У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

10 жовтня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів:              Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,     Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом приватного підприємства (далі-ПП) “Адвокатська компанія
Пєткова” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті послуг за договором
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства “Адвокатська
компанія Пєткова” про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2005 року ПП
“Адвокатська компанія Пєткова” звернулося до суду з зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 6 жовтня 2004 року між підприємством та відповідачем було
укладено договір про надання йому юридичних послуг з метою перерахунку його
пенсії та її стягнення, підприємство свої обов'язки виконало, судом було
ухвалене рішення на користь ОСОБА_1, він отримав гроші, однак належним чином не
оплатив послуги адвокатської компанії, сплативши тільки 1000 грн., хоча
відповідно до умов договору повинен був сплатити 50% від суми заборгованості по
пенсії, яку отримав згідно рішення суду, а саме від 16955 грн. 62 коп.

Позивач просив стягнути
з відповідача 7477 грн. 81 коп.

ОСОБА_1 звернувся
до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним договору про надання
юридичних послуг від 6 жовтня 2004 року, посилаючись на те, що  уклав з адвокатською компанією договір, за
умовами якого компанія здійснювала захист його прав та законних інтересів у
державних органах, він видав довіреність відповідачу на вчинення юридичних дій
для такого захисту, тому фактично між ними укладено договір доручення, а
договір про надання послуг було укладено ним під впливом обману з боку
адвокатської компанії, яка не повідомила йому всіх необхідних відомостей; він
оплатив компанії 530 грн. при підписанні договору та згодом ще 1000 грн. і
вважає, що така сума є достатньою.

Рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 18 травня 2006 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Одеської області від 6 грудня 2006 року, позов ПП
“Адвокатська компанія Пєткова” задоволено, у задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

У касаційній скарзі
ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та постановити нове
рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судами
норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Судом встановлено, що 6 жовтня
2004 року між сторонами було укладено договір про надання послуг, відповідно до
умов якого ПП “Адвокатська компанія Пєткова” узяло на себе обов'язок надавати
відповідачу юридичні послуги та представляти його інтереси в судах, інших
державних органах та установах України в рамках цивільної справи, порушеної з
метою проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 та її стягнення. Відповідно до
пункту 3.1.3 цього договору ОСОБА_1 видав довіреність на право представляти
його інтереси, як позивача, на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Згідно постановленого
судом рішення           ОСОБА_1. було сплачено 16955 грн. 62 коп.

Задовольняючи позов ПП
“Адвокатська компанія Пєткова” та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову,
суд виходив із того, що обставин укладення договору внаслідок обману ОСОБА_1 з
боку ПП “Адвокатська компанія Пєткова” не встановлено, тому відсутні підстави
для визнання його недійсним; натомість ОСОБА_1 не виконав узяті на себе
зобов'язання за договором, не оплатив у повному обсязі послуги   ПП “Адвокатська компанія Пєткова”, хоча
компанія виконала умови договору й кошти в загальній сумі      16955 грн. 62 коп. за рішенням суду
поступили на банківський рахунок ОСОБА_1

Апеляційний суд погодився з
такими висновками й залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 901 ЦК України
за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі
вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується
оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання
послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ч. 1
ст. 1000, ст. 1003
ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя)
певні юридичні дії.  Правочин,  вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. У  договорі
доручення  або у виданій на
підставі договору довіреності мають бути чітко визначені
юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить
вчинити повіреному,  мають бути
правомірними, конкретними та здійсненними.

Заперечуючи проти позову ПП
“Адвокатська компанія Пєткова” та обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_1
підтвердив наявність між ним та ПП “Адвокатська компанія Пєткова” договірних
відносин, але посилався на те, що фактично між ними було укладено не договір
про надання послуг, а договір доручення, і таким він його сприймав,  оскільки умови договору та суть зобов'язань
його сторін відповідають безпосередньо положенням ст. 1000 ЦК України, а саме:
від видав довіреність працівникам компанії на право представляти його інтереси
в судах, інших державних органах та установах України, компанія вчиняла
відповідні юридичні дії і діяла тільки від його імені, а не від свого; крім
того,                        ПП “Адвокатська компанія Пєткова” ввело його в
оману щодо обставин, які мають істотне значення, не повідомило йому всіх
необхідних відомостей та розрахунків, він вважав адвокатську компанію повіреним
і оплатив за виконання її обов'язків за договором 1530 грн., що є достатньою та
розумною оплатою здійсненого обсягу послуг.

Підставами своїх як вимог, так і
заперечень ОСОБА_1 зазначав положення                 п.3 ст. 203, ст. 215, ч.1 ст.
229, ст. 230 ЦК України.

Суд у порушення вимог ст.ст. 214,
215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, доводів ОСОБА_1 належним чином
не перевірив, підстав його позову  не
уточнив, в зв'язку з чим у достатньому обсязі не визначився із характером
спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до цих
правовідносин, а зосередився лише на тому, що відсутні обставини, які
підтверджують введення ОСОБА_1 в оману.

Крім того, суд не з'ясував
обставин укладення  договору, з огляду на
положення      ст. ст. 901, 1000, 1003 ЦК
України, не проаналізував суть зобов'язання, що виникло між сторонами згідно
договору, та не перевірив чи відповідає суть такого зобов'язання положенням ст.
901 ЦК України.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог ст.ст. 303,           315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин ухвалені у  справі судові рішення підлягають скасуванню
на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного
суду м. Одеси від 18 травня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської
області від 6 грудня 2006 року скасувати, справу передати на новий розгляд  до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін