РІШЕННЯ ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

2007
року березня місяця „05"
дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого, судді:
Курської А.Г.

Суддів:                           Горбань В.В.

Шаповалової О.А.

При секретарі:               Волковій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виробничого
кооперативу „Дорожник-61" про поновлення на роботі, виплату заробітної
плати за час вимушеного прогулу, визнання права членства в кооперативі, за
зустрічним позовом Виробничого кооперативу „Дорожник-61" до ОСОБА_1 про
стягнення суми, за апеляційною скаргою Виробничого кооперативу
„Дорожник-61" на рішення Білогірського районного суду Автономної
Республіки Крим від 15 листопада
2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

17.08.2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до Виробничого
кооперативу „Дорожник-61" про поновлення на роботі, виплату заробітної
плати за час вимушеного прогулу, визнання права членства в кооперативі. Вимоги
мотивовані тим, що він 01
січня 1999 року був
прийнятий на роботу на посаду начальника кар'єру кооперативу „Дорожник-61"
за трудовим договором у порядку переводу з підприємства „Мотор" фірми
„Русь". У першому кварталі 2002
року рішенням загальних зборів членів кооперативу ОСОБА_1 був прийнятий у
члени кооператива. На усіх
наступних зборах членів кооперативу був
присутнім, приймав участь у голосуванні, в обговоренні питань порядку
денного. Рішенням загальних зборів членів кооперативу від 15.03.2003 року ОСОБА_1 був обраний до
складу правління кооперативу. Вказує, що він зазначений в усіх протоколах
загальних зборів кооперативу, що підтверджує факт його членства' у кооперативі.
Зазначає, що загальні збори членів кооперативу не затверджували відносно нього
рішення про припинення членства в кооперативі. 05 липня 2005
року головою ВК „Дорожник-61" був виданий наказ № 18-к про
скорочення чисельності штату, в якому зазначалось, що скорочується посада
начальника кар'єру „Колодезне" з 05.07.2005
року. Ознайомившись 07.07.2005
року з даним наказом, він з ним не погодився, про що зробив запис на самому
наказі. Однак до спливу двомісячного строку з дня його ознайомлення з наказом, 05.09.2005 року головою ВК
„Дорожник-61" був виданий наказ, згідно якого ОСОБА_1 був звільнений
за п. 1 ст. 40 КЗпП України за
скороченням штатної посади начальника кар'єру „Колодезне". Вважає
звільнення незаконним, оскільки не сплив двомісячний строк з дня ознайомлення з
наказом, також при звільненні не було отримано згоди профсоюзної організації.
Просив поновити строк на подачу позову, визнати його членом Виробничого
кооперативу „Дорожник-61" з 1
квартала 2002 року,

Справа № 22-1036/2007 р.                          Головуючий
суду першої інстанції

Ніколаєв Г.М.

Доповідач
Горбань В.В.

визнати його
звільнення незаконним та скасувати наказ від 05.09.2005 року, поновити на роботі на посаді
начальника кар'єру „Колодезне", стягнути заробітну плату на його користь за час вимушеного прогулу.

Виробничий кооператив „Дорожник-61" звернувся до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми. Вимоги мотивовані тим, що Сімферопольською ДПІ з 26.01.2005 р. по 15.02.2005 р. проводилася перевірка діяльності ВК „Дорожник-61". За" результатами перевірки було встановлено, що за період з 01.10.2004 р. по 26.01.2005 р. були встановлені факти порушень пункту 2.12. „Положення про ведення касових
операцій в національній валюті України", затвердженного
Постановою Правління Національного банку України 19.02.2001 р. А саме, на ділянці в с Колодезне, де розташований кар'єр ВК „Дорожник-61" за наявності податкової
заборгованності, оплата праці проводилася не з коштів, отриманих з
установ банку, а з коштів, отриманих від торгівлі
реалізованої продукції. Такі порушення були допущені з вини ОСОБА_1, який на той час працював начальником зазначеного
кар'єру. За вказане порушення фінансової дисципліни та податкового
законодавства на ВК „Дорожник-61" було накладено
штраф в розмірі 42845 грн., і в наступному його стягнуто, що спричинило ВК „Дорожник-61" значну
шкоду. Просили стягнути з ОСОБА_1. 42845
грн. на користь ВК „Дорожник-61".

Рішенням Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим від 15.11.2006 року позов ОСОБА_1 до Виробничого кооперативу „Дорожник-61" задоволено. Визнано за
ОСОБА_1 членство у Виробничому кооперативі „Дорожник-61" з першого кварталу 2002 року. Визнано звільнення ОСОБА_1 незаконним та скасовано наказ № 27-К від 05.09.2005 року ВК „Дорожник-61". Відновлено ОСОБА_1 на посаді начальника кар'єру „Колодезне" ВК „Дорожник-61". Допущено негайне
виконання рішення суду у частині відновлення ОСОБА_1. на
посаді начальника кар'єру „Колодезне" ВК „Дорожник-61". Стягнуто з Виробничого кооперативу
„Дорожник-61" на користь ОСОБА_1. за час вимушеного
прогулу з 05.09.2005 р. по 14.11.2006 р. середній заробіток у сумі 7071 грн. 40 коп. Позов Виробничого кооперативу
„Дорожник-61" до ОСОБА_1 про стягнення 42845 грн. залишений без задоволення. Стягнуто з виробничого кооперативу
„Дорожник-61" на користь держави судовий
збір у сумі 17 грн., за інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи - 7 грн. 50 коп.

В апеляційній скарзі Виробничий кооператив „Дорожник-61" ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1. та
задоволення їх зустрічного позову, посилаючись на те, що рішення є незаконним і
необгрунтованим, постановлено з порушенням вимог матеріального і
процесуального права, на неповне з'ясування обставин, які мають
суттєве значення для розгляду справи, на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши
пояснення сторін та їх представників, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 3 статті 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено   неправильне
застосування   норм   матеріального   закону
або

порушення норм процесуального права, які є
обов'язковою    підставою для скасування
рішення.

Ухвалюючи
рішення про задоволення позову ОСОБА_1., суд першої інстанції виходив з
обґрунтованості позовних вимог та їх доведеності. При цьому визнав
встановленим, що ОСОБА_1
тривалий час працював у кооперативі, зарекомендував себе з позитивної сторони,
що давало йому право до вступу у члени кооперативу, та визнав за ним членство у
кооперативі з першого кварталу 2002
року. Оскільки позивач був членом кооперативу, у відповідача не було
правових підстав для звільнення його з посади начальника кар'єру на підставі п.
1 ст. 40 КЗпП України.

Проте з такими
висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені з
порушенням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з
роз'ясненнями, наданими у п. 2
постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 „Про практику
розгляду судами трудових спорів," розгляду в порядку, передбаченому главою
XV КЗпП України, підлягають індивідуальні трудові спори
працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми
власності, виду діяльності та галузевої приналежності, в тому числі, членів
кооперативу, їх об'єднань, КСП, інших громадських організацій, які перебували з
ним в трудових відносинах, селянських
(фермерських) господарств, а також осіб, які працюють за трудовим договором
із фізичними особами.

При розгляді усіх цих спорів застосовуються строки звернення до суду за вирішенням
трудових спорів, передбачені статтями 228,233
КЗпП України.

Як убачається з
матеріалів справи, у грудні 2004
року позивачеві стало відомо про те, що його не визнають членом кооперативу
„Дорожник-61". 20.12.2004
року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом про визнання його членом кооперативу.

Ухвалою
Білогірського районного суду від 10
січня 2006 року
позовну заяву ОСОБА_1. про визнання членства
у кооперативі залишено без розгляду на підставі ч. З ст. 169, п. З ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

17.08.2006 року ОСОБА_1
вдруге звернувся до суду з позовом до Виробничого
кооперативу „Дорожник-61" про визнання членства у кооперативі.

Відповідно до
правил частини 1 статті 233 КЗпП України
працівник (член кооперативу) може звернутися з заявою про вирішення спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня,
коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. У
разі пропуску з поважних причин цього строку згідно зі ст. 234 КЗпП суд може
його поновити.

Позивач
звернувся до суду з позовом за захистом порушеного права лише у серпні 2006 року, тобто з пропуском строку, передбаченого статтею 233 КЗпП
України.

Вирішуючи спір,
суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, причин пропуску
позивачем строку на звернення до суду не з'ясував.

Посилання позивача в засіданні суду апеляційної інстанції
на несвоєчасність отримання копії ухвали про залишення його позову без розгляду
як на поважну причину пропуску строку на
звернення до суду з даним позовом, колегія суддів вважає безпідставним,
оскільки воно суперечить фактичним обставинам
справи. Згідно з супровідним листом, який знаходиться в матеріалах справи,
ОСОБА_1 копія ухвали суду про залишення його позову без розгляду була
направлена 10.01.2006 року.
Але доказів про те, що позивачем

дана ухвала не була отримана, останнім не надано і
судовою колегією не встановлено.

Як установив суд
першої інстанції, позивач працював у відповідача на посаді начальника кар'єру
„Колодезне" з січня 1999
року, звільнений з роботи згідно з наказом № 27 від 05.09.2005
року на підставі п. 1
ст. 40 КЗпП
України у зв'язку зі скороченням штатної одиниці.

Відповідно до
частини 1 статті 233 КЗпП України
працівник має право звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивач
звернувся до суду лише у серпні 2006
року, тобто з пропуском передбаченого ст. 233 КЗпП України строку.

Згідно з
роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 „Про практику
розгляду судами трудових споров" (з наступними змінами), якщо цей строк
пропущено без поважних причин, у позові з цих підстав може бути відмовлено.

Проте зазначених вимог закону суд не врахував.

У засіданні суду
апеляційної інстанції позивач пояснив, що копію наказу про звільнення та
трудову книжку ним було одержано поштою у жовтні 2005 року. Але з позовом звернувся до суду лише у серпні 2006 року. При цьому
поважних причин пропуску строку не навів.

Виходячи з
наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 пропустив
встановлений законом строк звернення до суду без поважних причин, тому йому в
позові слід відмовити за пропуском строку для звернення до суду за захистом
порушеного права.

За таких
обставин, оскільки рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права,
воно підлягає на підставі п. 4
ст. 309 ЦПК
України скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у
задоволенні позову.

Ухвалюючи
рішення про. відмову в задоволенні зустрічного позову Виробничого кооперативу
„Дорожник-61", суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних
вимог та їх недоведеності.

Проте такі
висновки суду зроблені з порушенням норм матеріального права.

Вирішуючи спір,
суд першої інстанції не врахував положень ст. 233 КЗпП України.

Згідно з
частиною 3 статті 233 КЗпП України для
звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з
працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Із матеріалів
справи вбачається, що ВК „Дорожник-61" стало відомо про заподіяння ОСОБА_1
кооперативу матеріальної шкоди у розмірі 42
845 грн. у лютому 2005 року
(а.с. 20-24, 190, 191,
192,193).

Однак до суду з
позовом про стягнення з працівника матеріальної шкоди ВК Дорожник-61"
звернувся 12.09.2006 року,
тобто через один рік шість місяців після виявлення заподіяної шкоди.

У засіданні суду апеляційної інстанції позивач не навів
поважних причин пропуску річного строку звернення до суду за захистом
порушеного права.

Приймаючи до
уваги дані обставини, колегія суддів приходить до висновку, що позивач пропустив встановлений законом строк звернення до
суду без поважних причин, тому в позові йому слід відмовити саме з цих
підстав, тобто за пропуском строку для звернення до суду за захистом порушеного
права.

Оскільки рішення
суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ухвалено з порушенням
норм матеріального права, воно підлягає на підставі
п. 4 ст. 309 ЦПК України скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову
ВК „Дорожник-61 в задоволенні позову.

Виходячи з
наведеного та керуючись статтями 303,
307, 309, 314, 316 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу Виробничого кооперативу „Дорожнйк-61" задовольнити частково.

Рішення
Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим від 15 листопада 2006 року скасувати і
ухвалити нове рішення.

У задоволенні
позову ОСОБА_1 до Виробничого кооперативу „Дорожник-61" про визнання права
членства у кооперативі, про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку
за час вимушеного прогулу -
відмовити.

У задоволенні
зустрічного позову Виробничого кооперативу „Дорожник-61" до ОСОБА_1 про
стягнення матеріальної шкоди у розмірі 42
845 грн. - відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено
протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду
касаційної інстанції.