Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 березня 2007
року, Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі: головуючого судді
Савчук М.В., при секретарі Веселого С.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернівці
справу за позовом ОСОБА_1 до ВАТ „Агроспецпостачсервіс" про незаконне
звільнення з роботи та поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернувся до суду з позовом до ВАТ «Агроспецпостачсервіс» про незаконне
звільнення з роботи, посилаючись на те, що на даному підприємстві він працював
з 07 березня 1996 року контролером
охорони згідно приказу за №4-К.
На той час були чотири контролера, які забезпечували контрольно-пропускний
режим на підприємстві. Позивач вказує, що з часом дане підприємство
перепрофілювалось у магазин оптової торгівлі, в наслідок чого вхід на територію
підприємства став вільним. Керівництво залишило тільки двох охоронців, які дежурили через ніч. Вдень
охорони взагалі не було на протязі чотирьох років до конфлікту який виник 09 березня 2005 року.

Вказує, що
причиною його звільнення стали події від 21.11.2004
року, коли на нього, в день виборів, в нічний час на роботі було скоєно
напад. В наслідок чого стався нещасний випадок на підприємстві і він отримав
фізичну травму. Після виходу на роботу вказує, що зрозумів з розмов директора,
а саме з його безпідставних чіплянь, неправомірних вимог, що він має намір його
звільнити з роботи. Вважає, що причиною його звільнення стала обов'язкова
вимога згідно ст.22 Закону України „Про охорону праці" в частині організації
розслідування роботодавцем нещасного випадку, необхідність за підсумками
розслідування складання акту за встановленою формою. Вважає, що також не
сподобалось директору, що інспекція праці виявила грубі порушення надурочних
годин робочого часу за місяць, у них сягав до 240 годин практично щомісяця. При цьому вимог ст.ст.95,106,107,108,110 КЗпП не
виконувались при нарахуванні заробітної плати. Директора Мельницького М.Ф. було
зобов'язано прийняти на роботу ще одного охоронця, але він цього не зробив.
Вважає, що Мельницький М.Ф. поклав собі на меті звільнити його у будь-який
спосіб, після чого повернутись до попередньої схеми роботи. Вважає, що
конфлікт, який був підставою його звільнення задуманий заздалегідь, утворений
штучно з подачі директора Мельницького М.Ф., саме він застосував своє службове
становище та перешкодив розгляду індивідуального трудового спору, за правилами
ст.221-226 КЗпП.

Позивач вказує,
що в понеділок 09 березня 2005 року коли він
прийшов на роботу за графіком на березень місяць то дізнався, що його директор
не допускає до роботи мотивуючи це рішенням від 09.03.2005р. товариства. На
його прохання ознайомити його з даним рішенням він отримав відмову, йому було
вручено тільки графік роботи. На його заперечення, що такий графік роботи є
безглуздим, фізично неможливим, порушує його права про працю, директор уваги не
хотів звертати. На незаконні дії з сторони керівництва ВАТ
«Агроспецпостачсервіс» він подав дві заяви від 09.03.2005р., згідно ст.110 КЗпП
та від 10.03.2005р. згідно ст.ст.. 110,221
КЗпП, надіючись якимось чином врегулювати даний штучно утворений трудовий
спір. При цьому одразу відмовився від цієї роботи, від таких умов праці, вважає
їх небезпечними для свого здоров'я, які непередбачені законодавством з
порушенням вимог ст.6 ч.2 Закону України , Про охорону праці", а також
порушення ст.49-2 КЗпП.

З трудової
книжки отриманої ним 21.03.2005р. на пошті, йому стало відомо, що його
звільнено за прогули 12.03.2005р по п.4 ст.40 КЗпП.

2

Вважає, що його
було звільнено не законно, а в діях Мельницького М.Ф. та Мельницької Л.М.
визначенні явні ознаки злочину за ст.ст..364-365 КК України.

В наслідок
неправомірних дій проти нього з сторони роботодавця він втратив нормальні умови
життєвих зв'язків, виникли суттєві труднощі працевлаштування на іншу роботу,
зазнав матеріальну скруту як в лікуванні так і в організації свого життя. У
зв'язку з вищевикладеним просить суд змінити формуліровку звільнення на п.1
ст.40 КЗпП України, зобов'язати роботодавця виконати вимоги
ст.ст.95,106-108,110,116 КЗпП України та вимоги ст.ст..9,17,22 Закону України
„Про охорону праці", а також стягнути з роботодавці на його користь
завдану моральну шкоду яку він оцінює в розмірі 150 неоподаткованих мінімумів
доходів громадян.

В судовому
засіданні позивач змінив позовні вимоги в частині зміни формуліровки
звільнення, просив суд поновити на роботі так як вважає, що його незаконно було
звільнено в іншій частині позовні вимоги підтримав в повному обсязі та надав
пояснення аналогічні позовній заяві. Просив суд позов задовольнити.

Представник
відповідача позовні вимоги позивача не визнав. Просив суд в позові відмовити, у
зв'язку з законним звільненням позивача, а саме на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України в
насідок прогулу.

Дослідивши
матеріали справи, доводи сторін суд прийшов до висновку, що позов не підлягає
задоволенню.

Відповідно до
ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у
справі.

