Справа № 22ц-320/2007 р.      Суддя по 1-й інстанції:
34                              Доповідач
апеляційного суду: Буренкова К.О.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2007 року колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої
Буренкової К.О., суддів Довжук Т.С., Козаченка В.І.,

при секретарі
судового засідання Гапєєвій Т.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_2, відповідачки
ОСОБА_1,

розглянувши в відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу
за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від
25 жовтня 2006 р, ухвалене за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
визнання права власності на Уг частину квартири,

встановила:

В листопаді 2005 р. ОСОБА_3 звернувся з позовом
до ОСОБА_1 про визнання права власності на Уг частину квартири.

Позивач зазначав, що з 1997 р. перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1.
Шлюб між ними розірвано в судовому порядку 12 вересня 2002 р. В органах РАГС
відповідачка зареєструвала розірвання шлюбу лише в жовтні 2004 р.

В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2003 р.
вони придбали однокімнатну квартиру №АДРЕСА_1 у м. Миколаєві. Покупцем в
указаному договорі зазначено відповідачку.

Посилаючись на наведені обставини та положення ст. ст. 22, 28, 29 КпШС
України, ОСОБА_3. просив визнати за ним право власності на Уг частину
зазначеної квартири.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2006 р.
позовні вимоги ОСОБА_3. задоволено.

Постановлено визнати за Виштокалюком І.А. право власності на Уг частину
однокімнатної квартири № АДРЕСА_1 у м. Миколаєві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить рішення суду
скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволені
позовних вимог. Апелянт посилається на те, що при ухваленні рішення районним
судом неповно з'ясовані дійсні обставини справи, дана неналежна наявним в справ
доказам, а також порушено вимоги сімейного та цивільного права.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення представника позивача, відповідачки, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити із
наступних підстав.

Відповідно до
положень ст. ст. 22, 28 КпШС УРСР, які були чинними на момент придбання цього
квартири, майно набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною
власністю.

В разі поділу
майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються
рівними. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх
роздільного поживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного із
них.

Із матеріалів
справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 5 липня 1997 р. Від шлюбу
мають сина ОСОБА_4, 1998 p. народження.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2002 р. шлюб
між ними розірвано. Розлучення зареєстроване в органах РАЦС 20 квітня 2004 р.

Спірна
квартира№АДРЕСА_1 у м. Миколаєві була придбана відповідачкою 17 квітня 2003 р.

Судом
встановлено, що для придбання спірної квартири відповідачка оформила
банківський кредит у розмірі 4125 доларів США.
Для отримання кредиту вона зазначила, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з
позивачем, в зв'язку з чим надала копію свідоцтва про шлюб та довідку про його
доходи. При оформленні договору застави позивач зазначений як співвласник цього
майна (а.с.44-56). Ь наявних в справі ордерів видно, що кошти по вказаному
банківському кредиту в сумі 3588,45 доларів США сплачені позивачем
(а.с.66-72,77-79,167).

Наведене
свідчить, що спірне майно сторонами було придбано під час перебування в шлюбі,
сумісного проживання та за спільні кошти.

Встановивши
наведені обставини, суд правильно визнав, що спірна квартира становить спільну
сумісну власність позивача та відповідачки та вірно вважав, що кожен із них має
рівне право на це майно, бо ст. 28 КпШС УРСР передбачалось, що в разі поділу
майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються
рівними. Доказів щодо іншого поділу майна сторони не надали суду.

Виходячи із
наведених обставин та вказаних положень закону, суд обгрунтовано визнав за
позивачем право власності на 1А частину спірного майна.

Доводи апелянта
про те, що суд при вирішенні цього спору не врахував, факт її роздільного
проживання з позивачем з липня 2002 p., встановлений згаданим рішенням Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 12 вересня 2002 р.,
не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються показаннями свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, з яких видно, що після розірвання шлюбу в
судовому порядку сторони поновили спільне проживання і сімейні відносини
(а.с.175, 176, 177). Дана обставина підтверджується також документами, на
підставі яких відповідачка оформила кредит для придбання спірної квартири.

Посилання
відповідачки на те, що суд не взяв до уваги докази про сплату нею в повному
обсязі за власні кошти вартості спірної квартири також не заслуговують на
увагу, оскільки спростовуються платіжними документами банку, які свідчать про
те, що вартість квартири сплачувала як вона, так і позивач. Дана обставина є
підтвердженням того, що квартира придбана сторонами за спільні кошти як
подружжя.

Виходячи   із   наведених
обставин   та   вказаних
положень   закону,   суд обгрунтовано визнав за позивачем право
власності на ½  частину спірного майна.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального і
процесуального закону, то підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.
ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 25 жовтня 2006 р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня її проголошення.