АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2007 року колегія судців судової палати у цивільних справах
Апеляційного

суду Автономної Республіки Крим у м. Феодосії у складі:

. головуючого - судді                 Ломанової
Л.О.,

суддів:                                     Притуленко
О.В.,

Соболюка М.М.,-

при секретарі            Цендра О.М.,

за
участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника Державного
казначейства України Пермінової Н.О., прокурора Шудель І.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Феодосії цивільну справу за заявою ОСОБА_1
до Державного казначейства України, третя особа -Ленінське РВ ГУ
МВС України в АР Крим, про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою
прокуратури АР Крим на ухвали Ленінського районного суду АР Крим від 24 липня 2003 року та від 16 жовтня 2006 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 1999 року ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом до Ленінського РВ ГУ МВС України в АР Крим, Ленінського РВ Державного казначейства
України в АР Крим про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями
органів дізнання та попереднього слідства.

На обґрунтування позовних вимог вказав, що відносно нього було порушено
кримінальну справу за ознаками ч. 4
ст. 81 , ч. 1. ст. 222 КК України. Як
запобіжний захід з 15 серпня 1996 року по 01 квітня 1997 рік до нього
було застосовано взяття під варту. У подальшому кримінальна справа була закрита
за недоведеністю його участі у вчиненні злочину та за відсутністю в його діях
складу злочину. Перебування під вартою призвело до погіршення стану його
здоров'я, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до
втрати його ділової репутації та позбавлення можливості працевлаштування на
роботу за кордоном. Зазначеними діями йому була завдана моральна шкода, на
відшкодування якої він просив стягнути на його користь 300 тисяч грн.

В процесі розгляду справи позивач, уточнивши позовні вимоги та підстави, на
яких вони ґрунтуються (шляхом подачі додаткового позову до Ленінського РВ ГУ МВС України в АР
Крим та Державного казначейства України), просив стягнути на його користь у
відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної
відповідальності та незаконними триманням під вартою, у розмірі 1 млн. грн.

Справа розглядалася судами неодноразово. Ухвалою
Ленінського районного суду АРК від 24
липня 2003 року
позов ОСОБА_1 був задоволений частково. Суд стягнув на його користь з
Державного казначейства України у відшкодування моральної шкоди 750 тисяч грн.

Справа № 22-ц-333- ф/2007                                                              Головуючий
в першій інстанції

суддя  Українець Л. І.

суддя-доповідач   Притуленко О. В.

2

16 жовтня 2006 року Ленінський
районний суд АРК постановив ухвалу про заміну способу виконання ухвали від 24 липня 2003 року, вказавши,
що кошти на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню з Державного казначейства
України шляхом стягнення з державного бюджету України відповідно до ст. 35 Закону України „ Про державний
бюджет України на 2006 рік".

Прокуратура Автономної Республіки Крим.
подала апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом
матеріальних та процесуальних норм, просить ухвали Ленінського районного суду
АРК від 24 липня 2003 року та від 16 жовтня 2006 року скасувати
та ухвалити нове рішення -
про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1

Апелянт вказує на те, що 24.07.2003
року суд розглянув справу по суті у відсутності представника Державного
казначейства України, належним чином не повідомивши цього відповідача про час і
місце розгляду справи.

При визначенні розміру компенсації моральної шкоди, яка
підлягає стягненню, неповно з'ясував обставини справи.

Крім того, на думку апелянта, вирішуючи питання про заміну способу
виконання рішення, суд фактично ухвалив нове рішення. При цьому не повідомив
Державне казначейство України про розгляд справи.

Обговоривши наведені у скарзі доводи та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що відповідно до вимог ст.ст.1, 2 Закону України
„Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" ОСОБА_1. вправі
порушувати питання про відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо нього
вчинялися незаконні дії у вигляді незаконного притягнення як обвинуваченого в
кримінальній справі, обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді
підписки про невиїзд та взяття під варту.

Задовольняючи частково вимоги позивача та стягуючи на його користь 750000 грн. на
відшкодування моральної шкоди, суд виходив із того, що незаконними діями
працівників Ленінського РВ ГУ
МВС України в АР Крим були порушені конституційні права заявника, що завдало
йому фізичних і моральних страждань, призвело до погіршення його стану
здоров'я, порушення його сімейних зв'язків і стосунків з іншими людьми та інших
негативних наслідків.

Компенсацію моральної шкоди суд стягнув з Державного казначейства України
шляхом перерахування зазначеної суми із коштів державного бюджету, віднесених
на фінансування Міністерства внутрішніх справ України.

Колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню у зв'язку з тим,
що воно не відповідає вимогам ст.22 ЦПК України (в редакції-1963 року),
відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Згідно з п.4 ст.4, п.3 ст.13 Закону України „Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди провадиться у
разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду
завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних
життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого
життя.

Як свідчать матеріали справи, 16.08.1996 року Ленінським
РВ ГУ МВС України
в АРК відносно ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа за ст.222 ч.1, ст.81
ч.4 КК України. Як запобіжний захід з 15.08.1996
року по 01.04.1997 року до
нього було застосовано взяття під варту, з 01.04.1997 року по 18.02.1998
року - підписка
про невиїзд. За місцем проживання позивача проводився обшук. Під час
знаходження під вартою у ОСОБА_1 погіршився стан здоров'я.

Постановою Ленінського РО ГУ
МВС України в АРК кримінальна справа, порушена відносно позивача за ст.81 ч.4
КК України, на підставі п.2 ст.213 КПК України була закрита у зв'язку з
недоведеністю участі ОСОБА_1 у вчиненні злочину (арк. спр. 7, том 1). Справа, порушена
за ст.222 ч.1 КК України, була закрита прокурором Ленінського району 18.02.1998

3

року на підставі п.2
ст.6 КПК України за відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу злочину (арк спр. 30).

Таким
чином, закриття справи з реабілітуючих підстав свідчить про те,
що ОСОБА_1. набув право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.12
Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і
суду", заподіяної йому у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і
судом, застосуванням запобіжного заходу, що призвело до погіршення можливостей
реалізації ним своїх звичок і бажань, нормальних життєвих зв'язків,
прикладанням додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи із положень п.1 ст.1, ч.1 ст.12, ч.3 ст.13 вищевказаного закону,
розмір відшкодування моральної шкоди визначається не менше одного мінімального
розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.
Відповідно до постанови Верховної Ради України № 49/96-ВР від 20.02.1996 року,
Указу Президента України № 762/96 від 25.08.1996 року, Закону України
№780/97-ВР від 24.12.1997 року мінімальна заробітна плата в Україні з серпня
1996 року по грудень 1997 року становила 15 грн., з січня по червень 1998 року
- 45 грн. Таким чином, компенсація моральної шкоди не може бути визначена менш
ніж 319,50 грн. ( 15 грн. х 16 міс. 15 дн. = 247,50 грн.; 45 грн. х 1 міс. 18 дн. = 72 грн.; 247,50 грн + 72 грн. = 319,50
грн.).

Суд першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди
визначив з урахуванням періоду знаходження ОСОБА_1 під слідством з 31.03.1995
року, але при цьому не звернув увагу на те, що 31.03.1995 року кримінальна
справа № 39114 була порушена не відносно позивача, а за фактом вчинення
злочину. Суд також не обґрунтував свій висновок відносно того, що на користь
позивача належить стягнути 4054
мінімальних заробітних плат тобто 750000 грн.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що. при
вирішенні питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд не врахував
положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року „Про судову
практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно
до якої, крім урахування характеру та обсягу страждань немайнових втрат, яких
зазнала особа, необхідно виходити із засад розумності, виваженості і
справедливості.

Поза увагою суду також залишись вимоги ст.4 Закону України „Про порядок
відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і суду" щодо відшкодування шкоди,
завданої неправомірними діями органів внутрішніх справ за рахунок коштів
державного бюджету.

Вирішуючи питання, суд в якості джерела відшкодування шкоди визначив
рахунок коштів, які виділяються на утримання Міністерства внутрішніх справ
України, що в свою чергу зачіпає майнові інтереси вказаного міністерства, яке
не було залучено до участі у справі. При цьому суд не звернув увагу на те, що
зазначеним законом та ст.56 Конституції України відшкодування шкоди
покладається саме на державу, а не на зазначений орган державної влади.

Рішенням Конституційного Суду України №
12-рп від 03.10.2001
року (справа №
1-36/2001) норми законів України „Про державний бюджет України на 2000 рік"
(ст.32), „Про державний бюджет України на 2001
рік" (ст.25) згідно з якими за рахунок коштів на утримання судів,
Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства
внутрішніх справ України здійснюється відшкодування шкоди, завданої громадянам
незаконними діями органів дізнання, попереднього (досудового) слідства,
прокуратури і суду визнані неконституційними.

З урахуванням наведеного, на підставі п.4 ст.309 ЦПК України у зв'язку з
неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм
процесуального права, ухвали суду від 24
липня 2003 року та 16 жовтня 2006 року підлягають
скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог
ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

. Колегія суддів
вважає, що з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, які зазнав
ОСОБА_1. у зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності
та

4

арештом,
погіршенням можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, нормальних
життєвих зв'язків, прикладанням додаткових зусиль для організації свого життя,
а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості на його
користь за заподіяну моральну шкоду має бути стягнено 150000 грн.

При цьому доводи апелянта щодо необхідності після скасування ухвали
передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції у зв'язку з
порушенням норм процесуального закону, колегія суддів вважає необгрунтованими,
оскільки про розгляд справи 24.07.2003
року Державне казначейство України було своєчасно повідомлено судом, про що
свідчить поштове повідомлення (арк.спр.135).

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, п.4 ч.1 ст.309, п.2 ст.312, 313-314 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні
скарги прокуратури Автономної Республіки Крим задовольнити частково.

Ухвали Ленінського районного суду АРК від 24 липня 2003 року та від 16 жовтня 2006 року скасувати і
постановити нову ухвалу. ВимогиОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на
користьОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 150000
(ста п'ятдесяти тисяч) грн. В іншій частині вимог відмовити.

Виконання
судового рішення покласти на Державне казначейство України.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з
моменту проголошення, однак

може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом
двох місяців з дня набрання

законної сили.