Як вбачається з
матеріалів справи, всупереч вимогам ст.60 ЦПК України позивач не надав суду
доказів на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог.

Судом
встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві ВАТ
„Агроспецпостачсервіс" з 07
березня 1996 року
контролером охорони згідно наказу за №4-К, що підтверджується копією витягу з
наказу за №4-К від 07.03.1996р. /а.с.211/.
У зв'язку з виробничою необхідністю на підприємстві 09.03.2005р.
впроваджено в дію новий режим роботи працівників підприємства з погодження
профспілкової організації на виробництві /а.с.219,223-225/. Як вбачається з протоколу за №2 від 09.03.2005 року ОСОБА_1
ознайомлено з новим розпорядком робочих днів.

Відповідно до
п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути
розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Згідно п.24
Постанови Пленуму Верховного Суду України №9
від 06.11.1992р. „Про практику розгляду судами трудових спорів", при
розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП,
суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом
визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня,
так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без
поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника,
самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення
строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати
за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового
закладу).

Як вбачається з
Актів від 10.03.2005р., 11.03.2005р.,
12.03.2005р. ОСОБА_1 в дані числа був відсутній в робочий час на своєму
робочому місці і на підприємстві /а.с.213-215/.
В наслідок чого директор підприємства звернувся до колективу профспілкової
групи з подання про звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. На
засіданні колективу та профспілкової групи підприємства 12.03.2005р. дане
подання задоволено, звільнено ОСОБА_1 з роботи в наслідок прогулів, що
підтверджується протоколом №3 від 12.03.2005р. /а.с.221/ та копією наказу про
звільнення від 12.03.2005р. за №9-К /а.с.216/.

Відповідно до
п.15 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9
від 06.11.1992р. „Про практику розгляду судами трудових спорів",
розірвання трудового договору з ініціативи

3

власника або
уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою
профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП. Звільнення
погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом
якої є працівник. Згода профспілкового органу на звільнення не може бути
визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у
засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на
прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не
мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого
профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника
чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення.

Дослідивши
матеріали справи, доводи сторін, суд вважає, що при звільненні ОСОБА_1 були
дотримані норми КЗпП України, що дає підставу суду відмовити позивачу в позові
в частині поновлення на роботі.

Суд вважає, що
безпідставна є позовна вимога позивача, щодо зобов'язання роботодавця виконати
вимоги ст.ст.95,106-108,110,116
КЗпП України. В судовому засіданні та як вбачається з матеріалів справи,
всупереч вимогам ст.60 ЦПК України позивач не надав суду доказів на
підтвердження своїх доводів щодо даної позовної вимоги.

Щодо позовної
вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання роботодавця виконати вимоги ст.ст.. 9,17,22 Закону України
„Про охорону праці", судом встановлено, що 21 листопада 2004
року в нічний час на території ВАТ „Агроспещюстачсервіс" позивача
побили невідомі особи в наслідок чого він отримав тілесні ушкодження середнього
ступеня. В наслідок вищевказаних подій позивач перебував на лікуванні. Як
вбачається з матеріалів справи, а саме з довідки про доходи позивачу в лютому
місяці виплачені кошти за час перебування на лікарняному /а.с.207/.

Відповідно до
ч.3 ст.22 Закону України „Про охорону праці", у разі відмови роботодавця
скласти акт про нещасний випадок чи незгоди потерпілого з його змістом питання
вирішуються посадовою особою органу державного нагляду за охороною праці,
рішення якої є обов'язковим для роботодавця.

Рішення
посадової особи органу державного нагляду за охороною праці може бути оскаржене
у судовому порядку.

Позивач в
судовому засіданні не надав доказів, щодо звернення до державного органу по
нагляду за охороною праці, щодо відмови роботодавця скласти акт про нещасний
випадок чи незгоди з його змістом. Тому суд, вважає, що дана позовна вимога є
безпідставною, тому також не підлягає задоволенню.

Аналізуючи
зібрані по справі докази, доводи сторін, суд вважає, що також безпідставна
позовна вимога позивача, щодо завданої йому роботодавцем моральної шкоди.

Згідно ч.2 п.5
Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах
про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995р., відповідно до
загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню
при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини
останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується
факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони
заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

В судовому
засіданні не знайшли свого підтвердження, доводи ОСОБА_1 про завдання йому
моральної шкоди, в наслідок неправомірних дій проти нього з сторони
роботодавця. Суд вважає, що дії працівників ВАТ «Агроспещюстачсервіс» були
вчинені правомірно, так як при звільненні позивача правильно були застосовані
норми, що передбачені КЗпП України. Всі вищевикладені обставини підтверджуються
дослідженими судом доказами. На підставі наведеного та керуючись Постановою
Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових
спорів" від 06.11.1992р. за №9,
Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у
справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995р за №4., Законом України
„Про охорону праці", Кодексом

4

законів про
працю України,  ст.ст.3-4,57-58,60,64,130,208-209,212-215,218,223,294-295  ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1
до ВАТ ,,Агроспецпостачсервіс" про незаконне звільнення з роботи та
поновлення на роботі відмовити

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

Рішення може
бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області
через Першотравневий районний суд м. Чернівці шляхом подачи в 10-денний строк з
дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів
апеляційної скарги або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.