Справа  №
22ц-500/2007  р.                                                        Головуючий  у
Категорія  34                                                                                 суддя  Васіна
суддя  Повєткін  В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

28
березня  2007
р.
Апеляційний  суд  Дніпропетровської   області
в  складі:

Головуючого  судді:                                Перцової  В.А.

Суддів:                                            Козлова  С.П.,   Повєткіна
В.В.

При  секретарі:                               Білоус  A.M.

Розглянув у
відкритому судовому засіданні в М.Дніпропетровську цивільну спра­ву  за
апеляційною  скаргою  ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду М.Дніпропетровську
від 27 червня 2006 року за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Ко­мунального підприємства „Дніпропетровське міжміське
бюро технічної інвенаризації" про визнання недійсними договору дарування
автомобіля та реєстраційного посвідчення про право власності на гараж, визнання
права власності на 3/4 частини автомобіля та гаража,
-

Встановив   :

У липні 2006 року ОСОБА_1. звернулася до суду з вказаним позовом до
ОСОБА_2. та КП „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвенаризації",
поси­лаючись  на  те,
що  після  смерті
у  її  чоловіка
ОСОБА_3.   (а.с.2).

Рішенням
Кіровського районного суду М.Дніпропетровську від 27 червня 2006 ро­ку в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.
відмовлено у зв'язку з пропуском строку
позовної  давності  без
поважних  причин   (а.с.87-90).

В апеляційній
скарзі (а.с.92-94) ОСОБА_1. просить рішення суду першої інстанції
скасувати, посилаючись на неповноту з'ясування обставин по справі та не­відповідність
висновків суду обставинам справи, оскільки при ухваленні рішення не
враховано,   що:

посилання на пояснення свідків
ОСОБА_4та ОСОБА_5 про те, що померлий ОСОБА_3. неодноразово
повідомляв їм про намір подарувати дочці гараж та автомобіль, не  свідчить
про  те,   що
позивачці  було  відомо
про  їх  переоформлення  на
відповідачку;

з протоколу
судового засідання вбачається, що свідок ОСОБА_4таких свідчень су­ду  не
давав;

встановлення
судом необхідності отримання при укладенні договору дарування ав­томобіля без
згоди позивачки свідчить про зберігання відповідачкою та її батьком цієї  угоди  в  таємниці;

автомобіль
простояв  15
років  у  гаражі
не  маючи  пробігу;

висновок суду
про отримання автомобіля у якості винагороди не відповідає ви­сновку суду про
його реєстрацію на ім'я померлого
ОСОБА_3 на підставі довід-ки-рахунку,  що
свідчить  про  купівлю
автомобіля;

згідно
технічного паспорту гараж побудований у 1993
році під час находження у шлюбі з померлим ОСОБА_3, тому гараж є спільним майном подружжя, у зв'язку з
чим  посилання  суду
на  докази  про
участь  у  будівництві
гаражу  не  мають
значення;

реєстраційне
посвідчення на гараж на ім'я
відповідачки видане на підставі рі­шення виконкому № 272 від 25 лютого 1992 року, згідно з
яким будівництво дозволено померлому
ОСОБА_3.,   а
не  відповідачці.

Перевіривши
законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції у ме­жах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що скарга є необгрунтованною і не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Постановлюючи
рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов
висновку, що ОСОБА_1. пропущений
строк позовної давності без поважних
причин,   оскільки   про
переоформлення   права   власності
на   спірні   автомобіль

та
гараж з померлого ОСОБА_3 на його дочку ОСОБА_2. позивачці стало відомо  ще
у  1992-1995  роках.

Колегія суддів
вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає ви­могам  закону
та  матеріалам  справи.

Згідно зі ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на  які
вона  посилається  як
на  підставу  своїх
вимог  і  заперечень.

Як вбачається зі
справи, позивачкою не надано суду першої інстанції будь-яких доказів на
підтвердження того, що їй не було відомо про належність спірного майна
відповідачці.

Як вбачається зі
справи, відповідачкою надані докази того, що будівництво га­ража  в
ГБК  "Кіровець"  здійснено
саме  нею.

Відповідно до
ст.15 Закону
України "Про власність" член гаражного кооперати­ва,   який  повністю
вніс  пайовий  внесок,
набуває  право  на  це  майно.

Посилання
позивачки на рішення виконкому №
272 від 25 лютого 1992 року, згід­но з
яким будівництво гаража дозволено померлому ОСОБА_3, а не відповідачці, не спростовує обставини, встановлені
судом першої інстанції про те, що після пере­оформлення  документів
з  батька  на
дочку,   остання  його
побудувала.

Не можуть бути
прийняти до уваги доводи апеляційної скарги позивачки про те, що  вона
не  знала  про
передачу  права  власності
на  спірне  майно
відповідачці.

Відповідно до
вимог ст.71 ЦК
України у редакції 1963 року, що
діяв на час ви­никнення  спірних  правовідносин,   строк
позовної  давності  становив
три  роки.

Посилання
позивачки на те, що право на позов у неї виникло з часу відкриття спадщини  після
смерті  чоловіка,   матеріалами
справи  не  підтверджується.

Її пояснення про
те, що автомобілем керував спадкодавець два раза на тиждень, а  не  відповідачка,   наявними
у  справі  доказами
не  підтверджені.

В той же час, з
наданих відповідачкою свідоцтва про реєстрацію спірного авто­мобіля та
посвідчення водія вбачається, що автомобіль з 1992 року був оформлений на її ім'я, право керування
автомобілем відповідачка отримала в 1995
ррці (а.с.10,
139),   тобто  без
її  дозволу  батько
вже  не  мав
можливості  керувати  автомобілем.

Інші наведені
позивачкою у апеляційній скарзі доводи не є підставою для ска­сування рішення
суду першої інстанції, оскільки не спростовують висновки суду про те,   що
ОСОБА_1.   пропущений  строк
позовної  давності  без
поважних  причин.

За таких обставин
доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення суду  першої
інстанції  є  безпідставними.

Суд першої
інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належ­ну оцінку
доказам, які були надані сторонами, і постановив законне і обгрунтоване
рішення  про  відмову
в  задоволенні  позовних
вимог.

Порушень
матеріального та процесуального права при ухваленні рішення судом не допущено.

Тому  підстав  для
скасування  або  зміни
рішення  суду  першої
інстанції  немає.

У зв'язку з викладеним
і керуючись ст.ст.307,308,314,315 Цивільного
процесу­ального  кодексу  України,
апеляційний  суд,   -

УХВАЛИВ
:

Апеляційну
скаргу  ОСОБА_1  -  відхилити.

Рішення
Кіровського районного суду М.Дніпропетровську від 27 червня 2006 року -
залишити  без  зміни.

Ухвала
Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного
Суду  України  протягом
двох  місяців  з
дня  набрання  законної
сили.