Справа № 22 ц
546 - 2007.                            Головуючий
1 інстанції Подзігун Г.В.
Категорія - 5.                                    Доповідач
апеляційної інстанції Лисенко
РІШЕННЯ

іменем
України.

26
березня 2007 року.                                                                         м.
Миколаїв.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного
суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів:
Данилової О.О. та Кутової Т.З.,

із секретарем
судового засідання Варміш О.С.,

3 участю:

позивачки
ОСОБА_2,

представника
позивачів ОСОБА_6,

відповідачів : ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у відкритому судовому засіданні за
апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_6 переглянула рішення
місцевого Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2007 року,
ухваленого по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 й ОСОБА_5 про звернення стягнення на частку у майні, що є у спільній
частковій власності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися у дане судове засідання, перевіривши у межах оскарження обставини та
докази ,-

установила:

4   вересня 2006
року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пред'явили зазначений позов.

Його обґрунтовували тим, що вироком місцевого Вознесенського районного суду
Миколаївської області від 14 серпня 2000 року з ОСОБА_3 на їх користь стягнуто
72 260 гривень у відшкодування завданих дорожньої подією збитків.

Однак, через навмисне систематичне ухилення боржника від виконання
названого грошового зобов'язання, збитки до цього часу ним не відшкодовані.

Посилаючись на те, що у ОСОБА_3, крім 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 у м.
Миколаєві, немає іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення, просили
виділити указану частку в натурі.

Заперечуючи проти такого, відповідачі пояснювали, що ОСОБА_3 по можливості
відшкодовує збитки. Виділення ж його частки в натурі, позбавить їх можливості
нормально користуватися квартирою.

Рішенням місцевого Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 січня
2007 року у позові відмовлено за відсутності правових підстав для виділу
частки.

Не згодившись із таким рішенням, представник позивачів його оскаржив й
просив скасувати з тих мотивів, що суд помилково тлумачив позовні вимоги ,
через, що неправильно застосував норми матеріального права.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене
рішення суду 1 інстанції змінити, виписавши іншу підставу відмови у позові,
оскільки місцевий суд ухвалив його без точного додержання норм матеріального й
процесуального права.

Так, відмовляючи у задоволені позову, суд виходив з того,
що для іншого відсутня правова підстава, названа ж позивачем підстава,
стосується іншим правовідносин, а тому не може бути застосована до даного
спору.

Колегія судців судової палати погоджується з висновком
суду щодо процесуальної долі позову, однак вважає помилковим підставу відмови в
його задоволенні.

За ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити
виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Ці обставини є фактичними, саме вони становлять підставу позову, яку за ст.
31 ЦПК України може змінити лише позивач, і саме за межі цих обставин суд не
може вийти самостійно.

Як вбачається з позовної заяви подружжя ОСОБА_1, вони - як кредитори
ОСОБА_3., пред'явили позов про виділ його частки із спільної з іншими
відповідачами квартири в натурі для звернення стягнення на неї, при цьому -
послалися на ст. 364 ЦК України.

Зазначені ними фактичні обставини складали підстави та предмет їх позову і
підлягали дослідженню та вирішенню судом за правилами, які виписані саме для
таких правовідносин.

Місцевий же Центральний районний суд м. Миколаєва не врахував цього і,
обмежившись співставленням вимог з нормою, на яку позивачі послалися, відмовив
у вимозі.

Такий підхід до вирішення справи є формальним, що недопустимо для
діяльності судів.

Між тим, згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991
року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий будинок", при розгляді справ про
виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам
належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено
відокремлену частину будинку із самостійним виходам ( квартиру). Виділ також
можливий за наявності технічної можливості переобладнання приміщення в
ізольовані квартири.

Зазначене судове тлумачення стосувалося ст. 115 ЦК України ( в
редакції 1963 року). За набрання законної сили чинним ЦК України, його
слід застосовувати при урегулюванні правовідносин, що випливають із статей 364
й 366 ЦК України,
а, відповідно і до даного спору.

Як вбачається із довідки КЖЕП "Проспект" № 2695 від 13 липня 2006
року (а.с-13), спірна квартира знаходиться на 5 поверсі 9-ти поверхового
будинку.

З врахуванням такого, технічно неможливо провести її поділ таким чином,
який би відповідав умовам, виписаним у названій постанові Пленуму Верховного
Суду України, а тому у позові слід було відмовити з наведеної підстави.

Оскільки місцевий суд назвав іншу підставу відмови у позові, то її слід
змінити на наведену, залишивши без зміни сам висновок про відмову.

Керуючись ст.ст.
307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення місцевого Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 січня
2007 року змінити.

Вважати підставою відмови у задоволені позову ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 й ОСОБА_5 про звернення стягнення на частку у
майні, що є у спільній частковій власності не помилкове посилання позивачів на
норму цивільного кодексу України, а недоведеність їх вимог.

В іншій частині рішення залишити без зміни.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення і з
цього часу протягом 2-х місяців може бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України.