АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-422 / 06                                    Головуючий у 1-й інстанції: Меркулова Л.О.
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 лютого 2007 р.                                                                  м.
Запоріжжя

Колегія суддів
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого:             Крилової
О. В.

Суддів:                        Боєвої В. В.

Бондаря М.С.

При секретарі:            Череватій О.В.

розглянула у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2005
року в справі за позовом ОСОБА_1 до
Придніпровської залізниці про зміну формулювання причин звільнення, поновлення
на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2005 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом про зміну формулювання
причин звільнення та про поновлення строку для звернення до суду.

В червні 2005 року ОСОБА_1 подав додаткову
позовну заяву, в якій просив суд поновити його на роботі - на посаді
чергового електромонтера п*ятого розряду ЕЧС-12 ЕЧ - 4
ст. Запоріжжя -
Ліве Придніпровської залізниці.

В позові ОСОБА_1 зазначав, що з 11.10.1995 р. по 07.07.2004 р. він працював
у відповідача електромонтером. У травні-червні 2004 року мав намір звільнитися з цієї роботи, тому 21.05.2004 року подав заяву
про звільнення за п. 1) ст. 36 КЗпП України - за угодою
сторін, але через два тижні його не звільнили, оскільки дана заява не була
зареєстрована офіційно. 23.06.2004
р. він зареєстрував цю заяву (за НОМЕР_1),
а через два тижні прийшов за трудовою книжкою і розрахунком, оскільки у
нього 07.07.2004 року був
останній робочий день і він вважав, що відпрацював належний час. Проте, як
зазначив позивач, начальник відділу кадрів не віддала йому трудову книжку,
посилаючись на те, що начальник ЕЧ-4 Сокол
Ю.В. не погоджується звільняти його за п. 1) ст. 36
КЗпП України, а лише -
за ч. 1 ст. 38 КЗпП України - за власним
бажанням.

Як вказав ОСОБА_1, оскільки він
відпрацював передбачені законом 2
тижні після реєстрації заяви про звільнення, вважав, що його все ж таки
звільнили і більше на роботу не виходив. 04.08.2004
року він дізнався, що його звільнили за прогули, що вважає незаконним і
просив суд, поновивши строк для звернення в суд, змінити формуліровку
звільнення.

У судовому
засіданні 06.10.2005 року
позивач уточнив позовні вимоги і просив, поновивши строк звернення до суду,
поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу - 12756 грн. 11 коп. та моральну
шкоду в розмірі 2000 грн. В
частині зміни формулювання звільнення від позовних вимог відмовився.

2

Представник
відповідача позов не визнав, зазначивши в письмових запереченнях, що звільнення
ОСОБА_1
проведено у відповідності з чинним законодавством. Так, позивач, зареєструвавши
23.06.2004 року
заяву про звільнення за угодою сторін, про вирішення цього питання начальником
підрозділу не цікавився, а відпрацювавши 2
тижні, більше на роботу не з*являвся. Проте, начальник Запорізької
дистанції електропостачання Сокол
Ю.В. не надав згоди на звільнення ОСОБА_1 за п. 1) ст. 36 КЗпП України, а
звільнити ОСОБА_1 за
власним бажанням, тобто, з інших підстав, аніж зазначені в заяві, було
неможливо. Достовірно знаючи від начальника відділу кадрів про те, що його не
звільнили за угодою сторін, ОСОБА_1
тривалий час не заявлявся ані на роботі, ані намагався вирішити питання про
своє звільнення з адміністрацією підприємства, що потягло за собою складення
безпосереднім начальником ОСОБА_1
докладної з послідуючим оформленням актів.

29.07.2004 року на
повторному засіданні профком Запорізької дистанції електропостачання надав
згоду на звільнення ОСОБА_1 по п. 4) ст. 40 КЗпП України -за прогули, тому
видано наказ НОМЕР_2 від 29.07.2004 року про
звільнення ОСОБА_1 з 08.07.2004 року саме з цих
підстав.

Вважаючи, що
звільнення ОСОБА_1 за
п. 4) ст.. КЗпП
України проведено з дотримання закону, представник відповідача просив суд
відмовити ОСОБА_1 в
задоволенні його позову.

Рішенням
Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2005
року у задоволенні позову ОСОБА_1 до
Придніпровської залізниці про поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати вказане рішення як таке, що не відповідає дійсним обставинам справи,
ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та направити
справу на новий розгляд.

Дослідивши
обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до
ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно з
вимогами ст. 10 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.
1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 4 цієї статті передбачено, що доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

Так, суд першої
інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 в
задоволенні позову вірно виходив з того, що мала місце відсутність ОСОБА_1 без поважних
причин на робочій зміні -
у ніч з 08.07.2004 року на 09.07.2004 року і в
подальші дні, а також, що звільнення позивача за п. 4) ст. 40 КЗпП України
було здійснено відповідно до вимог діючого законодавства та з дотриманням
необхідної процедури щодо надання профспілковим комітетом згоди на його
звільнення.

Такий висновок
суду першої інстанції підтверджується дослідженими в судовому засіданні
доказами: записами в журналі виходу в зміни (а. с. 12-15); табелем (а.
с.21), доповідними (а. с.24-25); актами від 09.07.2004 р. (а. с 26), від 21.07.2004 р. (а. с.27), 26.07.2004 р. (а. с.28);
відповіддю голови профкому Запорізької дистанції електропостачання (а. с. 9); поданням до
профспілкового комітету (а. с. 29);
повідомленнями про день і час засідання профкому (а. с. 30-32; 34-36); протоколами
засідання профспілкового комітету №
1 від 22.07.2004 p.,  №
2 від 29.07.2004
р.   (а. с 33, 37); повідомленнями
на ім*я  ОСОБА_1 про необхідність забрати трудову книжку) або отримання
його згоди на відправлення трудової книжки поштою (а. с. 38-43), наказом про
звільнення та актом про відмову на ознайомлення з цим наказом   (а. с.44-45).

До того ж, в
матеріалах справи є акт перевірки НОМЕР_3,
складений 01.09.2004
року за заявою ОСОБА_1
державним інспектором праці територіальної державної інспекції праці у Запорізькій
області, яким встановлено, що порушень трудового законодавства, викладених у
заяві ОСОБА_1 не
виявлено (а. с. 22).

Слід зазначити,
що суд першої інстанції вірно встановив, що підстав для поновлення ОСОБА_1 строку для
звернення до суду з даним позовом не має.

Так, частиною 1 статті 233 КЗпП України
встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового
спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про
звільнення - в
місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України
передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею
233 цього
Кодексу, районний суд може поновити ці строки.

Зі змісту
додаткової позовної заяви (а. с. 69-70)
та пояснень позивача в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції
вбачається, що 29.07.2004
року позивач дізнався про своє звільнення за п. 4) ст. 40 КЗпП України та
звернувся з заявою до начальника ЕЧ-4 Сокола Ю.В. для роз*яснення питання щодо
звільнення з таких підстав (а. с. 7).
04.08.2004 року ОСОБА_1
з*явився до відділу кадрів, проте відмовився взяти трудову книжку, що
підтверджується як позовною заявою (а. с. 2)
, так і заявою ОСОБА_1 від 04.08.2004 р. на ім*я
голови комісії по трудовим спорам (а. с. 8),
а також копіями повідомлень про необхідність з*явитись до відділу кадрів
для отримання трудової книжки або надання згоди на пересилку книжки поштою - від 03.08.2004 р. (а. с 40-41), від
19.08.2004 р. (а. с. 42-43).

З урахуванням
того, що ОСОБА_1
звернувся до суду лише 10
лютого 2005 року,
судова колегія вважає, що підстави для поновлення ОСОБА_1 строку для
звернення до суду з даним позовом
відсутні.

Доводи апелянта
щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права
є необгрунтованими, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду
справи в суді апеляційної інстанції.

Інші доводи
апеляційної скарги, які викладені у вигляді переказу подій, обставин справи і
фактично повторюють зміст позовних заяв ОСОБА_1, не
можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Судом першої
інстанції повно і всебічно з*ясовані обставини справи, що мають для неї
значення, висновки суду відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер
правовідносин між сторонами судом визначений правильно, норми матеріального і
процесуального законів при розгляді справи судом не порушені і застосовані
вірно.

За таких
обставин судова колегія вважає, що по справі постановлено законне і
обгрунтоване рішення, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.
307, 308, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення
Заводського районного суду м. Запоріжжя  від
06 жовтня 2005 року по цій
справі залишити без змін

4

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двох місяців в
касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду
України.

Головуючий:
Судді: