ава  № 2 - 505
Справа № 2-505
червня 2007  року                                                                          Ялтинський міський
суд Криму
у складі судді:
у відкритому судовому засіданні в залі
Ялтинського міського суду цивільну справу за позовом
ОСОБА_1до ОСОБА_2, за участю державного нотаріуса Першої
Ялтинської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування квартири
недійсним, стягнення матеріального збитку і моральної шкоди,
Позивачка звернулася до суду з позовом, уточнивши вимоги якого просить суд
визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між нею та відповідачкою
03 серпня 2005 року і посвідчений нотаріусом Першої Ялтинської державної
нотаріальної контори ОСОБА_3. - недійсним, привівши сторони в первісний стан, і
поновити їм строк для звернення до суду із даним позовом, а також стягнути з
відповідачки матеріальний збиток в сумі 5000 гривень і моральну шкоду в сумі
Вимоги мотивує тим, що вона є інвалідом другої групи, знаходиться впродовж
25 років на неврологічному обліку, страждає рядом захворювань, у тому числі й
психічним. Відповідачка є її племінницею, і в липні 2005 року приїхала до неї в
гості. На момент  приїзду ОСОБА_2, вона
(позивачка) була хвора, і стан її здоров'я настільки погіршав, що вона не
усвідомлювала навколишнє оточення, не розуміла і не усвідомлювала значення
своїх дій. Опам'ятавшись після хвороби, в серпні 2005 року вона усвідомила, що
знаходиться в чужому місті - у Нікополі, в незнайомій квартирі, після чого
подзвонила до Ялти своїм сусідам, які приїхали і забрали її додому. У себе
вдома, в спірній квартирі, вона знайшла відповідачку, яка в ній проживала в її
відсутність, проте після її приїзду виїхала і більше не з'являлася. Про те, що
вона уклала договір дарування з ОСОБА_2, їй до жовтня 2006 року відомо не було,
оскільки всі правовстановлюючі документи на квартиру, у тому числі й свідоцтво
про право власності, були в неї на руках. Крім того, у 1996 році нею був
оформлений заповіт на її рідну сестру, якого вона не скасовувала. Стверджує, що
вона ніколи не мала наміру дарувати свою єдину квартиру відповідачці, а та
скористалася її хворобливим станом, коли вона не могла розуміти значення своїх
дій і керувати ними і шляхом обману уклала з нею оспорюваний договір.  Вимоги про відшкодування матеріального збитку
в сумі 5000 гривень мотивує тим, що по її поверненню до Ялти, на вимогу ОСОБА_2
вона передала їй гроші в сумі 2500 гривень, які були витрачені на укладення
договору дарування, 2000 гривень нею було витрачено на переїзд додому з
Нікополя, а крім того, відповідачка самовільно вивезла з її квартири майно, яке
вона оцінює в 500 гривень. Вимоги про відшкодування моральної шкоди мотивує
тим, що відповідачка викинула з квартири її особисті речі, які були їй дорогі,
як пам'ять про покійного чоловіка, через її неправомірні дії вона вимушена була
звертатися зі скаргами в різні інстанції для захисту своїх прав, втратила сон і
спокій, вимушена була здійснювати додаткові зусилля для організації свого
Відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали, пояснивши суду,
що договір дарування був укладений між сторонами саме за наполяганням
позивачки, яка просила ОСОБА_2 забрати її до себе додому для постійного
проживання. При укладенні договору вона була повністю адекватна, орієнтувалася
в часі і просторі. При укладенні угоди державним нотаріусом їй були  роз'яснені правові наслідки договору, який
укладався, після чого він був нею підписаний. Після оформлення договору,
відповідачка, як і обіцяла, відвезла ОСОБА_1 до себе додому в місто Нікополь, а
сама повернулася до Ялти для дооформлення документів. Стверджують, що ніякого обману позивачки з
боку відповідачки не було, а укладення договору дарування на той момент
відповідало її волевиявленню, і ніяких підстав для визнання даного договору
недійсним немає. Вважають, що підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із даним
позовом, послужив вплив на неї з боку сторонніх осіб. Крім того, просять
відмовити ОСОБА_1 в позові також і з тих підстав, що нею без поважних причин
пропущений річний строк для звернення до суду з позовом про визнання недійсним
договору дарування. Позов про стягнення матеріального збитку і моральної шкоди
Третя особа - державний нотаріус ОСОБА_3 в суді пояснив, що 03 серпня 2005
року їм вдома був посвідчений договір дарування квартири між ОСОБА_1 і ОСОБА_2.
При цьому, наслідки укладення такої угоди, ним сторонам були роз'яснені,
дієздатність ОСОБА_1 у нього сумніву не викликала, вона орієнтувалася в часі і
просторі, адекватно відповідала на поставлені їй питання.
Суд, вислухавши думку сторін, показання
свідків, дослідивши матеріали справи, висновок експертизи, вважає, що
позов підлягає частковому задоволенню.
Судом встановлено, що 3 серпня 2005 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був
укладений договір дарування квартири № АДРЕСА_1(а.с. 34-36).
Договір був посвідчений нотаріусом державної нотаріальної контори ОСОБА_3.
Згідно ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується
передати в майбутньому іншій стороні (обдарованому) безкоштовно майно (дар) у
власність. Договір, яким встановлюється обов'язок обдарованого зробити на
користь дарувальника яку-небудь дію майнового або немайнового характеру, не є
договором дарування.
Разом з тим, як пояснила в судовому засіданні відповідачка, ОСОБА_1 просила
забрати її до себе для постійного проживання, а отже і здійснення за нею
догляду, оскільки вона є непрацездатною і по місцю її проживання, в Ялті, в неї
укладений договір з відділенням соціальної допомоги, які тут здійснюють за нею
догляд (а.с. 139-140), а в обмін на це вона подарує їй свою квартиру.
Тобто з відносин, що склалися між сторонами, не можна зробити висновок, що
договір, укладений між ними, носив безвідплатний характер, без покладання на
обдарованого (ОСОБА_2) яких-небудь обов'язків.
Згідно роз'ясненням п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від
28 квітня 1978 року «Про судову практику у справах про визнання угод
недійсними», під помилкою при укладенні угоди слід розуміти таке неправильне
розуміння стороною суб'єкта, предмету або інших істотних умов угоди, що
вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна
визнати, що угода не була б укладена.
Позивачка є самотньою, старезною жінкою (на момент укладення договору, їй
було 78 років), має ряд хронічних захворювань, є інвалідом 2 групи і потребує
стороннього догляду, який за нею здійснюють працівники соціальної служби,
перебувала на обліку у лікаря - невропатолога.
Те, що позивачка не в змозі себе самостійно обслуговувати і потребує
стороннього догляду також підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_4, яка
є обслуговуючим її працівником соціальної служби і сусідка ОСОБА_5. Не вірити
показанням даних свідків у суду немає підстав.
Крім того, по даній справі була призначена і проведена судово -
психіатрична експертиза, згідно висновку якої ОСОБА_1 страждає ще й хронічним
психічним захворюванням - «хронічним маревним розладом», який виявлявся в неї і
на момент укладення договору дарування, що оскаржується (а.с. 192-194).
Таким чином, суд вважає, що при укладенні цього договору дарування,
позивачка не проявляла волевиявлення на безкоштовну передачу квартири, оскільки
розраховувала на подальший догляд після його укладення;  не усвідомлювала наслідків вчиненої угоди,
оскільки, будучи самотньою старезною жінкою, не маючи ніякої іншої власності,
окрім спірної квартири, не могла бажати передати її безвідплатно у власність
іншим особам, не поклавши на них ніяких обов'язків за своїм утриманням..
Суд вважає, що при правильному розумінні позивачкою істотних умов угоди,
договір дарування нею б не був укладений, оскільки він би не відповідав її
волевиявленню, а тому вказаний договір слідує визнати  недійсним з підстав ст. 229 ЦК України. При
цьому суд також бере до уваги і те, що на момент укладення вказаного договору,
позивачка страждала на психічне захворювання.
Також суд погоджується і з доводами позивачки про те, що про укладення нею
договору дарування вона взнала тільки в жовтні 2006 року, оскільки через свій
вік, стан здоров'я, а також психічне захворювання вона не могла правильно
усвідомлювати обставини  його укладення.
Разом з тим, у позові ОСОБА_1 в частині стягнення матеріального збитку і
моральної шкоди слід відмовити.
Згідно ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на
підставу своїх вимог і заперечень.
ОСОБА_1 і її представником не були представлені суду які-небудь докази
понесених нею матеріальних витрат у зв'язку з переїздом, а також виплати
ОСОБА_2 2500 гривень, а також те, що з її квартири пропало яке - небудь майно,
а тому позов про відшкодування матеріального збитку ними нічим необґрунтований.
Що стосується моральної шкоди, то він позивачкою також не підтверджений,
оскільки відповідачка не позбавила її можливості проживати в спірній квартирі,
а сам факт звернення в різні інстанції, у тому числі й в суд за захистом своїх
порушених прав не є підставою для покладання на особу обов'язку по
відшкодуванню моральної шкоди.
Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь
позивача також підлягають стягненню витрати на інформаційно - технічне
забезпечення справи, а також судовий збір на користь держави.
На підставі викладеного, керуючись
ст. 229 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 59, 60, 205, 212, 213, 215, 217,
218 ЦПК України,  суд
Позов ОСОБА_1- задовольнити частково.
Визнати договір дарування квартири № АДРЕСА_1, укладений 03 серпня 2005
року між ОСОБА_1та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої Ялтинської
державної нотаріальної контори ОСОБА_3. - недійсним.
Сторони договору повернути у первісний стан.
В інший частині позову ОСОБА_1- відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1витрати на інформаційно - технічне
забезпечення справи в сумі 30 (тридцять) гривень та судовий збір на користь
держави в сумі 205 (двісті п'ять) гривень 20 копійок
Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд АРК через
Ялтинський міський суд в строки та порядку, передбаченими ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: