Справа № 22-ц-905/2007р.                                     Головуючий 1-ї інст: Єфименко
Категорія: зміну договору найму
приміщення                                           Доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2007 р.                                                                                          м.
Харків.

Судова колегія
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у
складі:

головуючого - судді Луспеника Д.Д.,

суддів: Яцини
В.Б. і Швецової Л.А.,

при секретарі
Шевченко О.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2006 року за позовом
ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - РВК Київського
району м. Харкова про зміну договору найму та зобов'язання укласти   окремий
договір   найму  жилого
приміщення  та   про
визначення   порядку користування
квартирою, -

ВСТАНОВИЛА:

8 листопада 2004
року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визначити
порядок користування квартирою №
АДРЕСА_1, виділити для його проживання кімнату розміром 11,7 кв.м., залишивши кухню,
ванну, туалет у спільно користуванні. При цьому він послався на те, що він у
якості члена сім'ї відповідачки ОСОБА_2., його колишньої дружини, у 1986 році вселився до
спірної квартири разом з іншими відповідачами по справі. Після розлучення з
дружиною, внаслідок конфліктної ситуації його 26 січня 1998 року відповідачі
ОСОБА_2. та ОСОБА_3. вигнали з квартири, він туди не в змозі повернутися,
оскільки ОСОБА_2. змінила замки на дверях тамбура.

Під час розгляду
справи ОСОБА_1. уточнив свої вимоги, просив змінити договір найму житлового
приміщення в спірній квартирі і зобов'язати Київський РВК м. Харкова укласти з
ним окремий договір найму житлового приміщення на кімнату 11,7 кв. м. в цій
квартирі. При цьому він, окрім вже наведених доводів, послався на те, що спірна
квартира складається з 4-х
кімнат жилою площею 54,28 кв. м, а саме кімнати 11,7 кв. м, 11,10 кв. м,
18,8 кв. м і 12,7 кв. м. Оскільки у спірній квартирі залишилися прописаними
окрім позивача лише ОСОБА_2. і ОСОБА_4., доля кожного з них складає 18 кв.м,
внаслідок чого в спірній квартирі в наявності кімнати, які можливо виділити у
вигляді окремого жилого приміщення, що можуть бути самостійним предметом
договору найму, проти чого заперечують відповідачі. Позивач обґрунтував свою
зацікавленість кімнатою 11,7 кв. м

2

тим, що в ній
знаходяться його особисті речі, він там раніше проживав і вона може бути
виділена у вигляді окремого жилого приміщення, яке відповідає вимогам закону.

У судовому
засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх
задовольнити.

Відповідачі
проти позову заперечували, оскільки укладення окремого договору найму з
позивачем погіршить їх умови проживання. Пояснили, що спірна квартира була
надана відповідачці ОСОБА_2. на її сім'ю з п'яти осіб, до складу якої входив і
позивач. Позивач після розлучення з ОСОБА_2. у 1995 році добровільно покинув спірну квартиру, перешкод щодо
проживання в цій квартирі вони йому не створювали.

Третя особа, РВК
Київського району м. Харкова просив розглянути справи без його участі.

Рішенням
Київського районного суду м. Харкова від 25
грудня 2006 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. про зміну договору найму відмовлено.

Не погоджуючись
з таким рішенням районного суду, ОСОБА_1.
в апеляційній скарзі просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги.

При цьому він
вважає рішення районного суду незаконним, ухваленим з порушенням норм
матеріально і процесуального права з наступних підстав.

Районний суд
необґрунтовано призначив судову експертизу, в спірній квартирі є кімната 11,7 кв. м, яка приходиться на долю позивача
ОСОБА_1., де знаходяться його особисті речі, і може бути виділена у вигляді
окремого приміщення, яке відповідає вимогам закону і можу бути самостійним
предметом договору найму. Суд не врахував, що на час звернення до суду у
спірній квартирі проживали лише три особи, інші були прописані з метою
погіршити житлові умови, при цьому відповідач ОСОБА_4. знаходився в місцях
позбавлення волі.

Судова колегія,
заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді
справи, відповідно до ст. 303
ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла до наступного.

Судом першої
інстанції на підставі наявних у справі доказів встановлено, що в спірній 4-х кімнатній
квартирі № АДРЕСА_1,
житлова площа якої становить 54,3 кв. м зареєстровані позивач ОСОБА_1. та
повнолітні відповідачі ОСОБА_2., яка є основним квартиронаймачем, та ОСОБА_3.,
ОСОБА_4., ОСОБА_5. ОСОБА_3., ОСОБА_4., які проживають у спірній квартирі зі
своїми сім'ями, а відповідач ОСОБА_5. - проживає у прохідній кімнаті. Згідно
висновку судової будівельно-технічної експертизи від 22 грудня 2006 року з
технічної точки зору виділити в окреме користування окреме житлове приміщення
кожному з зареєстрованих у спірній квартирі осіб, які там мешкають, -
неможливо. Цей висновок зроблений на підставі архітектурного планування, розмірів
приміщень, конструктивних елементів, загальної кількості осіб, які проживають
та зареєстровані у спірній квартирі (а.с. 116-118).

Районний суд з
посиланням на ст.ст. 104, 63 ЖК України відмовив у задоволення позову про зміну
договору найму житлового приміщення виходячи з того, що у спірній квартирі
зареєстровано п'ять повнолітніх людей, позивач та відповідачі, факту проживання
відповідачів ОСОБА_3. і ОСОБА_4. у спірній квартирі зі своїми сім'ями, а

3

відповідача
ОСОБА_5. - у прохідній кімнаті. Районний суд також послався на висновок судової
будівельно-технічної експертизи, згідно якому з технічної точки зору розробити
варіанти поділу квартири у відповідності до кількості осіб, які в ній
зареєстровані та мешкають, з виділенням у користування окремих житлових
приміщень - неможливо. Вказав в рішенні, що з 1998 року позивачОСОБА_1.
в квартирі не проживає, доказів про створення відповідачами йому перешкод
щодо проживання у спірній квартирі суду не надав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом.

Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Всупереч
наведеній нормі процесуального закону, районний суд не дослідив доводи
позивача, які він навів на обґрунтування вимог щодо укладення з ним окремого
договору найму, замість цього призначив судову експертизу, яка має значення не
для вирішення цих позовних вимог, а для визначення порядку користування жилим
приміщенням, щодо яких позовні вимоги після уточненняОСОБА_1. свого позову вже
судом не розглядалися.

Наведене
свідчить про те, що районний суд по суті не розглянув заявлені позовні вимоги і
цей недолік не був і не міг бути усунений ухваленням додаткового рішення судом
першої інстанції, оскільки районний суд не досліджував необхідні для цього
докази щодо можливості, з огляду на існуючи санітарні і технічні вимоги, у разі
укладення окремого договору найму спірного жилого приміщення, проживання
відповідачів в інших жилих приміщеннях спірної квартири.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 311 ЦПК України
рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо
суд розглянув не всі вимоги і цей недолік не був і не міг бути усунений
ухваленням додаткового рішення судом першої інстанції.

Відповідно до
ст. 104 ЖК
України та до роз'яснень, які містяться у п. 16 Постанови Пленуму ВС
України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі
питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»,
член сім'ї наймача вправі вимагати за згодою інших проживаючих спільно з ним
членів сім'ї укладання окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на
нього, може бути виділено у вигляді окремого приміщення, яке відповідає вимогам
ст. 63 ЖК
України.

Згідно ст.. 63 ЖК предметом
договору найма жилого
приміщення може бути ізольоване житлове приміщення, яке складається із одної чи
декількох кімнат.

Не може бути
самостійним предметом договору найму: житлове приміщення, що є ізольованим, але
розміром меншим встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати
або кімната, пов'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні
приміщення.

Частина перша
статті 48 ЖК
України передбачає, що жиле приміщення надається громадянам в межах норми жилої
площі, але не менше визначеного розміру.

Суд вправі
задовольнити вимоги, якщо жилу площу, що припадає на позивача (або з
урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може
бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або
кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

3

З позивачем може
бути укладений договір найму на ізольоване жиле приміщення розміром, меншим за
жилу площу, що припадає на нього. Однак укладення окремого договору найму не
може бути допущено, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов
позивача чи інших осіб, які проживають у спірній квартирі на законних
підставах, і викличе необхідність постановки їх на облік, як таких, що
потребують поліпшення житлових умов.

При відмові
членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також при
відмові наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішений у
судовому порядку.

Відповідно до
ст. 61 ЖК
України наймодавцем за договором найму житлового приміщення є
житлово-експлуатаційна організація, яка не була судом першої інстанції залучена
до участі у справі в якості відповідача, хоча суд своїм рішенням вирішив
питання про її права і обов'язки, що стосується укладення договору найму на
окрему кімнату в спірній квартирі. Крім того, оскільки згідно довідки КЖЕП № 18
Київського району м. Харкова відповідач ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі в
кімнаті 11, 7 кв. м разом з дружиною ОСОБА_6і сином ОСОБА_7(а.с. 51), суд своїм
рішенням вирішив питання також про їх права і обов'язки, але районний суд не
залучив їх до участі у справі.

Відповідно до п.
4 ч. 1 ст. 311 ЦПК України
рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд
вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Оскільки по
справі встановлені безумовні підстави для скасування рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд позбавлений можливості дати свою оцінку дослідженим
по справі доказам.

При новому
розгляді справи суду першої інстанції необхідно визначитися з предметом позову,
дослідити належні до цього предмету позову докази, визначити належний склад
учасників судового розгляду та відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст.
303, 304, п. 5 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення
Київського районного суду м. Харкова від 25
грудня 2006 року
скасувати, справу направити на новий розгляд до того ж суду, в іншому складі
суду.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двох місяців з дня набрання законної сили
безпосередньо до Верховного-суду України.