Справа № 22-ц- 401/07                      Головуюча суду 1   інстанції Семенової Л.M.
Категорія 5                                              Доповідач
апеляційного суду   Шолох 3.JI.
Ухвала

2 березня 2007 року колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого -
Паліюка В.П.,

суддів - Шолох
З.Л., Довжук Т.С.,

при
секретарі судового засідання- Соколовій Н.М., за участю:

·
позивача та його представника ОСОБА_1,

·
відповідачки та її представника ОСОБА_2.,

розглянувши   у відкритому   судовому
засіданні   у м. Миколаєві   цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3
на   заочне   рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області     від 4 грудня
2006 року у справі за

позовом
ОСОБА_4   до   ОСОБА_3
про   усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,

встановила:

В жовтні 2006 року ОСОБА_4. звернувся до суду з позовом
до ОСОБА_3. про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позивач зазначав, що йому на праві приватної власності належить жилий
будинок №АДРЕСА_1
Жовтневого району Миколаївської області та земельна ділянка, площею 0,2026
га, на якій він розташований.

Належна йому земельна ділянка має спільну межу з
земельною ділянкоюзідповідачки, яка проживає в будинку № АДРЕСА_2.

ОСОБА_4. вказував, що відповідачка безпосередньо на межі
земельних ділянок самочинно побудувала сарай, довжиною 40 м з порушенням
будівельних норм. Дощові води з сараю стікають на його земельну ділянку,
пошкоджуючи рослини та дерева.

Посилаючись на викладене, позивач просив усунути перешкоди у користуванні
земельною ділянкою шляхом покладення на відповідачку зобов'язання знести сарай,
побудований самочинно та з порушенням будівельних норм.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської
області від 4 грудня 2006 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3. усунути
перешкоди в користуванні земельною ділянкою, належною позивачу, шляхом знесення
за її рахунок самочинної   будівлі
довжиною 15,8 м.

Ухвалою того ж суду від 11 січня 2007 року відповідачці
відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду, просила заочне рішення місцевого суду скасувати
та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та
обгрутованість судового рішення, колегія судів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому   задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_4., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка самочинно,
в порушення будівельних норм, на межі сусідньої з позивачем земельної ділянки,
збудувала сарай, чим перешкоджає позивачу користуватися, належною йому,
земельною ділянкою. Атому, зобов'язав ОСОБА_3. знести самочинно збудований
сарай довжиною 15,8 м.

Між тим, до
такого висновку суд прийшов без повного з'ясування усіх обставин справи, прав
та обов'язків сторін та з порушенням норм процесуального права.

Заочний розгляд
справи і ухвалення заочного рішення проводиться за загальними правилами
позовного провадження, лише з винятками та доповненнями встановленими главою 8
ЦПК України. А тому, всі основні інститути позовного провадження та пов'язані з
ним загальні засади цивільного процесу повинні дотримуватися при ухваленні
заочного рішення. Це стосується насамперед змагальності, диспозитивності,
доказів та доказування.

В порушення
зазначеного та вимог ч.І ст. 225 та ч.І ст. 224 ЦПК України, районний суд не
постановив мотивовану ухвалу про заочний розгляд справи та не отримав на це
відповідну згоду позивача.

Приймаючи
рішення по суті спору, суд в його основу поклав лише доводи позивача, не
перевіривши їх належним чином, всупереч вимог ст. 212 ЦПК України. Між тим,
обов'язок суду оцінювати належність, допустимість, достовірність кожного доказу
окремо, а також достатність і взаємний зв'язок їх у сукупності. Жоден доказ не
повинен мати для суду наперед встановленого значення.

Спір з приводу
порушення порядку суміжного землекористування, не позбавляє позивача права на
звернення безпосередньо до суду за його вирішенням, але при цьому мають
досліджуватися висновки компетентного органу з цих питань, яким є орган
місцевого самоврядування, виходячи з вимог ст. ст. 106, 107, 158 ЗК України.

У відповідності
до ч.З ст. 36 ЦПК України обов'язком суду є повідомити третю особу (орган
місцевого самоврядування), яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету
спору, про справу, направити копію заяви та роз'яснити право на участь у
справі, що судом   не виконано.

Допустивши
викладені процесуальні порушення, суд неповно з'ясував суттєві обставини
справи, а тому не вірно вирішив спір і по суті.

Із матеріалів
справи вбачається, та не заперечується сторонами при перегляді справи в
апеляційній інстанції, що будинки та підсобні споруди (в тому числі належні
сторонам) по АДРЕСА_1
відносяться до типових будинків, побудованих в 1960 - х роках з дотриманням
будівельних норм та   на відстані 1 м від
межових знаків.

Позивач
зазначав, що відповідачка самочинно перебудувала сарай довжиною 40 м на межі
земельних ділянок, чим чинить йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою.
На підтвердження цього надав суперечливі докази ( а.с. 8, 15, 23),   які судом не перевірені.

Оскаржуючи
рішення, відповідачка вказувала, що реконструювала ці ж самі типові сараї по їх
периметру шляхом підйому існуючих стін, що не перешкоджає позивачу
користуватися земельною ділянкою. А навпаки, позивач порушив суміжну межу
землекористування.

Зазначені обставини підлягали перевірці судом шляхом витребування даних з
уповноваженого  органу (бюро технічної
інвентаризації)  про розміри,

місце
розташування, позначення спірного сараю та відмітки про те, що саме зазначений
позивачем    сарай    є самочинною забудовою.

Суд належним чином не з'ясував питання чи дійсно
порушується право позивача на користування земельною ділянкою та чим саме це
підтверджується. В зв'язку з цим підлягав перевірці і факт винесення меж
земельної ділянки в натурі при видачі позивачу Державного акту на право
власності на землю від 3 грудня 2003 року (а.с.9).

При розгляді даного спору наявність висновку органу місцевого
самоврядування, уповноваженого на розгляд земельних спорів, є обов'язковою і
зазначений   документ суд   повинен дослідити.

В порушення вищевикладеного, суд прийняв заочне рішення про знесення
належного відповідачці сараю, розміром
15,8 м.

До того ж, зміст заочного рішення суду не відповідає
вимогам ст. 215 ЦПК України. Зокрема, мотивувальна його частина повинна містити
встановлені судом обставини спору і відповідні їм правовідносини, наявність або
відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги або заперечення, аналіз та
оцінку доказів. Однак, із тексту зазначеного рішення вбачається, що ці вимоги
закону не виконані. Суперечить вимогам ст. 64 ЦПК України і посилання в рішенні
на докази, що містяться в іншій цивільній справі, яка знаходиться в архіві
цього ж районного суду.

Таким чином, з викладених мотивів судове рішення районного суду підлягає
скасуванню та направленню на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно
до   п.З ч. 1 ст. 311 ЦПК України.

При новому розгляді справи, суду необхідно звернути увагу
на наведене, більш ретельно перевірити доводи сторін доказами, надати їм
належну оцінку, і, в залежності від встановленого, розглянути спір з
дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 311,315   ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну
скаргу   ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 4 грудня
2006 року скасувати і справу направити на новий розгляд до того ж суду іншим
суддею.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,
але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня проголошення.