У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

31 жовтня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Чортківського
обласного комунального міжрайонного бюро технічної інвентаризації
Тернопільської області, Пастушівської сільської ради Тернопільської області,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування свідоцтва про право власності на
нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, за касаційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 31
жовтня 2006 року  та ухвалу Апеляційного
суду Тернопільської області від 21 грудня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2005 р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Чортківського
обласного комунального міжрайонного бюро технічної інвентаризації
Тернопільської області,  Пастушівської
сільської ради Тернопільської області, ОСОБА_2 ОСОБА_3 і ОСОБА_4про скасування
свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Зазначав, що на підставі рішення виконавчого комітету Пастушівської
сільської ради від 18.08.2003 р. Чортківським обласним комунальним міжрайонним
бюро технічної інвентаризації було видано свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, а саме: на будинок в с. Пастуше Чортківського району
Тернопільської області на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_2 ОСОБА_3 та  ОСОБА_4на ¼ частину будинку за кожним, оскільки станом на 1.07.1990 р. ці особи
проживали за вказаною адресою та були членами колгоспного двору.

Вважаючи, що зазначене свідоцтво про право власності на нерухоме майно було
видано уповноваженим органом безпідставно, оскільки відповідачі не мали статусу
членів колгоспного двору і проживали в будинку тимчасово, позивач просив суд
визнати це свідоцтво недійсним.

Не погоджуючись з позовом, ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов до  ОСОБА_1 про визнання свідоцтв про право на
спадщину за законом недійсними, в обґрунтування якого зазначила, що після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_5
залишилось спадкове майно: ¼ частина будинку,
майновий та земельні паї. На все це майно 15.01.1996 р. спадкодавцем було
складено заповіт  на  її користь, проте 8.07.2003 р. та 7.04.2004
р. Чортківською районною держаною нотаріальною конторою ОСОБА_1 видано
свідоцтва про право на спадщину на земельний пай, майновий пай, грошові вклади
та на ¼
частину спірного будинку.

Вважаючи, що зазначені свідоцтва на спадщину були видані ОСОБА_1
незаконно,  ОСОБА_2  з
урахуванням обов'язкової частки в спадщині, що повинна йому належати як
інваліду ІІ групи, просила суд визнати ці свідоцтва частково недійсними.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області
від             31.10.2006 р., залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 21.12.2006 р.,
первісний позов задоволено: визнано недійсними свідоцтва про право власності на
¼ частину будинку АДРЕСА_1 видані ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скасовано
рішення Пастушівської сільської ради Чортківського району Тернопільської
області від 30.05.2003 р., а в зустрічному позові відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_2 посилається на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень та
направлення справи на новий розгляд до місцевого суду.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до  вимог ст. 214 цього
Кодексу - під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи первісний позов, місцевий суд, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачі ОСОБА_2
ОСОБА_4та ОСОБА_3 не були членами колгоспного двору, а ОСОБА_6 незаконно
виключено з членів цього колгоспного двору та не враховано її частки у праві
власності на спірний будинок.

Відмовляючи у зустрічному позові, суди виходили з того, що ОСОБА_2 у
встановлений законом строк не звернулась до нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини та не вступила у володіння чи управління спадковим майном.

Однак повністю погодитись з висновками судів не можна, виходячи з
наступного.

При  вирішенні  справи
суди  виходили  з
того,  що  житловий
будинок АДРЕСА_1 згідно виписок з погосподарських книг  був колгоспним двором. Головою колгоспного
двору з  1950 по 1980 рр. була ОСОБА_6,
яка з 1980 р. по 1997 р. була виписана з господарства, а з 1980 р. - ОСОБА_5  ОСОБА_1 проживав  у спірному будинку разом з батьками до 1966
р., а потім вибув у м. Чортків та у м. Тернопіль, де і проживав на час розгляду
справи.

Станом на 1.07.1990 р. прописаними в колгоспному дворі значилися                 ОСОБА_5 як його голова,
ОСОБА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_3

18.10.2001 р. ОСОБА_5 помер та на належне йому майно відкрилась спадщина.

