Справа  № 2- 126
травня   2007    року
Ялтинський міський суд Криму
складі судді  :
у відкритому судовому засіданні в залі
Ялтинського міського суду цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, діючей в інтересах неповнолітньої доньки
ОСОБА_2до ОСОБА_3, за участю третьої особи: Першої Ялтинської держнотконтори
про визнання заповіту недійсним, визнання права власності в порядку
Відповідачка в судове засідання не
з'явилась, про день і час розгляду справи повідомлена належним чином, причин
неявки суду не представила.
Суд вважає за можливе розглянути
справу у відсутність відповідачки, на підставі ст. 225 ЦПК України.
Позивачка звернулась до суду з
позовом в інтересах своєї неповнолітньої доньки, в якому просить визнати факт
прийняття нею спадщини у вигляді 14 частки квартири № АДРЕСА_1після смерті її
батька - ОСОБА_4.; визнати недійсним та скасувати заповіт від 18 лютого 2001
року, посвідчений нотаріусом нотаріального округу міста Санкт - Петербург,
згідно якому бабуся неповнолітньої - ОСОБА_5. - заповідала ОСОБА_3. квартиру №
АДРЕСА_1і визнати за ОСОБА_2. право власності на дану квартиру в порядку
Вимоги мотивує тим, що спірна
квартира № АДРЕСА_1належала на праві власності в рівних частках її свекрухи -
ОСОБА_5. і чоловіку - ОСОБА_4.
ІНФОРМАЦІЯ_1року її чоловік помер, із заявою про прийняття спадщини після
його смерті в нотаріальну контору ніхто не звертався, але спадкоємцями першої
черги після його смерті і такими, що вважались фактично прийнявшими спадок були
його мати - ОСОБА_5., яка продовжувала проживати в квартирі і неповнолітня
дочка - ОСОБА_2. 02 вересня 2004 року ОСОБА_5. також померла. Після її смерті,
вона звернулась до нотаріальної контори, в інтересах своєї неповнолітньої дочки
із заявою про прийняття спадщини після смерті її рідної бабусі. Проте, після
подачі  нею заяви, в нотаріальну контору також
звернулась племінниця померлою - ОСОБА_3., яка пред'явила заповіт, посвідчений
нотаріусом нотаріального округу міста Санкт-Петербург ОСОБА_6., складений
ОСОБА_5. на всю спірну квартиру на її ім'я.
Вважає, що її свекруха ніколи не мала наміру і не складала  заповіту на ім'я своєї племінниці, в 2001
році в Санкт - Петербурзі не була, а заповіт від її імені підписаний іншою
особою, а також не був нотаріально посвідчений, оскільки нотаріуса ОСОБА_6в
нотаріальному окрузі Санкт - Петербургу не існує. Крім того, ОСОБА_5. не могла
заповідати ОСОБА_3всю квартиру, оскільки у момент  написання заповіту, власницею її 14 частки
була її неповнолітня дочка - ОСОБА_2., яка фактично прийняла її в спадок після
Представник третьої особи Першої
Ялтинської держнотконтори в судове засідання не з'явився, про день і час
слухання справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи є лист, в
якому вони просять розглянути справу в їх відсутність.
Суд, вислухавши думку сторін,
дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає  частковому задоволенню.
Судом встановлено, що ОСОБА_5і
ОСОБА_4були в рівних частках власниками квартири № АДРЕСА_1, на підставі
свідоцтва про право власності на житло від 14 липня 1995 року (а.с. 21).
ОСОБА_4знаходився у шлюбі з ОСОБА_1з
03 жовтня 1992 року. Від шлюбу вони мали дочку - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2року
народження (а.с. 20).
ІНФОРМАЦІЯ_1року ОСОБА_4. помер
(а.с. 22). Із заявою про прийняття спадщини після його смерті в нотаріальну
контору ніхто не звертався.
Згідно ч. 3, 4 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину,
якщо не заявив про відмову від неї. Такою, що фактично прийняла  спадщину також вважається малолітня, неповнолітня,
недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена.
Таким чином, після смерті ОСОБА_4.
його спадщину фактично прийняли в рівних частках його мати - ОСОБА_5.,
проживаюча разом з ним на момент відкриття спадщини (а.с. 23-24), та його
малолітня дочка - ОСОБА_2., якій на день його смерті було 5 років.
02 вересня 2004 року померла
29 жовтня 2004 року, в строк,
встановлений ст. 1270 ЦК України,
ОСОБА_1. звернулась до Першої Ялтинської держнотконтори  від імені своєї неповнолітньої дочки -
ОСОБА_2. із заявою про прийняття спадщини після смерті її рідної бабусі (а.с.
Проте, 10 грудня 2004 року в
Ялтинську держнотконтору поштою була направлена заява ОСОБА_3 від 09 грудня
2004 року про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після
смерті ОСОБА_5. у вигляді квартири № АДРЕСА_1, складеному нею 18 лютого 2001
року в місті Санкт - Петербург і посвідченому нотаріусом нотаріального округу
Санкт - Петербургу ОСОБА_6(а.с. 15, 12).
Згідно ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, з
вказівкою місця і часу його складання і повинен бути підписаний особисто
заповідачем. Заповіт повинен бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними в статтях 1251-1252 Кодексу.
Відповідно до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це
права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми і
посвідчення, є нікчемним.
Позивачка стверджує, що померла
ОСОБА_5. ніколи не мала наміру заповідати спірну квартиру своїй племінниці і
ніякого заповіту на її ім'я не оформляла, з 1998 року і до смерті за межі
території України, у тому числі і в Санкт - Петербург не виїжджала.
Згідно ст. 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення правочина здійснюється нотаріусом або іншим посадовцем, який
згідно закону має право на здійснення такої нотаріальної дії, шляхом здійснення
на документі, в якому викладено текст правочина, посвідчувального напису.
Судом по цивільній справі № 2-11706
року за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_3про визнання недійсним заповіту був
направлений запит Начальнику Головного управління Федеральної реєстраційної
служби по місту Санкт - Петербург і Ленінградської області з проханням
повідомити суду дані про реєстрацію нотаріуса ОСОБА_6., яка посвідчила заповіт,
що оскаржується, з вказівкою номера її
На запит суду Головним реєстратором
Санкт - Петербургу і Ленінградської області, а також Міністерством юстиції
Російської Федерації були дані відповіді, що ОСОБА_6 в нотаріальному окрузі
Санкт - Петербургу і нотаріальних округах Ленінградської області нотаріальну
діяльність не здійснює (а.с. 34, 35), тобто нотаріуса з такими даними в Санкт -
Петербурзі не існує, а отже заповіт, виданий від імені ОСОБА_5. на ім'я
ОСОБА_3. не був посвідчений нотаріусом.
Що стосується представленої
відповідачкою постанови про відмову у порушенні справи від 28 лютого 2006 року
заступника прокурора Адмілартейського району Санкт - Петербургу, якою у
порушенні кримінальної справи по здійсненню злочину проти нотаріуса ОСОБА_6було
відмовлено і нібито  проведена перевірка
її діяльності і встановлено, що вона є нотаріусом і здійснює свою діяльність на
підставі ліцензії (а.с. 64-65), то суд відноситься до даного документа
критично, оскільки він ніким з посадовців не підписаний, на ньому не має друку
і він суперечить відповідям відповідальних за реєстрацію нотаріусів органів на
запит суду, а також представленій позивачкою відповіді на скаргу її
представника про те, що в представленій ОСОБА_3постанові про відмову у
фальсифікації, а саме: під даним номером зареєстрований абсолютно інший
матеріал і ніякої перевірки діяльності нотаріуса ОСОБА_6прокуратурою не
проводилось (а.с. 144).
Крім того, у якості обґрунтування
своїх заперечень про те, що ОСОБА_5. приїжджала в Санкт - Петербург для
оформлення заповіту, відповідачкою була представлена суду копія залізничного
квитка по маршруту Санкт - Петербург - Сімферополь, на ім'я ОСОБА_5. на 22
лютого 2001 року, придбаного в касі Московського вокзалу 15 лютого 2001 року
Разом з тим, при уважному вивченні
даного квитка видно, що в ньому вказані паспортні дані не ОСОБА_5. (а.с. 10), а
(а.с. 15). Крім того, як видно з тієї ж заяви, паспорт ОСОБА_3з цими даними був
виданий їй ОВС Волосовського району Ленінградської області 13 грудня
2001 року, тобто значно пізніше придбаного нею 15 лютого 2001 року залізничного
квитка, що також ставить під сумнів представлені докази.
Таким чином, судом встановлено, що
оспорюваний заповіт складений з порушенням вимог щодо його  посвідчення, тобто не посвідчений нотаріусом
або іншими посадовими, службовими особами, визначеними в статтях 1251-1252 Кодексу
і складений особою, яка не мала на це права, а тому є нікчемним.
Вказане положення також висловлене в
ч. 1 ст. 219 ЦК України, в якій вказано, що у разі недотримання вимоги
закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину, такий правочин є нікчемним.
Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний правочин). В цьому випадку визнання такого
правочину недійсним судом не потрібне.
Крім того,  згідно ч. 1 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права і
обов'язкі, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права і
обов'язки, які можуть йому належати в майбутньому.
Разом з тим, ні в момент складання
оспорюваного заповіту, ні в момент смерті ОСОБА_5. вона не була власницею всієї
квартири № АДРЕСА_1, оскільки власницею її 14 частки на той момент вже була
неповнолітня ОСОБА_2.
Таким чином, суд вважає, що заповіт
від 18 лютого 2001 року, посвідчений нотаріусом нотаріального округу міста
Санкт - Петербургу ОСОБА_6, згідно якому ОСОБА_5. заповідала спірну квартиру
ОСОБА_3, є нікчемним з моменту його складання.
Також підлягає задоволенню вимога
позивачки про визнання за її неповнолітньою дочкою права власності на квартиру
№ АДРЕСА_1в порядку спадкоємства з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його
недійсним, право на спадкоємство згідно із законом одержують особи, визначені
статтями 1261-1265 Кодексу.
Статтею 1261 ЦК України, передбачено, що в першу чергу право на
спадкоємство згідно із законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його
Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України, онуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку
спадщини, яка належала б за законом їх матері, батькові, бабі, діду, якби вони
були живими на час відкриття спадщини.
Неповнолітня ОСОБА_2. є рідною
дочкою ОСОБА_4, який би був спадкоємцем першої черги після смерті своїй матері
- ОСОБА_5, якби був живий на момент відкриття спадщини, а отже вона спадкує
майно, що залишилося після її смерті, у вигляді 34 часток квартири №
АДРЕСА_1(12 частка належала їй на праві власності, згідно свідоцтву про
власність, а 14 частку вона вважалася такою, що фактично прийняла після смерті
Таким чином, вимога позивачки про
визнання за її неповнолітньою дочкою права власності на всю спірну квартиру, у
порядку спадкоємства, є обґрунтованою і підлягає задоволенню.
Що стосується позову в частині
встановлення факту прийняття ОСОБА_2. спадщини у вигляді 14 частки спірної
квартири після смерті її батька, то в даній частині слід відмовити, оскільки ця
вимога є зайвою. Згідно ч. 4 ст. 1268 ЦК України, малолітня особа, якою була ОСОБА_2. на момент смерті її батька,
вважається такою, що прийняла спадщину, тобто дані вимоги позивача встановлено
Законом, а отже в додатковому визнанні цього факту рішенням суду необхідності
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1268, 1270, 1247, 1257, 209,
219, 215, 1236, 1223, 1261, 1266 ЦК України, ст. ст. 10,60,209,212,213,215,218, 225 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2- задовольнити частково.
Визнати заповіт від 18 лютого 2001 року, посвідчений нотаріусом
нотаріального округу міста Санкт - Петербургу ОСОБА_6, згідно якому
ОСОБА_5заповідала ОСОБА_3квартиру № АДРЕСА_1- нікчемним з моменту його
Визнати за ОСОБА_1право власності на квартиру № АДРЕСА_1.
В інший частині позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його
ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти
днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без
задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку,
встановленому ЦПК України. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася
заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку
на апеляційне оскарження.
рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному суді АРК через Ялтинський
міський суд у порядку та строки згідно ст.
ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: