У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

31жовтня 2007 року                                                                                                м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого             Гнатенка А.В.,

суддів:                           Косенка В.Й.,                                 Барсукової
В.М.,

Балюка М.І.,                                   Григор'євої Л.І., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства енергопостачальної компанії
“Закарпаттяобленерго” про поновлення на роботі, скасування наказу про
накладення дисциплінарного стягнення та стягнення заробітку за час вимушеного
прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 30 січня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2006 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до
відкритого акціонерного товариства енергопостачальної компанії (далі - ВАТ ЕК)
“Закарпаттяобленерго” про поновлення на роботі, скасування наказу про
накладення дисциплінарного стягнення та стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, мотивуючи тим, що працював з березня 2004 року у
відповідача електромонтером з експлуатації розподільчих мереж Міжгірського
району електромереж. Наказом відповідача № 209-к від 28 липня 2006 року він був
звільнений з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання
трудових обов'язків. Посилаючись на те, що його звільнено з порушенням
трудового законодавства, ОСОБА_1 просив його позов задовольнити.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської
області від 20 вересня 2006 року постановлено поновити ОСОБА_1 на посаді
електромонтера з експлуатації розподільчих мереж Міжгірської РЕМ, стягнути на
його користь               1 601 грн. 60
коп. втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, стягнути з ВАТ ЕК
“Закарпаттяобленерго” судовий збір у розмірі 51 грн. та 30 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 30
січня 2007 року рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від
20 вересня                2006 року
скасовано, у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, скасування
наказу та стягнення заробітної плати - відмовлено. Вважати ОСОБА_1 звільненим з
посади електромонтера з експлуатації розподільчих мереж (5 група) Міжгірської
РЕМ з 31 липня 2006 року по п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду апеляційної
інстанції, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду України касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення
скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких
підстав.

Скасовуючи рішення Міжгірського районного суду
Закарпатської області від 20 вересня 2006 року та ухвалюючи нове рішення, яким
постановлено вважати ОСОБА_1 звільненим за п. 2 ст. 40 КЗпП України - виявленої
невідповідності працівника займаній посаді внаслідок стану здоров'я, яке
перешкоджає продовженню даної роботи, апеляційний суд виходив із того, що в
наказі про звільнення відповідачем дано неправильну юридичну кваліфікацію
обставинам звільнення позивача.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не
можна, оскільки суд дійшов їх без повного, всебічного та об'єктивного
з'ясування обставин справи, прав та обов'язків сторін у даних правовідносинах,
неправильно застосувавши норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих  обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

У чч 1 та 2 п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України                         від 6 листопада 1992
року № 9 (з наступними змінами) “Про практику розгляду судами трудових спорів”
роз'яснено, що при розгляді справ про поновлення на
роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення
працівника  згідно  з
наказом  (розпорядженням), і  перевіряти їх відповідність законові.

Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з
обставин, з  якими  власник або уповноважений ним орган  не пов'язували звільнення. Якщо  обставинам, які стали підставою звільнення, в
наказі (розпорядженні) дана  неправильна  юридична кваліфікація, суд  може змінити формулювання причин звільнення і
привести його у відповідність із чинним законодавством.

Проте з матеріалів справи вбачається, що адміністрація
товариства звертаючись із поданням до цехкому та профкому з клопотанням про
надання згоди на звільнення позивача з посади, мотивувала його систематичним
невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами внутрішнього розпорядку, якщо до працівника
застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Із цих
підстав адміністрація й отримала згоду від профсоюзного органу на звільнення
ОСОБА_1 за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

За таких обставин апеляційний суд помилково дійшов
висновку про неправильну юридичну кваліфікацію формулювання причини звільнення.
Більш того, наказ від 28 липня 2006 року про звільнення позивача за п. 3 ст. 40
КЗпП України зовсім не мотивований.

Крім того, усупереч вимогам ст. 43 КЗпП України
адміністрація товариства за наданням згоди на звільнення ОСОБА_1 з підстав,
передбачених п. 2
ст. 40 КЗпП України, згідно рішенням апеляційного суду до виборного
органу профспілкової  організації не
зверталась та попередньої згоди не отримала.

Тому висновок суду апеляційної інстанції не ґрунтується
на змісті норм матеріального права.

Оскільки обставини справи встановлені судом із порушенням
норм матеріального та процесуального права, то рішення апеляційного суду не
може бути залишене в силі.

Разом із тим судом першої інстанції повно й всебічно встановлені обставини справи, а
рішення суду є законним та обґрунтованим.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 30
січня 2007 року (а.с. 214) встановлено, що висновок суду першої інстанції про
відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 3 ст. 40
КЗпП України є вірним.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, встановивши, що
апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд
касаційної інстанції скасовує судове рішення апеляційної інстанції та залишає в
силі рішення суду першої інстанції.

При викладених обставинах рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30
січня 2007 року скасувати.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області
від 20 вересня 2006 року залишити без змін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                       В.Й.
Косенко

М.І. Балюк

В.М. Барсукова

Л.І. Григор'єва