Справа № 2 - 647/07
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И

« 26 » листопада
2007 року                                                                  смт.
Добровеличківка

Добровеличківський районний суд ,
Кіровоградської області , в складі :

Головуючого судді                                                                                              Цоток В.В.

при секретарі                                                                                                       Новашицькій О.К.

з участю позивача                                                                                               ОСОБА_1

представника позивача                                                                                      ОСОБА_2

представників відповідача                                                                                 Пашко С.Г.

Ліхунжан С.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі
засідань Добровеличківського районного суду, Кіровоградської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_1  до Одеської
залізниці про внесення запису в трудову книжку про звільнення, стягнення
середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до відповідача про внесення запису в трудову
книжку про звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної шкоди, в якій зазначила, що наказом
начальника вагонного депо станції
Помічна   Одеської   залізниці
від 31.10.2006 року № 148 її звільнено з посади секретаря -
друкарки  за власним бажанням. Однак  станом на 10.10.2007 року запис про
звільнення позивача до її трудової книжки не внесений . Вважає, що за таких
обставин днем її звільнення має бути
визнано день фактичного вчинення такого запису до її трудової книжки ,
що в свою чергу надає їй право вимагати стягнення з відповідача середнього
заробітку за весь час вимушеного прогулу . Крім того  зазначила, що при звільненні її із займаної
посади  відповідач виплатив  їй вихідну допомогу  в меншому розмірі, аніж передбаченому  колективним договором, а тому просила
стягнути з останнього різницю між сумою отриманої нею допомоги та сумою
допомоги на яку позивач фактично має право . Також вказала , що незаконними
діями відповідача їй  заподіяна моральна
шкода, яку також просила стягнути з останнього .

В
судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали
повністю та обґрунтували їх обставинами викладеними в позовній заяві,
доповнили, що не внесення запису до трудової книжки ОСОБА_1 щодо її звільнення
з посади секретаря - друкарки вагонного депо станції Помічна сталося з вини
адміністрації депо, оскільки саме остання
направивши трудову книжку позивача до Управління  Пенсійного фонду України в
Добровеличківському районі, Кіровоградської області ( далі по тексту УПФУ ) для
призначення пенсії за віком, не вжила заходів по її поверненню на підприємство,
оскільки ОСОБА_1 після досягнення пенсійного віку продовжувала трудову
діяльність. Позивач стверджувала, що отримала
належну їй трудову книжку в УПФУ після
того, як була звільнена із займаної посади тобто після 31.10.2006 року .

Обґрунтовуючи
позовні вимоги в частині стягнення з відповідача недоотриманої вихідної
допомоги посилалися на  п. 4.16 розділу 4
колективного договору , мотивуючи тим, що ОСОБА_1, як особа з  трудовим стажем в даній галузі  понад 35 років,  має право на отримання грошової допомоги в
розмірі п'ять середньомісячних заробітків в той час, як при звільненні їй було
виплачено допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків . Крім того
вважають, що відповідно до вказаного
пункту договору зазначена вище грошова допомога має бути збільшена на 50
відсотків, оскільки позивач нагороджена почесним званням « Ветеран праці » .

При
обґрунтуванні позовних вимог в частині відшкодування заподіяної ОСОБА_1
моральної шкоди посилалися на ті обставини, що на протязі кількох місяців, що
передували дню звільнення позивача адміністрація  вагонного депо чинила на першу психологічний
тиск, примушуючи ОСОБА_1  звільнитися із
займаної посади, що в свою чергу негативно впливало на стан її здоров'я. В
обґрунтування своїх доводів надали виписку з медичної карти № 2571/699, згідно
якої  ОСОБА_1 в період з 20.09.2006 року
по 29.09.2006 року  проходила курс
стаціонарного лікування у відділковій
лікарні станції Котовськ з діагнозом
дисгормональна міокардіопатія , СН-1.

Представники
відповідача в судовому засіданні заявлених вимог не визнали повністю та
пояснили, що відсутність запису про звільнення в трудовій книжці позивача  є наслідком
недобросовісних умисних дій останньої, оскільки саме ОСОБА_1 після
призначення їй пенсії, продовжуючи свою трудову діяльність у вагонному депо,
достовірно знаючи про необхідність подачі трудової книжки  на підприємство,  утримувала її у себе , а  після свого звільнення відмовлялася надати
адміністрації депо  для вчинення запису
про звільнення . Заявили ,  що  відповідач
погоджується вчинити запис про звільнення ОСОБА_1  з посади секретаря - друкарки днем її
фактичного звільнення тобто 31.10.2006 року , при умові надання  останньою до адміністрації вагонного депо
трудової  книжки .

Невизнання
позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу мотивували відсутністю вини відповідача у невидачі позивачеві трудової
книжки та невнесенні  запису про її
звільнення .

Вимоги в частині
стягнення  грошової допомоги вважали
необґрунтованими мотивуючи тим, що ОСОБА_1 отримала таку допомогу в розмірі
трьох середньомісячних  заробітків, як
передбачено частиною 6 п.4.16 розділу 4 колективного договору укладеного між
адміністрацією та трудовим колективом вагонного депо , затвердженого
конференцією трудового колективу 20.03.2006 року та зареєстрованого  за № 2 від 26.04.2006 року в Помічнянській
міській раді  ( далі по тексту
колективний договір ).

Також   вважають ,
що   позивач не має права на
збільшення їй  грошової  допомоги на 50 %, оскільки вона не має
почесних звань та не нагороджена нагрудними знаками, передбаченими частиною 3
п.4.16 розділу 4 колективного договору .

Заперечували
проти вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування заподіяної їй моральної шкоди
мотивуючи тим, що  при звільненні
останньої порушень її законних прав зі сторони відповідача не допускалося .

Крім
того вважають, що позивач пропустила передбачений статтею 233 КЗпП України
строк для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, оскільки з
моменту ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про її звільнення минув майже рік, що на
їх думку є також підставою для відмови в задоволенні позову .

Заслухавши
пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові
докази, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та
відповідні їм правовідносини :  ОСОБА_1
перебувала в трудових відносинах з відповідачем
з 08.06.1971 року. Наказом начальника вагонного депо від 16.10.1986 року
за № 432 позивач переведена на посаду секретаря - друкарки .

Після досягнення
Галецькою пенсійного віку , що мало місце 16.08.2005 року, остання продовжила
свою трудову діяльність, а адміністрація депо звернулася до  Управління
Пенсійного фонду України в Добровеличківському районі, Кіровоградської області
з поданням про призначення позивачеві пенсії за віком . Серед інших документів,
долучених до подання, на адресу УПФУ була направлена трудова книжка, складена
на ім'я
ОСОБА_1

Наказом
начальника вагонного депо станції Помічна Одеської залізниці від 31.10.2006
року за № 148 ОСОБА_1  звільнено з посади
секретаря-друкарки по статті 38 КЗпП України
за власним бажанням у зв'язку з
переходом на пенсію за віком. Підставою видачі наказу стала заява позивача від
20.10.2006 року .

На
момент  розгляду справи по суті  запис в трудовій книжці ОСОБА_1 про її
звільнення відсутній, а сама трудова книжка знаходиться у розпорядженні
позивача .

Вказані
вище обставини визнані сторонами , а тому відповідно до  вимог частини 1 статті 60 ЦПК України  не підлягають доказуванню .

17.03.2006
року, тобто в період, коли позивач
продовжувала перебувати в трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_1
особисто отримала в УПФУ належну їй трудову книжку.

18.01.2007
року тобто після припинення трудових відносин між сторонами позивач  звернулася до УПФУ із заявою про проведення
перерахунку пенсії та надала до УПФУ трудову книжку .

19.02.2007
року трудова книжка ОСОБА_1 була
повторно видана працівниками УПФУ особисто позивачеві .

Наведені
обставини справи підтверджуються
показаннями допитаних в судовому засіданні в якості свідків працівників
УПФУ ОСОБА_3 та ОСОБА_4, матеріалами
пенсійної справи, заведеної на ім 'я позивача, довідкою  від 13.07.2007 року № 2400/07, виданою
заступником начальника УПФУ .

Крім того з
показань свідка ОСОБА_3 та листа помічника начальника  депо по кадрам  від 23.07.2007 року № 164, встановлено, що
адміністрація вагонного депо зверталася з вимогами видати їм трудову книжку
ОСОБА_1  як до УПФУ так і до позивача .
Однак такі вимоги виконані не були .

Відповідно до
п.2 Постанови Кабінету Міністрів України « Про трудові книжки працівників » ,
від 27.04.1993 року № 301 із змінами та доповненнями ( далі по тексту Постанова
) при влаштуванні на роботу працівники зобов'язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому
порядку. Без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які
працевлаштовуються вперше.

Відповідно до п.
3  Постанови  трудові книжки зберігаються на підприємствах,
в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні
працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку .

Таким чином , зібрані у справі докази та їх
належна оцінка  дають підстави суду
зробити висновок про те , що трудова книжка ОСОБА_1 в період з 17.03.2006 року
по 18.01.2007 року та з 19.02.2007 року по день розгляду справи по суті
знаходилася у розпорядженні позивача, а остання, продовжуючи трудову діяльність
у відповідача та достовірно знаючи про обов'язковість зберігання її трудової
книжки в адміністрації  вагонного депо,
умисно не подала вказаний документ на підприємство, а після свого звільнення умисно
перешкоджала адміністрації вагонного депо вчинити запис про її звільнення,
шляхом відмови в наданні трудової книжки .

Відповідно
до частини 4 статті 235 КЗпП України  у
разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого  ним органу працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного прогулу .

Відповідно до
вимог п. 4.1. Інструкції « Про порядок ведення
трудових книжок працівників », затвердженої спільним наказом
Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства
соціального захисту населення України від 17.08.1993 року за № 110 із змінами
та доповненнями,  власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його  трудову книжку в день звільнення з внесеним
до неї записом про звільнення . При затримці видачі трудової книжки з вини
власника  або уповноваженого ним органу
працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Днем звільнення в такому разі  вважається
день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається  наказ і вноситься запис до трудової
книжки  працівника.

З
врахуванням тих обставин, що невидача трудової книжки ОСОБА_1 у день її
звільнення сталася саме  через
недобросовісну поведінку позивача без наявності вини відповідача, суд вважає
необґрунтованими  позовні вимоги в
частині внесення  до  трудової книжки ОСОБА_1 запису про її
звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з
виходом на пенсію за віком, вказавши дату звільнення « 01 » жовтня 2007 року та
в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.11.2006
року по 01.10.2007 року  в розмірі 14747
гривень 37 копійок .

Вирішуючи
позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача
одноразової грошової допомоги суд  керується
положеннями колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим
колективом вагонного депо Помічна Одеської залізниці на 2006-2010 роки,
затвердженого конференцією трудового колективу вагонного депо Помічна
20.03.2006 року, зареєстрованого в Помічнянській міській раді,
Добровеличківського району, Кіровоградської області 26.04.2006 року за № 2 (
далі по тексту колективний договір) .

Відповідно
до ч.1 п. 4.16 колективного договору  при
звільненні працівників в зв'язку з
переходом на пенсію вперше, виплачується одноразова грошова допомога при
наявності стажу роботи в галузі понад 10 років - три середньомісячних заробітки
.

З
пояснень позивача та довідки від 03.10.2007 року № 417, виданої начальником
вагонного депо Помічна , встановлено, що ОСОБА_1 нараховано одноразову
матеріальну допомогу в розмірі трьох
середньомісячних посадових окладів у сумі 3744 гривні 69 копійок .

Доводи  позивача
про її право на отримання грошової допомоги в розмірі п'яти
середньомісячних заробітків суд вважає необґрунтованими, оскільки такі доводи
спростовуються  положеннями ч. 6 п. 4.16
колективного договору, згідно якої
працівникам, які побажали продовжити трудову діяльність після спливу
трьох місяців з моменту виникнення права на пенсію, одноразова грошова допомога
при звільненні в зв'язку з переходом на пенсію виплачується в залежності від
стажу роботи в галузі, але не більше трьох середньомісячних заробітків  .

Вимоги
ОСОБА_1 про її право на отримання
додаткового грошового утримання, передбаченого ч.3 п. 4.16 колективного
договору  суд також вважає
необґрунтованими, оскільки позивач не має нагород , передбачених даним
пунктом,  а наявний у неї нагрудний знак
« Ветеран праці » не входить до переліку почесних   звань , передбачених п.8  Положення « Про почесні звання України »,
затвердженого Указом Президента України від 29.06.2001 року за № 476/2001 .

Відповідно
до вимог статті 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди
працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя .

При
обґрунтуванні позовних вимог в частині відшкодування заподіяної моральної шкоди
ОСОБА_1 посилалася  на ті обставини, що
на протязі кількох місяців, що передували дню її звільнення адміністрація  вагонного депо чинила на першу психологічний
тиск, примушуючи ОСОБА_1  звільнитися із
займаної посади, що в свою чергу негативно впливало на стан її здоров'я.

Однак доказів,
які б підтвердили  факт заподіяння
відповідачем  ОСОБА_1 моральної шкоди ,
яка б  знаходиться у прямому причинному
зв'язку із невнесенням до її трудової книжки запису про звільнення та неповною
виплатою грошової допомоги останньою не надано та не заявлялося клопотань про
їх витребування .

Крім
того до уваги судом приймаються й ті обставини, що на момент розгляду справи по
суті позивач не оскаржувала рішення про своє звільнення .

Також
судом звертається увага і на той факт що ОСОБА_1 пропущено  місячний строк для звернення до суду з заявою
про вирішення трудового спору, який передбачений частиною 1 статті 233 КЗпП
України .

З огляду
на вказане суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю
.

На підставі
ст.ст. 232-235,237-1 КЗпП України, п.п. 4.1., 4.2. Інструкції  « Про порядок ведення трудових книжок
працівників », затвердженої спільним наказом Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення
України від 17.08.1993 року за № 110 із змінами та доповненнями,  п.п. 2,3 Постанови Кабінету Міністрів України
« Про трудові книжки працівників » від 27.04.1993 року № 301 із змінами та
доповненнями, п.8  Положення « Про
почесні звання України », затвердженого Указом Президента України від
29.06.2001 року за № 476/2001, Постанови Кабінету Міністрів України « Про
порядок видачі посвідчення і нагрудного знака « Ветеран праці », від 29.07.1994
року № 521 із змінами та доповненнями, п.4.16 колективного договору між адміністрацією
та трудовим колективом вагонного депо Помічна Одеської залізниці на 2006-2010
роки, затвердженого конференцією трудового колективу вагонного депо Помічна
20.03.2006 року, керуючись ст.ст. 10,11,60,88, 212-215  ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В
задоволенні позову відмовити повністю .

Відмовити
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, жительці АДРЕСА_1( ідентифікаційний код НОМЕР_1 )   в зобов'язанні Одеської залізниці ( 65012,
Одеська область, місто Одеса , вулиця Пантелеймонівська 19, ідентифікаційний код
01071315 ) внести до її трудової книжки запису про її звільнення на підставі
ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію за віком,
вказавши дату звільнення « 01 » жовтня 2007 року .

Відмовити
ОСОБА_1 в стягненні з Одеської залізниці на її користь середнього заробітку за
час вимушеного прогулу з 01.11.2006 року по 01.10.2007 року  в розмірі 14747 ( чотирнадцять тисяч сімсот
сорок сім ) гривень 37 копійок .

Відмовити
ОСОБА_1 в стягненні з Одеської залізниці на її користь недоотриманої нею  вихідної допомоги в розмірі 6310 ( шість
тисяч триста десять ) гривень .

Відмовити
ОСОБА_1 в стягненні з Одеської залізниці на її користь відшкодувань за
спричинену їй моральну шкоду в сумі 5000 ( п'ять тисяч ) гривень .

Рішення  суду може бути оскаржене в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і
подання після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку частини
4 статті 295 ЦПК України .

Суддя

Добровеличківського
районного суду

Кіровоградської
області                                                               Цоток
В.В.