Справа № 2-1274
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12
квітня 2007 року Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі:
головуючій судді Цалко А.А., при секретарі Єршової Я.Ю., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ялті цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною, визнання права власності на
приміщення,

в с т а н о в и
в:

Позивачка
звернулася в суд з позовом, в якому просить суд визнати дійсним договір
купівлі-продажу щитових будиночків № 10а і № 10б у смт. Берегове від 10 січня
2003 року та визнати за нею право власності на дані будиночки. Позовні вимоги
мотивовані тим, що 10 січня 2003 року між нею і відповідачем у простій
письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого вона
стала власницею щитових будиночків № 10а і № 10б, розташованих у смт. Берегове.
При укладанні договору були обговорені всі його істотні умови, відбулося повне
виконання договору, у тому числі і розрахунок за придбані об'єкти. Протягом чотирьох
років вона володіє зазначеним майном, однак не може здійснити свої права як
власника, у тому числі, і право розпорядження майном.

Позивачка
і її представник у судовому засіданні позов підтримали.

Відповідач
з позовом згодний.

Заслухавши
пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що в
позові повинне бути відмовлене по наступних підставах:

Відповідно
до договору від 10 січня 1973 року директор пансіонату «Кастрополь» дозволив
Чорноморській філії науково-дослідного інституту технології суднобудування (ЧФ
НДІ ТС) розмістити на території пансіонату два літніх каркасних будиночка для
оздоровлення робітників підприємства (а.с. 12-13).

05
жовтня 1993 року головний лікар об'єднання «Ялтакурорт» Монченко В.М.
підтвердив протоколом, що два літніх будиночки закріплюються за підприємством
ЧФ НДІ ТС до їхнього повного зношування і без права на реконструкцію.
Директором підприємства в той час був батько відповідача - ОСОБА_3 (а.с. 11).

25 березня 1998
року ЧНДІ ТС уклали договір купівлі-продажу № 35/71262 з відповідачем ОСОБА_2
про те, що він купує два літніх щитових будиночки № 10а і № 10б за 3000 гривень
(а.с. 5). У цей же день ОСОБА_2 вніс у касу підприємства ці гроші (а.с. 6).

10 січня 2003
року ОСОБА_2 продає за письмовим договором ці два щитових будиночки ОСОБА_1 з
наступним розбиранням на будматеріали за 4000 гривень.

Сторони
підтвердили в суді, що розрахунок між ними був зроблений, але до нотаріальної
контори вони не зверталися, оскільки у ОСОБА_2 не було ніяких правовстановлюючих
документів на ці спорудження, крім вищевказаного судом.

У силу ст. 47 ЦК
України (у редакції 1963 року, оскільки цивільні правовідносини виникли до
введення в дію нового ЦК), - нотаріальне посвідчення угод обов'язково лише у
випадках, зазначених в законі.

Судом
встановлено, що придбані ОСОБА_1 два сбірно-розбірних щитових будиночки ні є
житловими будинками, а також ні є і іншим нерухомим майном, розташованим у
встановленому законом порядку на відведеній земельній ділянці.

Ці будиночки
були споруджені в 1973 році як тимчасова будова для літнього відпочинку
працівників підприємства з експлуатацією до їхнього зношування.

Ніякої
правовстановлюючої документації на ці будиночки не було у ЧНДІ ТС і після
продажу їхнім директором підприємства своєму синові - відповідачеві в справі,
вони були списані з балансу підприємства (а.с. 10).

ОСОБА_1 їх
купила у ОСОБА_2 з метою наступного розбирання на будматеріали, що вбачається з
договору.

Суд вважає, що
для цієї угоди досить було простої письмової форми. Закон не вимагав тоді, і не
вимагає в даний час, щоб така угода була засвідчена нотаріально, оскільки ці
будиночки не є ні житловими, ні нерухомим майном. У ОСОБА_1 з їхнім придбанням
виникло право тільки як на розбирання їх на будматеріали, ніякого іншого права
за ОСОБА_1 визнати не можна відповідно до вимог Закону.

Та обставина, що
02 листопада 2000 року Сімеїзська селищна рада винесла рішення щодо дозволу на
складання проекту відводу земельної ділянки ОСОБА_2 для обслуговування щитового
будиночка із земель індивідуальної житлової забудови в смт. Берегове, - не може
мати правового значення для вирішення даного спору. Тим більше, що ОСОБА_2 своє
право по даному рішенню не реалізував і земельну ділянку у встановленому
порядку не оформив, а самі будиночки в 2003 році перепродав.

Таким чином,
суд, дослідивши всі докази і обставини, вважає, що позов ОСОБА_1 є
необґрунтованим, у зв'язку із чим, їй повинне бути в позові відмовлено.

На підставі
викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, ст. 47 ЦК України
(в редакції 1963 року),

ВИРІШИВ:

В позові
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 10 січня
2003 року щитових будиночків № 10а, 10б в смт. Берегове та про визнання на них
права власності - відмовити.

На
рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим через Ялтинський міський суд в порядку та строки, передбачені
ст. ст. 294-296 ЦПК України.

СУДДЯ