБА_2 не була уповноважена останньою на виконання відповідних дій.

Отже,
якщо припустити, що між ОСОБА_2 та позивачем 11.07.2005 р. було укладено
договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, то він не породжував би для
його сторін передбачених законом прав та обов'язків, оскільки ОСОБА_2 мала лише
статус користувача та володільця предмета договору і не могла здійснювати
основне право власника - розпоряджатися майном.

В
силу ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або
часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі
наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно
до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» угоди про відчуження та заставу
майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що
підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється.

Позивач,
її представник, зокрема, стверджували, що сторони за спірним договором частково
виконали його, а продавець ухилилася від його нотаріального посвідчення, що є
підставою для визнання такого договору дійсним.

Проте
з таким їх висновком погодитись не можна, оскільки 11.07.2005 р. (час укладення
договору купівлі-продажу) існували передбачені Законом України «Про нотаріат»
обмеження для його нотаріального посвідчення - відсутність правовстановлюючих
документів на цей будинок, що перешкоджало б судові визнати такий правочин
дійсним.

Згідно
з абз. 4 ст. 13, абз.абз. 2, 4 ст. 41 Конституції України держава забезпечує
захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну
спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є
непорушним.

У
відповідності з ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 55 Закону України «Про власність» право
власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність
правовідносин власності. Власник не може бути позбавлений права на своє майно,
крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

Ураховуючи
все вище викладене, суд вважає, що позов не може бути задоволено через
незаконність та безпідставність вимог.

Суд
роз'яснював позивачеві, її представникові положення ст.ст. 10, 11, 57 - 60 ЦПК
України, наслідки вчинення або невчинення тих чи інших процесуальних дій,
можливість уточнити позовні вимоги в частині правових підстав та стягнення
переданого ОСОБА_2 авансу, але останні не вважали це за доцільне.

Керуючись
ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.ст. 11, 215, 216, 220, 317, 328, 334,
346, 626, 639, 640, 655, 657, 658 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 12, 55
Закону України від 07.02.1991 р. № 697-ХII «Про власність», ст. 55 Закону
України від 02.09.1993 р. № 3425-ХІІ «Про нотаріат», п.п. 13, 14, 16, 19, 25,
39, 60 - 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. №
20/5, ст.ст. 4 - 8, 10, 11, 18, 57 - 60, 79, 81, 88, 208, 209, 212 - 215, 218
Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1
у позові до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - Садівницьке товариство «Шіянка»,
Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, зобов'язання особи укласти договір купівлі-продажу
відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення може бути подано протягом десяти
днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження.

Суддя                                                                  підпис                                    М. Католікян

Копія вірна:

Суддя Самарського районного

суду м. Дніпропетровська                                                                                М.
Католікян