Рішенням виконавчого комітету Пастушівської сільської ради від 23.03.2002
р. № 10 визнано право власності на цей будинок за ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_2
ОСОБА_4 і ОСОБА_3

Рішенням шостої сесії четвертого скликання цієї ради від 30.05.2003 р. № 86
скасовано  попереднє  рішення
виконкому  як  помилково
прийняте,  оскільки ОСОБА_6 вибула
з колгоспного двору в 1980 р. і була відсутня до 1997 р.

Рішенням ради № 87 від 30.05.2003 р. визнано право власності на цей
будинок  за ОСОБА_5 ОСОБА_2 ОСОБА_4та
ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про право власності від 18.08.2003 р., виданого
Чортківським обласним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації,
власниками цього будинку є ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_4та ОСОБА_3 по ¼ частині кожний.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону СРСР "Про власність в СРСР", який набрав
чинності  з 1.07.1990 р., майно
селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної
власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної
республіки.

Пунктом
4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 р. № 885-12 "Про введення в
дію Закону Української РСР "Про власність" (що була чинною на час
виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила,  які
містяться  в  Законі
Української  РСР  "Про власність"  і  були
передбачені  Законом  СРСР "Про власність  в
СРСР",  застосовуються  з  дня
введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990 року.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 своєї постанови № 20 від
22.12.1995 р. "Про судову практику у
справах за позовами про захист права приватної власності" -
положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної
сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в
дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До
правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час
законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке
було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що
регулювали власність цього двору, а саме:

а) право
власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після
припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року
не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право,
вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї
дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства
двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій
військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір
частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів,
включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору
може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його
перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в
господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на
частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на
час їх вибуття і яке збереглося.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 1.07.1990 р. в спірному
будинку мешкали і були  прописані ОСОБА_5
- голова колгоспного двору, ОСОБА_2 - його онука та її діти:  ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 р. народження і ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_3 р. народження.

Прийшовши до висновку, що ОСОБА_2 втратила статус члена колгоспного двору
та право на частку в майні цього двору, місцевий суд цей висновок належним
чином не обґрунтував. Крім того місцевим судом не зроблено жодного висновку
щодо прав та обов'язків ОСОБА_4і ОСОБА_3, які на час набрання чинності Закону  СРСР "Про власність  в
СРСР" були неповнолітніми особами і разом з матір'ю мешкали в
спірному будинку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 з 1980 р. по 1997 р. була
виписана з господарства та прописана за місцем проживання позивача, де
10.02.1993 р. набула  права  власності
в  порядку приватизації на 1/3
частини квартири АДРЕСА_2 (а.с. 192).

Згідно зі ст. 126 ЦК УРСР 1963 р., що діяв на час виникнення спірних
правовідносин, працездатний член колгоспного двору втрачає право на долю в
майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і
засобами в веденні спільного господарства дому.

За таких обставин, висновок місцевого суду про те, що ОСОБА_6 не втратила
права на частку в майні колгоспного двору не узгоджується з вимогами закону та
матеріалами  справи.

Відповідно до змісту ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнавалося, що спадкоємець
прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він
фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав державній
нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначала, що вона фактично
вступила в управління спадковим майном, оскільки після смерті спадкодавця несла
всі витрати по утриманню будинку і сплаті передбачених законодавством платежів.

В порушення ст. 212 ЦПК України місцевий суд ці доводи ОСОБА_2 належним
чином не перевірив.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, на зазначені
порушення закону судом першої інстанції уваги не звернув.

Таким чином, ухвалені в справі судові рішення не можна визнати законними й
обґрунтованими,  а  тому
вони  підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених
ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись
ст.ст.  336,  338 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

у  х
в  а  л
и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 31
жовтня                 2006 року та
ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 21 грудня 2006 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф.
Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін