Справа №
РІШЕННЯ

Іменем    УКРАЇНИ

"27"
лютого 2007 року

Малиновський
районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого -
судді Погрібного С.О.

за секретаря  -
Абергард І .В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за
позовом Одеського прикордонного загону - Військової частини 2138 Державної
прикордонної служби України до ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють від свого імені та в
інтересах ОСОБА_3, про визнання таким, що втратив право користування кімнатою,
виселення без надання іншого житлового приміщення, -

встановив:

Позивач ОВБД № 212 звернувся із позовною заявою до
ОСОБА_1 та просив суд виселити відповідача зі спірної кімнати АДРЕСА_1 що є
відомчим гуртожитком, без надання іншої житлової площі. На підтвердження своїх
позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач вселився у спірну кімнату
за його проханням та на підставі дозволу командира Військової частини 9784,
який не мав на це відповідних повноважень, тому ОСОБА_1 займає спірне
приміщення без законних на те підстав, та підлягає виселенню з нього без
надання іншого житлового приміщення. Також позивач посилався на те, що 5 серпня
2002 року між ОВБД № 212 та ОСОБА_1. був укладений договір найму жилого
приміщення в гуртожитку № 30, відповідно до якого 30 жовтня 2002 року він
повинний був звільнити приміщення кімнат площею 21,75 кв.м., хоча в дійсності в
договорі була вказана кімната НОМЕР_1, в якій він проживав до грудня 2001 року.
Відомчий гуртожиток, в якому проживає позивач, належить ОВБД 29, співробітником
якої ОСОБА_1 ніколи не був. Він перебував на службі у ВЧ 9784, однак з
31.12.2001 року ВЧ 9784 та ОВБД № 212 стали окремими підрозділами. Станом на
грудень 2001 року ОСОБА_1 тимчасово виконував функції матеріально
відповідальної особи ОВБД № 212 у відповідності з договором матеріальної
відповідальності, знаходячись у штаті ВЧ 9784. ОВБД № 29 є правонаступником
ОВБД № 212, матеріальна відповідальність ОСОБА_1 перед ОВБД № 212 була повністю
припинена в січні 2002 року, на прохання добровільно звільнити займане
приміщення відповідач не реагує, тому він підлягає виселенню на підставі ст.
132 ЖК України без надання іншого житлового приміщення.

В
подальшому за клопотанням представника позивача ОВБД № 29 судом, 18 травня 2006
року в порядку ч. 1 ст. 37 ЦПК України, залучено до участі у справі
правонаступника позивача - Одеський прикордонний загін - Військову частину 2138
Державної прикордонної служби України.

Після
уточнення належним позивачем, Одеським прикордонним загоном, позовних вимог
судом залучені до участі у справі в якості співвідповідачів дружина відповідача
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3. За клопотанням відповідача залучено до
участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача орган опіки та
піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради. За
уточненими позовними вимогами позивач просить суд визнати ОСОБА_1 таким, що
втратив право на користування кімнатою НОМЕР_1 гуртожитку АДРЕСА_1 а також
виселити з кімнат ІНФОРМАЦІЯ_1 гуртожитку АДРЕСА_1 громадян ОСОБА_1, ОСОБА_2.,
ОСОБА_4., без надання іншого жилого приміщення. В підтвердження цього позову
позивач посилався на наступне. ОСОБА_1 втратив право користування кімнатою
НОМЕР_1 гуртожитку АДРЕСА_1, оскільки не проживає у вказаній кімнаті з грудня
2001 року, а строк дії договору про матеріальну відповідальність в ОВБД № 121
закінчився в січні 2002 року. Також ОСОБА_1 та члени його сім'ї не набули права
на користування кімнатами за ІНФОРМАЦІЯ_1 з тих підстав, що ОСОБА_1 ніколи не
перебував у штаті ОВБД № 212, в 2004 році звільнився з Прикордонних військ
України за власним бажанням. Ані ОСОБА_1, ані члени його сім'ї з проханням щодо
реєстрації їх за місцем проживання до адміністрації Одеського прикордонного
загону не зверталися, розпорядження ОВБД № 212 про заселення ОСОБА_1 та членів
його сім'ї до спірного приміщення відсутнє.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги позивача не визнав, посилаючись на таке.
Він перебував прапорщиком на службі у ВЧ 9784, яка на той час була однією
єдиною організацією з ОВБД № 212, які будували житло. В ОВБД № 212 він
виконував обов'язки прораба, був матеріально відповідальною особою у
відповідності з договором матеріальної відповідальності, а кімната
АДРЕСА_2  була надана йому з дозволу
начальника ОВБД № 212. В грудні 2001 року з дозволу командира Військової
частини 9784 підполковника ОСОБА_5. ОСОБА_1 покращив свої житлові умови, шляхом
переселення з кімнати НОМЕР_1 до двох інших кімнат ІНФОРМАЦІЯ_1 гуртожитку по
АДРЕСА_1 тому його проживання з дружиною та сином у вказаних кімнатах є
законним та не підпадає під визначення самоуправного. Також відповідач ОСОБА_1
пояснив суду, що договір № 30 від 5.08.2002 року про найом житлової площі, на
який посилається в своєму позові позивач, за яким 30.10.2002 року ОСОБА_1,
після його звільнення за сімейними обставинами з військової служби, повинний
був звільнити кімнати площею 21,75 кв.м., його примусили підписати під загрозою
невидачі особової справи. Таким чином, як особа, що вселилася до приміщення в
зв'язку з трудовими відносинами з установою, ОСОБА_1 вважав, що підстави для
виселення його та його членів сім'ї зі спірної житлової площі у позивача
відсутні.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування
Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не
з'явився, 10.11.2006 року надав суду заяву про розгляд справи за його
відсутністю, в якій підтримав думку відповідача у справі ОСОБА_1, вважав, що
його реєстрація за адресою: АДРЕСА_1, та проживання протягом тривалого часу у
двох кімнатах площею 21,75 кв.м. відомчого гуртожитку, а також нарахування
плати за користуванням приміщенням та оплата свідчать про згоду на вселення та
проживання ОСОБА_1 керівництва, у виданні якого знаходиться вищезазначений
гуртожиток. Також представник органу опіки та піклування просив суд вирішити питання
щодо реєстрації малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем його
проживання. Суд у зв'язку з його неявкою, враховуючи відсутність відповідних
заперечень від інших учасників процесу, ухвалив слухати справу за відсутності
представника третьої особи, який не з'явився, у загальному порядку розгляду
справи.

Відповідачка ОСОБА_2., яка діє від свого імені та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_3., у судове засідання не з'явилася, про час і місце
повідомлена належним чином через члена сім'ї - відповідача у цій справі
ОСОБА_1, поважних причин неявки в судове засідання суду не представила. Суд у
зв'язку з її неявкою та неповідомленням про поважні причини такої неявки в
судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність
відповідних заперечень від інших учасників процесу, ухвалив слухати справу за
відсутності відповідачки, що не з'явилася, у загальному порядку розгляду
справи.

3

Представник третьої особи ПП «Лідія» у судове засідання не з'явився
неодноразово, про час і місце повідомлений належним чином, поважних причин
неявки в судове засідання суду не представив. Суд у зв'язку з його неявкою та
неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку
статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від інших
учасників процесу, ухвалив слухати справу за відсутності представника третьої
особи ПП «Лідія», що не з'явився, у загальному порядку розгляду справи.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов
таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних причин. Судом встановлені
такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених сторонами
письмових доказів.

Суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини з приводу
користування житла. Визначаючи характер цих правовідносин, суд повинен
констатувати, що такі відносини не підпадають під законодавче визначення
користування приміщеннями у гуртожитках з наступних підстав.

З довідки №10/128 від 23 травня 2005 року вбачається, що за директивою
Голови Державної прикордонної служби України № 047 від 7 липня 2004 року «Про
реорганізацію ОВБД-212 м. Одеса шляхом приєднання її до ОВБД 29 м. Львів»
державне підприємство Окрема військово-будівельна дільниця № 29 Прикордонних
військ України є правонаступником ОВБД № 212 м. Одеса.

Відповідно до договору найма житлової площі у гуртожитку № 30  від 5 серпня 2002 року ОВБД № 212
ОСОБА_1  надане у найом жиле приміщення у
гуртожитку ОВБД № 212 за адресою:АДРЕСА_1 строком до 30 жовтня 2002 року. За
п.1.2 вказаного договору це приміщення є ізольованим, його площа складає 21,75
кв.м. Відповідно до довідки про склад сім'ї ОСОБА_1 проживає в гуртожитку
тимчасово, займає дві кімнати, житловою площею 21,75 кв.м. Відповідно до
довідки заборгованість за оплату за комунальні послуги у ОСОБА_1 станом на
1.01.2004 року складає 322,06 грн. Згідно із виписки з рішення виконкому 475
від 18 червня 1959 року на будівництво гуртожитку на 100 осіб прикордонним
військам відведено земельну ділянку в районі ІНФОРМАЦІЯ_3. Відповідно до виписки
з акту про прийняття до експлуатації збудований ВСУ10Б УПВКГБ 2-х поверховий
будинок на 44 кімнати АДРЕСА_1 зданий до експлуатації у 1960 році, рішенням
виконкому Одеської міськради 26.01.1961 року № 76 затверджений акт про
прийняття до експлуатації гуртожитку на 44 кімнати на ІНФОРМАЦІЯ_3 За довідкою,
виданою ОВБД № 212, гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 знаходиться на балансі ОВБД
№ 212. Як видно з відповіді В.О. головного державного санітарного лікаря
Одеської області гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 в дислокації об'єктів
держсанепідемслужби Одеської області відсутній в зв'язку з належністю його
центральному органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону.
Згідно з відповіддю Головного державного санітарного лікаря Малиновського
району м. Одеси від 29.11.2005 року за №3-1/2868 сімейні гуртожитки не є
об'єктом держсаннадзора, а як гуртожиток для одиноких осіб належне ОВБД 212
приміщення в дислокації гуртожитків для одиноких осіб відсутнє.

Відповідно до п.п. 4, 5, 7 Примірного положення про гуртожитки від
3.06.1986 року гуртожитки розділяються на два види та повинні бути
зареєстрованими в якості гуртожитку в виконкомі районної, міської, районної в
місті Ради народних депутатів, а заселення їх можливе лише за наявності
необхідних житлово-побутових умов та отримання дозволу на їх заселення
санітарно-епідеміологічної станції. Представлені відповіді санепідемслужби
свідчать про відсутність належного ОВБД -212 приміщення в дислокації об'єктів
їх служби, однак не є доказом наявності дозволу санітарно-епідеміологічної
станції на заселення приміщень як гуртожитку по АДРЕСА_1, що є обов'язковим
відповідно до закону.

4

Має бути враховано, що рішення виконкому про реєстрацію
належної ОВБД № 212 будівлі як гуртожитку суду надано не було, доказів того, що
особам видавався ордер на заселення саме гуртожитку суду також не надано. Як
вбачається з відповіді начальника ВГІРФО Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ
УМВС України в Одеській області (а.с.86), реєстрація громадян в будинку,
розташованому за адресою: АДРЕСА_1, не здійснюється з січня 2003 року в зв'язку
з відсутністю будь-яких нормативних документів, які регламентують статус цієї
споруди. З відповіді ОМБТІ і РОН вбачається, що домоволодіння АДРЕСА_1 має
статус житлової будівлі та належить ПП «Лідія» (а.с.39), що свідчить про
відсутність реєстрації спірного будинку ОВБД в МТБІ і РОН за вказаною ними
адресою. Відсутність у спірної будівлі статусу гуртожитку були встановлені під
час попереднього слухання у військовому суді Одеського гарнізону, про що
свідчить ухвала на адресу Голови Державної Прикордонної служби України (а.с.
90-91). Таким чином, як на час заселення у приміщення по АДРЕСА_1, так і на час
розгляду справи суду не надано документів, які б остаточно та однозначно
свідчили про статус будівлі, розташованої на території АДРЕСА_1 як відомчого
гуртожитку. Довідки, видані про це ОВБД № 212 та Одеським прикордонним загоном,
не є доказом, оскільки не є рішенням виконкому про його реєстрацію, а тому не є
документом, який передбачений законом для встановлення статусу будівлі як
гуртожитку. Розпорядження Малиновської райадіміністрації від 20.04.2004 року
про присвоєння будівлі ОВБД № 212 поштової адреси не є рішенням про реєстрацію
його як гуртожитку, а тільки свідчить про процес оформлення будівлі по АДРЕСА_1
в процесі розгляду цивільної справи, та відсутність передбачених законом
документів на час виникнення правовідносин та на час ухвалення рішення.
Зазначені обставини свідчать про те, що компетентний орган у встановленому
законом порядку не ухвалював рішення про надання спірній будівлі статусу
гуртожитку. Опосередковані послання на це приміщення, як на гуртожиток, здача
його в експлуатацію не може замінити собою відповідне рішення уповноваженого
органу.

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що і поселення,
і проживання в цьому будинку відбувалися не у тому порядку, який призначений
для гуртожитків. Це частково підтверджене і позивачем, який підтвердив, що
поселення до гуртожитку відбувалися не за ордерами, у так званому гуртожитку
був відсутній призначений на цю посаду комендант, та інші обставини, які б
свідчили про статус цього приміщення. Облік позивачем цього приміщення як
гуртожитку не має вирішального значення на з'ясування характеру правовідносин
між сторонами. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України
від 12 квітня 1985 року № 2 „Про деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу України" „вирішуючи спори про
виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, чи є гуртожитком приміщення,
яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те,
чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи
побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є
дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як
гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався
відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в
гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним
устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для
проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування
гуртожитку, як оплачується проживання і т.п.". Суд має виходити з того, що
відповідач не повинен нести негативні наслідки неналежного ведення справ
позивачем, та його попередниками, в оперативному управлінні яких перебувала
спірна будівля.

З договору найму житлового приміщення № 30 (а.с. 6-8) від 5 серпня 2002
року, укладеного між ОСОБА_1. та ОВБД № 212, вбачається що кімната АДРЕСА_1
відповідно до п. 1.2. є
ізольованим приміщенням площею 21,75 кв.м., строк найму встановлений до 30
жовтня 2002 року. У судових засіданнях

5

сторони
не заперечували, що вселився до приміщення ОСОБА_1 у липні 1999 року, про це,
крім іншого, свідчить його реєстрація за вказаною адресою (а.с. 288). Ту
обставину, що укладення цього договору відбулося з метою отримання підстав для
виселення ОСОБА_1 під час попереднього розгляду справи підтвердили свідки
ОСОБА_6., яка проживала в сусідніх кімнатах, ОСОБА_7 яка виконувала функції
коменданту по АДРЕСА_1, крім того, ОСОБА_6. підтвердила, що підписання договору
відбувалося під загрозою невидачі особової справи.

Предметом договору найму (а.с.6-8) є кімната НОМЕР_1, при цьому її характеристика
не відповідає дійсності, оскільки відноситься до двох кімнат, площею 21,75
кв.м. Як встановлено, позивач проживав по АДРЕСА_1 з 1999 року, а договір
укладений в 2002 році фактично після його звільнення (а.с.280), тому не
відповідає як дійсним умовам проживання та надання приміщення, має певні пороки
в його укладенні, так і містить суперечливі відомості про його предмет. З
огляду на зазначене, суд вважає, що цей договір не має юридичної сили, тому не
розцінює його як можливу підставу для виселення.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного
жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Суд вважає, що відсутність документів про остаточний
статус наданої особі для проживання будівлі позбавляє права визначити порядок і
підстави для виселення, передбачені законом. Навіть у разі отримання житла як
тимчасового, однак за відсутності вищеозначених відомостей про статус будівлі,
а відповідно підстав і умов проживання в ній людини, підстави для виселення будуть
різними.

Так, як вбачається з витягу з наказів про звільнення (а.с.280,284), ОСОБА_1
звільнено в запас за ст. 63 п. «д». Звільнення особи з поважних причин за умови
проживання її в гуртожитку, наданого в зв'язку з роботою, позбавляє права
виселення без надання іншого приміщення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд враховує і ту
обставину, що після остаточного уточнення вимог представник позивача просила
виселити ОСОБА_1 за підставою ст. 132 ЖК України без надання іншого житлового
приміщення, а також на підставі ст. 72 ЖК України - визнати його таким, що
втратив право користування житловим приміщенням.

Суд вважає, що реєстрація відповідача та проживання
останнього протягом тривалого часу, нарахування плати за користування
приміщеннями, оплата їх хоча і до певного часу, свідчать про згоду на вселення
та проживання ОСОБА_1 осіб, у віданні яких знаходиться будівля по АДРЕСА_1.
Крім того, спростуванням самоуправного вселення може бути і договір, який хоча
і не має юридичної сили, але ж підписаний позивачем 5.08.2002 року, і на який
він посилається як на доказ, оскільки з особою, що вселилася в приміщення
самоуправно, договір не укладається. Таким чином, позиція позивача є
суперечливою, та такою, що позбавляє суд можливості задовольнити його вимоги,
оскільки, крім того, не можливе одночасне застосування норм глави 2 та 4
Житлового кодексу України.

Як вбачається з відповіді ОМБТІ і РОН домоволодіння
АДРЕСА_1 має статус житлової будівлі та належить ПП «Лідія» (а.с. 39),
складається з певних приміщень, загальною площею 1589,9 кв.м, які відрізняються
від будівлі, належної ОБВД № 212 (а.с.40-41). Відповідно до відповіді
Малиновської районної адміністрації нежитловим приміщенням та спорудам ПП
«Лідія» присвоєна окрема поштова адреса: АДРЕСА_3. Таким чином, нежитлові
будівлі та споруди ПП «Лідія» відношення до будинку, розташованому по АДРЕСА_1
та який перебуває на балансі ОБВД-212, не мають, тому вирішення цього спору
жодним чином не впливає на права та обов'язки ПП «Лідія».

Враховуючи що статус користувача гуртожитку є гіршим, порівняно зі статусом
користувача іншого житлового приміщення, суд не повинен застосовувати до
спірних

7

правовідносин положення, які погіршують статус
користувача житла, якщо для цього немає визначених законом підстав.

Захищаючи конституційне право відповідача та членів його сім'ї на житло,
суд визначає правовідносини, як такі, що пов'язані з користуванням жилим
приміщенням, підстав застосовувати до спірних правовідносин правила про порядок
виселення з гуртожитку суд не вбачає, тому у задоволенні позову у цій частині є
відсутніми правові підстави. Разом з тим, дійшовши висновку що між сторонами
виникли правовідносини з приводу користування конкретним приміщенням, а не
приміщенням у гуртожитку, визнаючи за відповідачем право користування кімнатами
ІНФОРМАЦІЯ_1, суд повинен задовольнити вимогу позивача у частині визнання його
таким, що втратив право користування приміщенням у кімнаті НОМЕР_1.

Суд також має врахувати, що позивач визнає за відповідачем право
користування приміщенням у спірному будинку, оскільки просить визнати його
таким, що втратив право користування ним.

Згідно зі ст. 47 Конституції України ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як на підстав закону за рішенням суду.
Оскільки судом на підставі всебічного та об'єктивного розгляду справи не
встановлено того закону, який за всіх встановлених судом обставин надав би
право суду виселити відповідача разом з членами його сім'ї зі спірного
приміщення, суд має у задоволенні цих позовних вимог - відмовити.

Відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права та
інтересу у випадку його порушення, невизнання або оспорювання з вимогою про
застосування судом передбачених законом способів захисту.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції
України, ст. 16 ЦК України,
ст. ст. 9, 127-132 Житлового кодексу УРСР від 30 червня 1983 року, Примірним
положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 3
червня 1986 року № 208, ст. ст. 10,11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, СУД-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Одеського прикордонного загону -
Військової частини 2138 Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, які діють від свого імені та в інтересах ОСОБА_3, про виселення без
надання іншого житлового приміщення - кімнат ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_1 -
відмовити.

Позов Одеського прикордонного загону - Військової частини
2138 Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 про визнання таким, що
втратив право користування кімнатою, задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування
кімнатою АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд
першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня
проголошення рішення та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження, або шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня проголошення рішення у порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК
України.