У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

14 листопада 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Шевченківська районна у м. Києві державна
адміністрація, про визнання такою, що втратила право користування житловим
приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
треті особи Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація,
Шевченківське РУГУ МВС України в м. Києві, про визнання такими, що не набули
права на жилу площу, виселення та визнання реєстрації недійсною, за касаційною
скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду
міста Києва від 29 серпня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від
15 лютого 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2004 р. ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до
ОСОБА_5, яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, третя особа
Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання такою, що
втратила право користування жилим приміщенням.

Зазначали, що ОСОБА_1 з 18.10.2002 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_7, який з 10.04.1995 р. був наймачем квартири  АДРЕСА_1 у м. Києві. З дозволу ОСОБА_7 вона
разом з дітьми весною 2001 р. вселилися в спірну квартиру, а у 2003 р. були
зареєстровані в ній. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Крім них у спірній квартирі зареєстрована неповнолітня дочка померлого  ОСОБА_7 від першого шлюбу - ОСОБА_6, яка не
проживає в квартирі з часу народження і мешкає
разом   зі   своєю
матір'ю   ОСОБА_5   у
квартирі АДРЕСА_2  в  м. Києві.

Оскільки неповнолітня ОСОБА_6 вибула зі спірного житла на постійне
проживання до своєї матері, позивачі просили суд задовольнити їх позов з
підстав ст. 107 ЖК України.

ОСОБА_5 позов не визнала та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_6
пред'явила зустрічний позов про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2 й ОСОБА_3
такими, що не набули права на жилу площу, виселення та визнання реєстрації
недійсною.

Зазначала, що в порушення ст. 65 ЖК України ОСОБА_1 і її повнолітні діти
ОСОБА_2 й ОСОБА_3 вселились і були зареєстровані за адресою спірної квартири
без її, ОСОБА_5, згоди від імені неповнолітньої дочки.

Справа розглядалась судами неодноразово. В зв'язку із досягненням
ОСОБА_6  повноліття,  судом проведена заміна  сторони: замість ОСОБА_5 до участі в справі
залучена ОСОБА_6

Останнім рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29.08.2006
р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від
15.02.2007 р., у первісному позові відмовлено, а зустрічний позов
задоволено: визнано ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що не набули права на
житлову площу в квартирі АДРЕСА_1 у м. Києві; визнано недійсною їх реєстрацію
за вказаною адресою, зобов'язано Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві скасувати
цю реєстрацію та виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із зазначеної квартири без
надання іншого житла.

В обґрунтування касаційної скарги представник ОСОБА_1,              ОСОБА_2 і ОСОБА_3 посилається на
неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм
процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових
рішень та передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним
і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно
із законом.

Відмовляючи у первісному позові та задовольняючи зустрічний позов, місцевий
суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того,
що ОСОБА_6 не проживала в спірній квартирі понад 6 місяців з поважних причин і
за нею зберігалось право на житлову площу в силу вимог п. 3 ч. 3 ст. 71 ЖК
України,  а  відповідачі
за  зустрічним  позовом в порушення вимог ч. 1 ст. 65 ЖК
України вселилися у спірне приміщення без згоди матері неповнолітньої ОСОБА_6
та не набули права на спірне житло.

Однак погодитись з такими висновками судів не можна, оскільки вони
ґрунтуються на неправильному застосуванні норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку
за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.
На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися у
спірну квартиру та були прописані в ній за письмовою згодою наймача ОСОБА_7
(а.с. 60-61 т.1), який діяв і як наймач спірної квартири, і як батько
неповнолітньої ОСОБА_6 одночасно.

Таким чином, висновок суду щодо відсутності письмової згоди одного з
батьків  неповнолітньої ОСОБА_6 на
вселення ОСОБА_1 та її дітей до спірної квартири суперечить вимогам закону та
обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Пред'являючи первісний позов, ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зазначали, що
неповнолітня на той час ОСОБА_6 втратила право на користування спірним
приміщенням, оскільки фактично вибула на постійне місце проживання до матері
ОСОБА_5 та просили задовольнити їх позов з підстав ст. 107 ЖК України.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р.                     № 2 "Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України"
роз'яснено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування
житловим приміщенням лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої
ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд
вправі тільки за згодою позивача.

Не дивлячись на те, що позивачі за первісним позовом не подавали заяви про
зміну підстави позову, суд ухвалив рішення і відмовив  у первісному позові з підстав ст. 71 ЖК
України.

Таким чином, обставини вибуття неповнолітньої ОСОБА_6 на постійне місце
проживання до її матері предметом дослідження місцевого суду не були, доводи
первісного позову належним чином не перевірені та залишились поза увагою суду.

Крім того, задовольняючи зустрічний позов, місцевий суд не навів правової
норми, на підставі якої особу можливо визнати такою, що не набула права на
житлову площу.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, на зазначені
порушення норм матеріального закону уваги не звернув.

За таких обставин, ухвалені в справі судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись  ст.ст.  336,
338   ЦПК  України,
колегія  суддів  Судової
палати   у цивільних справах
Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 серпня                 2006 року та ухвалу
Апеляційного суду міста Києва від 15 лютого 2007 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін