Справа № 2-1149
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08
травня 2007 року Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі:
головуючій судді Цалко А.А., при секретарях Єршовій Я.Ю., Василенко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ялті цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Ялтинської міської ради
«Проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» (КП ЯМР «ПВАП бюро») про
поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середньої заробітної плати за
час змушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач
звернувся до суду з позовом, в якому просить суд поновити його на роботі на
колишній посаді завідуючого господарством КП ЯМР «ПВАП бюро» з 01 серпня 2006
року, стягнути на його користь заробітну плату за період роботи з 26 березня
2004 року по 01 серпня 2006 року, середній заробіток за час змушеного прогулу з
01 серпня 2006 року по день поновлення на роботі, та відшкодувати моральну
шкоду в розмірі 5000 гривень, заподіяну йому незаконним звільненням. Свої
позовні вимоги мотивує тим, що його незаконно звільнили з роботи зі скороченням
штатів з порушеннями діючого трудового законодавства.

Позивач
та його представник у судовому засіданні позов підтримали.

Представник відповідача з позовом не згоден, вважає, що звільнення позивача
та нарахування заробітної плати проведене відповідно до трудового законодавства
України.

Заслухавши
пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до
висновку, що в позові повинно бути відмовлено по наступних підставах:

У силу ст. 40 п. 1 КЗпП України, - трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у
випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації,
реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи,
організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Крім
того, звільнення на підставах, зазначених у п. 1 ст. 40 КЗпП України,
допускається, якщо неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу.

Судом
встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді завідуючого господарством в
КП ЯМР «ПВАП бюро» з 26 березня 2004 року.

30
травня 2006 року начальником КП ЯМР «ПВАП бюро» ОСОБА_2  був виданий наказ № 4 л/с «Про майбутнє
скорочення штату працівників». Згідно з цим наказом скорочувалась посада
завідуючого господарством, що займав позивач, з чим його було попереджено.

З
зазначеним наказом позивача ознайомили під розпис 30 травня 2006 року та
повідомили, що вакантних місць на підприємстві не має, при цьому він висловив
згоду перейти на посаду заступника генерального директора. Однак, такої посади
в штатному розкладі підприємства немає. Також 05 червня 2006 року до
Ялтинського міського центру зайнятості АРК був направлений звіт про заплановане
вивільнення ОСОБА_1

У
відповідності зі ст. 49-2 КЗпП України, - про наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При звільненні
працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується
переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і
праві власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від
переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації
працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби або
працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган
доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення
працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці. Державна служба зайнятості пропонує працівнику роботу в тій же чи
іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності
- здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і
суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його
згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому
роботи.

01
серпня 2006 року було проведено засідання профспілкового збору КП ЯМР «ПВАП
бюро», де розглядалося подання адміністрації КП ЯМР «ПВАП бюро» про звільнення
ОСОБА_1 з посади в зв'язку зі скороченням штатів. Профком було прийнято рішення
про дачу згоди на звільнення ОСОБА_1.

В
той же день, начальник КП ЯМР «ПВАП бюро» ОСОБА_2 видала наказ про звільнення
ОСОБА_1 з посади завідуючого господарством з 01 серпня 2006 року на підставі
ст. 40 п. 1 КЗпП України, з яким його ознайомили 01 серпня 2006 року.

Ухвалою
Ялтинського міського суду від 16 квітня 2007 року провадження по справі було
зупинено та була запитана згода профспілкового комітету, оскільки згоду на
звільнення давав профспілковий збір підприємства.

23
квітня 2007 року відбулося засідання профспілкового комітету підприємства і
була дана згода на звільнення позивача.

Таким
чином, суд, перевіривши всі обставини, приходить до висновку, що звільнення
позивача проведено з дотриманням трудового законодавства України.

Судом
перевірені доводи позивача про те, що були вільні посади на підприємстві на час
звільнення, та вони не знайшли свого підтвердження.

Доводи
позивача, що він ще одночасно з посадою завідуючого господарством виконував
обов'язки по забезпеченню пожежної безпеки, техніки безпеки та його з цих посад
не звільнили, не можуть бути прийняті судом до уваги, тому що позивач тільки
додатково виконував цю роботу за вказівкою керівника, але не займав більше
ніяких посад. Таких посад не передбачено в штатному розкладі.

Доводи
позивача, що його звільнили у зв'язку з виявленням ним порушень у фінансових
питаннях на підприємстві, також нічим не підтверджені.

В
зв'язку з тим, що звільнення позивача проведено законно, то необхідно відмовити
в вимогах про стягнення заробітної плати під час вимушеного прогулу та моральної
шкоди.

Що
стосується вимог позивача про стягнення на його користь недорахованої та
недоотриманої заробітної плати з 26 березня 2004 року до моменту звільнення в
розмірі 45635 гривен, то в їх задоволенні теж повинно бути відмовлено, як не
основані на законі, та не обґрунтовані.

Як
вбачається з матеріалів справи, позивач кожний місяць отримував заробітну плату
згідно штатному розкладу. Ніяких додаткових виплат йому передбачено не було.
Ніяких доказів того, що позивач отримував неповністю заробітну плату суду не
надано. Ті ж обставини підтверджені і довідкою перевірки Територіальної
державної інспекції праці (а.с. 43).

Що
стосується доводів позивача, що керівника підприємства ОСОБА_2 притягнуто до
адміністративної відповідальності в зв'язку з неповним нарахуванням йому
заробітної плати, то вони також не підтверджені, що вбачається з матеріалів
адміністративної справи № 3-10813/06, яка була оглянута судом.

Крім
того, судом встановлено, що позивач звернувся до суду з порушенням строку
встановленого ст. 233 КЗоТ України, тобто через 5 місяців з дня звільнення.
Строк пропустив без поважних причин.

Усі
інші доводи позивача в підтримку своїх позовних вимог не мають ніякого
юридичного та правового значення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України,
ст. ст. 40 п. 1, 49-2, 233 КЗпП України,

ВИРІШИВ:

В
позові ОСОБА_1 до Комунального підприємства Ялтинської міської ради
«Проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати, середньої заробітної плати за час змушеного
прогулу, відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного
суду АРК через Ялтинський міський суд в порядку та строки, встановлені ст. ст. 294-296
Цивільного процесуального кодексу України.

СУДДЯ