Справа
№22ц-415/2007                              Головуючий
у І інстанції - Карпенко
цивільна                                    Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2007
р.                      Апеляційний суд
Чернігівської області

у складі:

головуючого -
судді           Євстафіїва О.К.,

суддів                                  Лакізи Г.П.,
Редьки А.Г.,

при секретарі                      ОСОБА_2.,

за участю:                           представника
відповідача - ОСОБА_1.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1в інтересах ОСОБА_2на
рішення Козелецького районного суду від 26.12.2006 р. по справі за позовом
ОСОБА_3до ОСОБА_2про
стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

в апеляційній скарзі ОСОБА_1.
в інтересах ОСОБА_2. просить
скасувати вищевказане рішення .

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3. задоволено: з
відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина у
розмірі % частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше, ніж
30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.10.2006
р. до досягнення ним повноліття, і 51 грн. 00 коп. мита на користь держави.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1.
посилається на те, що:

·  відповідач
добровільно виконує свої батьківські обов'язки. Тож в силу ст. 18 СК України
суд не вправі був примусово стягувати з нього аліменти,

·  позивач
(мати дитини) веде аморальний спосіб життя, не піклується про дитину. Отже, в
силу ст. 155 ч.2 СК України, задоволення позову суперечить інтересам дитини,

·  на
порушення ст.ст. 182, 184 СК України, суд не з'ясував і не врахував при
постановленні рішення ні фінансовий та сімейний стан відповідача, зокрема,

наявність
у нього на утриманні малолітнього сина нинішньої дружини, ні особу позивача,
права якої ні у який спосіб не порушено,

·  на
порушення ст. 130 СК України, по справі не було проведено попереднє судове засідання,
що унеможливило врегулювати спір до судового розгляду та у належний спосіб
вирішити по суті спір між сторонами,

·  на
порушення ст.ст. 10, 27, 31, 168 СК України, місцевий суд проігнорував
клопотання відповідача про допит свідків, яке відсутнє у протоколі судового
засідання,

·  на
порушення ст.ст. 31 ч.3, 175 ЦПК України, судовий розгляд завершився постановлениям оскаржуваного
рішення, незважаючи на те, що сторони виявляли бажання укласти мирову угоду,

·  на
порушення ст.ст. 213 ч.3, 61 СК України, суд І інстанції прийняв рішення лише
на підставі пояснень позивача,

-    місцевим судом
порушено строки виготовлення протоколів судових

засідань по даній справі, у них неправильно вказано час
проведення судових

засідань, маються виправлення, тобто ці протоколи є
сфальсифікованими,

·  на
порушення ч.3 ст. 158 ЦПК України, судові засідання проводилися не у спеціально
обладнаному для цього приміщенні - залі засідань, а в кабінеті судді,

·  у даний
час відповідач звернувся до органу опіки й піклування з приводу визначення
місця проживання сина.

У
судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона
підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд І інстанції
виходив з того, що сторони мешкають окремо, що відповідач неналежно виконує
свої батьківські обов'язки по утриманню сина, який мешкає з позивачем. Розмір
аліментів судом було визнано виходячи з того, що ОСОБА_2. має доходи, але офіційно він не є працюючим. Ці висновки
місцевого суду у ході апеляційного розгляду справи спростовано не було.

Так, по
справі встановлено, що:

·  ОСОБА_2. та ОСОБА_3. перебували
у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1р.н.,

·  в даний
час позивач і відповідач мешкають окремо, а їхній син проживає з матір'ю (з
позивачем).

Ці обставини
жодним з учасників судового розгляду не оспорюються.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх
неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду
кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її
батьків і (або) у твердій грошовій сумі. Жодна правова норма не містить заборони
задовільняти позови того з батьків, з ким мешкає неповнолітня дитина, до
другого з батьків про стягнення аліментів на її утримання у разі,

якщо той
з батьків, який проживає окремо від дитини, добровільно надає кошти (допомогу)
на її утримання. Тож доводи апеляційної скарги відносно того, що в силу ст. 18
СК України суд не вправі був примусово стягувати з ОСОБА_2. аліменти, є
юридично неспроможними.

Доводи відповідача про те, що позивач веде аморальний спосіб життя і не
піклується про дитину, не можуть бути підставою для задоволення його скарги,
оскільки ОСОБА_3. у даний
час не позбавлена батьківських прав, син проживає з нею і місце проживання
дитини з відповідачем компетентним органом не визначене.

Доказів того, що судом І інстанції розмір аліментів визначено з порушенням
вимог ст.ст. 182 - 184 СК України, апеляційному суду не надано (незважаючи на
пропозицію відповідного змісту).

Всі інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку, що
місцевий суд неправильно вирішив по суті спір між сторонами.

Тож оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його
скасування нема.

Керуючись ст.ст.
307, 308, 313-315 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1в інтересах ОСОБА_2відхилити, а
рішення Козелецького районного суду від 26.12.2006 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але вона може бути
оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею
законної сили.