Справа №22ц-677/07 р.                              Головуючий
- Рецебуринський Ю.Й.
Категорія - 39                                                         Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2007 р. Апеляційний
суд Донецької області в складі:

головуючого
судді:                           Бугрим Л.М.

суддів:                                                           Зінов'євої
А.Г.

Сукманової Н.В.

при секретарі:   Іванові В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського
міського суду від 16 листопада
2006 р. по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання трудового договору,
стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час
вимушеного прогулу і по зустрічному позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання
трудового договору,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2005 р. ОСОБА_2
звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 17 грудня 2003 р. по 15 серпня 2005 р. він
знаходився у трудових відносинах з суб'єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_1, після чого останній не допустив його до роботи. На протязі вказаного
періоду відповідач виплачував йому заробітну плату неналежним чином, у зв'язку
з чим в нього на день звернення до суду утворилася заборгованість у розмірі 9761 грн. 73 коп., яка
складає з заборгованості за станом на 15
серпня 2005 p.,
компенсації за невикористану відпустку, оплати лікарняних та середнього
заробітку за час вимушеного прогулу. Просив стягнути визначену суму на його
користь, а також розірвати трудовий договір між сторонами за ознаками ст. 38 ч. З КЗПП
України.

ОСОБА_1
звернувся до суду із зустрічним позовом про розірвання трудового договору між
сторонами за вимогами п. 4
ст. 40 КЗПП
України, оскільки ОСОБА_2 з 15
серпня 2005 р. не
виходить на роботу і не надав виправдувальних документів поважності його
невиходів.

Рішенням
Краматорського міського суду від 16
листопада 2006 р.
позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково: трудовий договір, укладений 17 грудня 2003 р. між сторонами
було розірвано за підставами ч. З ст. 38
КЗПП України. З відповідача на користь ОСОБА_2 було стягнуто компенсацію за
невикористану відпустку у розмірі 85
грн.90 коп., оплату за лікарняними -
80 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 854 грн. 16 коп. В іншій
частині позовних вимог ОСОБА_2 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

Не погодившись з
рішенням суду ОСОБА_1, приніс апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду
скасувати як таке, що не відповідає фактичним обставинам справи, яким суд дав
неправильну правову оцінку. Просив ухвалити нове рішення і задовольнити його
вимоги у повному обсязі, розірвавши трудовий договір між сторонами за
підставами п. 4 ст. 40 КЗПП України.

В обгрунтування
доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, що позивач сам
безпідставно залишив місце роботи і, незважаючи на неодноразові виклики до
роботи не став і не надав виправдувальних документів.

2

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу
підтримав і просив її задовольнити у повному обсязі.

Позивач проти апеляційної скарги заперечував і просив її
відхилити.

Заслухавши
доповідача, сторони, дослідивши матеріли справи та доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення
суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 зміні за таких підстав.

Задовольняючи
частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд виходив з того, що дійсно на день
звернення до суду - грудень 2005 р., у позивача мала
місце заборгованість по заробітній платі, яка складає з компенсації за
невикористану відпустку та оплати за лікарняними і, оскільки на день розірвання
трудового договору, який розірвано судом при ухваленні вказаного рішення від 16 листопада 2006 p., заборгованість
не сплачена, то відповідно до вимог ст. 117
КЗПП України, суд стягнув на користь позивача також середній заробіток за
час затримки розрахунку.

Між тим, такі
висновки суду не відповідають ні нормам матеріального права, ні фактичним
обставинам справи, що відповідно до вимог п.п.3,4 ч.І ст. 309 ЦПК України, є
підставою для зміни рішення суду.

Як вбачається з
матеріалів справи, позивач знаходився у трудових відносинах з суб'єктом
підприємницької діяльності -
відповідачем по справі з 17
грудня 2003 р.
Фактично 15 серпня 2005 р. позивачем
трудові стосунки були припинені, але трудовий договір у встановленому законом
порядку між сторонами не розірвано до тепер. За період з 17 грудня 2003 р. по 15 серпня 2005 р. позивач
фактично став до роботи з 1
червня 2004 p.,
а до вказаної дати знаходився у безоплатній відпустці, що підтверджено його
письмовими заявами та наказами відповідача. Накази не оскаржені і не скасовані.
Крім того, у період з 11
липня по 13 серпня 2005 р. він
знаходився на лікарняному. Відповідно до трудового договору, укладеного між
сторонами, позивачу встановлено оплату 205
грн. по фактично відпрацьованому, з робочим часом з 8 до 17 год. Згідно умов
договору, заробітна плата позивача не повинна бути меншою від мінімальної
заробітної плати, встановленої чинним законодавством.

Згідно табелів
виходу на роботу, відомостей про оплату праці та звітів, відповідно до діючого
податкового законодавства, починаючи з червня 2004 р. заробітна плата позивача періодично збільшувалася і
відповідала мінімальній заробітній платі, встановленій діючим законодавством.
Позивач працював чотири дні на тиждень з повним робочим днем і отримував
заробітну плату по фактично відпрацьованому часу. Доказів того, що на день
припинення трудових відносин з відповідачем, останній мав перед ним
заборгованість позивачем не надано.

Як вбачається з
матеріалів справи, що не заперечується сторонами, трудовий договір між
позивачем та суб'єктом підприємницької діяльності до тепер не розірвано.

Стаття 38 КЗПП України
передбачає розірвання трудового договору за ініціативи працівника, тоді як
стаття 40 КЗПП
України передбачає підстави для розірвання трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, в
обох випадках розірвання трудового договору не входить до компетенції суду. Як
вбачається з матеріалів справи, позивач заяву про звільнення за власним
бажанням не надавав, а відповідач не проявляв ініціативу про звільнення
працівника, зокрема за прогули.

Оскільки
трудовий договір між сторонами до тепер не розірвано, то у суду першої
інстанції не було підстав для стягнення середнього заробітку за затримку
розрахунку згідно вимог ст. 117
КЗПП України, тим більш що таких вимог позивач не пред'являв.

Щодо стягнення
компенсації за невикористану відпустку, то відповідно до вищевказаних обставин,
у суду не було підстав для її стягнення на користь позивача, оскільки її
виплата, згідно ст. 83 КЗПП
України, проводиться при звільненні працівника.

За цих же
обставин необгрунтовані також вимоги позивача і про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий не встановлено. Як
підтвердив позивач у судовому засіданні, заяву про звільнення за власним
бажанням він писати відмовився, оскільки його не влаштувала та заробітна плата,
з розміру якої бухгалтер хотів провести з ним розрахунки.

Стосовно оплати
лікарняних, то останні були надані позивачем до бухгалтерії 15 серпня 2005 р. і до
теперішнього час оплата їх не проведена.

3.

Враховуючи
наведене, позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню - лише в частині
стягнення оплати за лікарняними. Позовні вимоги ОСОБА_1 - не відповідають
вимогам діючого законодавства і суд обгрунтовано відмовив у їх задоволенні.

На підставі
викладеного та керуючись ст.ст. 303-304,
307 ч.І п.2, 309 ч1
п.п.3-4, 313, 314 ч.2, 316 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Краматорського міського суду від 16
листопада 2006 р. в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 змінити.

Стягнути з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 оплату за лікарняними у період з 11 липня по 14 серпня 2005 року включно у
розмірі 80 грн.

ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог, пред'явлених до ОСОБА_1, про розірвання трудового
договору за власним бажанням, стягнення заборгованості по заробітній платі та
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

В іншій частині
рішення Краматорського міського суду від 16
листопада 2006 р.
залишити без зміни.

Рішення набирає
законної сили з дня його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
надрання чинності.

Головуючий:

Судді: