Справа N 22ц 469 - 2007 року.                                          Головуючий
І інстанції Лузан Л.В.
Категорія - 44.                                                  Доповідач
апеляційної інстанції Лисенко
УХВАЛА

26
березня 2007 року.                                                                                 м.
Миколаїв.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

судців: Кутової
Т.З. та Данилової О.О.,

із секретарем
судового засідання Бобуйок І.Ф.,

з участю:

представника державної виконавчої служби у місті Вознесенськ та
Вознесенському районі Миколаївської області Пухтія С.М.,

державного виконавця державної виконавчої служби у місті
Вознесенськ та Вознесенському районі Миколаївської області Наконечного В.І., у
відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою начальника державної
виконавчої служби у місті Вознесенськ та Вознесенському районі Миколаївської
області переглянула рішення місцевого Вознесенського міськрайонного суду
Миколаївської області від 23 січня 2007 року, ухваленого за скаргою ОСОБА_1 на
дії державного виконавця державної виконавчої служби у місті Вознесенськ та
Вознесенському районі Миколаївської області.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть
участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши у межах оскарження
обставини та докази, якими сторони їх стверджували ,-

установила:

22 травня 2006 року ОСОБА_1 оскаржив постанову державного виконавця
державної виконавчої служби у місті Вознесенськ та Вознесенському районі
Миколаївської області від 3 травня 2006 року про стягнення з нього виконавчого
збору у розмірі 340 гривень.

Скаргу обґрунтовував тим, що виконавчий збір стягнуто з нього безпідставно,
оскільки його вини в невиконанні судового рішення немає. Після відкриття
виконавчого провадження і отримання пропозиції державного виконавця добровільно
виконати судове рішення він готовий був вселити ОСОБА_2 в належний йому
будинок, проте через нез'явлення останньої до житла - здійснити цього не зміг.

Що ж до виконання судового рішення в установлений виконавцем строк, то він
взагалі був позбавлений такої можливості, оскільки постанова з пропозицією про
добровільне виконання рішення була направлена йому вже після спливу цього
строку.

За такого,
просив суд про задоволення скарги.

ОСОБА_3 вважає, що усі дії вчинені ним у відповідності до чинного
виконавчого законодавства, а тому підстав для задоволення скарги немає.

Рішенням місцевого Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області
від 23 січня 2007 року скаргу задоволено у повному обсязі.

Не згодившись з таким, начальник державної виконавчої
служби у місті Вознесенськ та Вознесенському районі Миколаївської області
оскаржив рішення й просив скасувати з тих мотивів, що суд повністю проігнорував
надані державною службою докази про відсутність порушень виконавчого
законодавства при ухвалені оскарженої постанови.

Апеляційну скаргу слід відхилити, названу ухвалу суду залишити без зміни,
оскільки суд постановив її з дотриманням положень чинного законодавства.

Задовольняючи скаргу, місцевий суд виходив з того, що
державний виконавець без достатніх підстав, передчасно ухвалив постанову про
стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.

Колегія судів погоджується з такими висновками суду першої інстанції,
вважає їх обгрунтованими й законними.

Так, відповідно ст. 46 Закону України "Про виконавче
провадження" у разі невиконання рішення немайнового характеру у строк,
встановлений для добровільного його виконання, з боржника після повного
виконання рішення постановою державного виконавця стягується виконавчий збір у
розмірі двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За ст. 80 названого Закону рішення про вселення стягувача
вважається виконаним добровільно, якщо стягувач та боржник передали державному
виконавцю підписаний ними акт, а також заяву стягувача про повернення йому
виконавчого документу.

Примусове виконання вважається закінченим з моменту складення державним
виконавцем акту про вселення, підписаного особами, які брали участь у
виконанні.

При цьому, жодна із статей зазначеного Закону не зобов'язує боржника
спонукати стягувача до вселення.

Зазначеними
положеннями і слід керуватися при розгляді даної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 квітня 2006 року
державний виконавець ухвалив постанову про відкриття провадження з виконання
виконавчого листа № 2-33 від 6 квітня 2006 року про вселення ОСОБА_2 до
житлового будинку № 33 в с
Тімірязівка Вознесенського району.

Боржник її отримав 25 квітня 2006 року і до 3 травня 2006 року повинен був
виконати добровільно.

З травня 2006 року державний виконавець державної
виконавчої служби у місті Вознесенськ та Вознесенському районі Миколаївської
області не маючи даних про результат виконання попередньої його постанови;
причини її невиконання, якщо вона залишилася не виконаною; не впевнившись у
його повному виконанні судового рішення, проявивши формальний підхід - ухвалив
оскаржену постанову.

Такі його дії
були передчасними і необгрунтованими, на що вказав і місцевий суд.

За такого ця постанова не могла залишатися в силі і підлягала скасуванню,
що вірно, спочатку констатував, а потім і здійснив суд першої інстанції.

Тому підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про кінцеве
примусове виконання судового рішення, то воно не може впливати на законність та
обґрунтованість оскарженої постанови, оскільки повне виконання відбулося через
8 місяців після відкриття провадження і ухвалення зазначеної постанови.

Керуючись
ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу начальника державної виконавчої служби у місті
Вознесенськ та Вознесенському районі Миколаївської області відхилити.

Рішення місцевого Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області
від 23 січня 2007року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і з цього
часу протягом 2-х місяців може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо
до Верховного Суду України.