У Х В А Л А                                       І М Е
Н Е М   У К Р А Ї Н И

7 листопада 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,   Прокопчука Ю.В.,  Костенка А.В., Пшонки М.П., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1, в своїх та ОСОБА_2 інтересах до ОСОБА_3 про визнання
таким, що втратив право користування жилим приміщенням; і за зустрічним
позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/6 частини будинку, визнання недійсним
договору дарування жилого будинку  від 6
червня 2003 року, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Чернівецької області  від 11 травня 2007
року,

в  с
т  а  н
о  в  и
л  а :

У березні 2005 року позивач звернулася в суд із вищевказаним позовом,  посилаючись на те, що  26 червня 2003 року ОСОБА_4 подарував їм
будинок  та господарські будівлі по
АДРЕСА_1. 18 лютого 2004 року Сторожинецьке РБТІ видало їм витяг про реєстрацію
права власності на нерухоме майно, відповідно до якого 1/2 усього майна
належить ОСОБА_1, а решта 1/2 частина належить малолітній дочці позивачки,
ОСОБА_2, від імені якої вона діє як представник. У цьому будинку зареєстрований
відповідач ОСОБА_3., який з 2001 року в ньому не мешкає. 9 січня 2004 року
останній підписав у Сторожинецькій державній нотаріальній конторі заяву

про те, що він не претендує на
жилий будинок та господарські будівлі, що належать йому в порядку спадкування
після матері - ОСОБА_5 16 квітня 2004 року відповідач отримав від ОСОБА_1
та  ОСОБА_3 грошову компенсацію в рахунок
частки в спадковому майні, що підтверджується його розпискою. Просила суд позов
задовольнити, визнавши ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим
приміщенням.

14 червня 2005 року ОСОБА_3. звернувся в суд із зустрічним позовом  до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання
права власності  на 1/4 частину жилого
будинку, визнання недійсним договору дарування жилого будинку від 6 червня 2003
року, посилаючись на те, що рішенням Кам'янської сільської ради Сторожинецького
району Чернівецької області  № 106 від 15
січня 2003 року було оформлено право власності на жилий будинок  АДРЕСА_1 на ОСОБА_3, на підставі цього
останнім було отримано свідоцтво про право власності на спірний будинок,
ОСОБА_4 6 червня 2003 року подарував ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині спірного
будинку без його згоди.  ОСОБА_4
перебував у зареєстрованому шлюбі  з його
матір'ю, ОСОБА_5., з 18 березня 1979 року до 30 грудня 1999 року; за час шлюбу
було побудовано спірний будинок, відповідно їй належала 1/2 частина  цього будинку. 14 вересня 1999 року був
оформлений Державний акт на право  приватної
власності  на землю на ім'я ОСОБА_3 Ця
земельна ділянка була в спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1, оскільки
оформлялась за життя матері, тому фактично їй належала 1/2 частина спірної
ділянки. Після смерті матері 1 січня 2000 року відкрилась спадщина, яка
складалася з 1/2 частини жилого будинку та 1/2 частини земельної ділянки, які
розташовані за вищевказаною адресою. На день смерті матері він із ОСОБА_4 були
зареєстровані та мешкали в спірному будинку, отже, фактично вступили  у володіння спадковим майном. Спадкоємцями
першої черги за законом були: батько - ОСОБА_4, він,  ОСОБА_3., та його сестра, ОСОБА_6, яка
відмовилася від своєї частки в спадковому майні. Таким чином, частка в  спадковому майні складала по 1/4 частині  жилого будинку та по 1/4 частині   земельної ділянки. Загальна вартість
спірного будинку, відповідно до договору дарування від 6 червня 2003 року
складає 98 698 грн. Після відкриття спадщини ОСОБА_3. не мав можливості
звернутися до нотаріальної контори для належного оформлення прийняття спадщини,
оскільки він є інвалідом дитинства третьої групи (по слуху) та перебуває на
постійному обліку в Чернівецькій обласній психіатричній лікарні з діагнозом
двосторонній кохмарний неврит. Крім того, зазначав, що його батько,
скориставшись указаними обставинами, незаконно з порушенням його права
власності на частину цього будинку оформив право власності на спірний будинок
шляхом отримання свідоцтва про право власності
від 6 березня 2003 року на своє ім'я. У ході розгляду справи позивач
змінив свої позовні вимоги  та просив суд
визнати за ним право власності  на 1/6
частину спірного будинку, визнавши недійсним свідоцтво про право власності на
вказаний будинок у 1/6 частині, і визнати недійсним договір дарування спірного
жилого будинку від 6 червня 2003 року.

Рішенням Сторожинецького районного суду
Чернівецької області від 6 грудня  2006
року зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано право власності ОСОБА_3 на
1/6 частину будинку АДРЕСА_1. Визнано частково недійсним свідоцтво про право
власності ОСОБА_3 від 6 березня 2003 року на вказаний будинок у 1/6 частині. У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням
апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2007 року апеляційну
скаргу ОСОБА_1, яка діяла в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2, задоволено.
Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 грудня 2006
року скасовано. Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено. У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування рішення апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2007 року
та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скориставшись визначеним ст. 309 ЦПК України правом скасувати рішення суду
першої інстанції з ухваленням нового рішення апеляційний суд усупереч ст. ст.
213, 214 ЦПК України неповно з'ясував питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими
доказами вони підтверджувалися; які правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова норма підлягає  застосуванню до цих правовідносин та ухвалив
рішення, яке не може вважатися законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила
книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до  спадщини, яка відкрилася, але не була
прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Апеляційний суд на це не зважив і застосував до спірних відносин, які
виникли після 30 грудня 1999 року, норми
не ЦК УРСР, а ЦК  України,
вважаючи, що ОСОБА_3. мав право тільки на спадкові будівельні матеріали, а не
на частину жилого будинку.

При цьому суд виходив із того, що на день смерті матері ОСОБА_3 належали
лише будівельні матеріали, з яких складався незавершений самочинно збудований  жилий будинок, не обґрунтувавши свого
висновку про незавершеність і самочинність спорудження жилого будинку й не
перевіривши доводи ОСОБА_3 про те, що на день смерті його матері спірний
будинок був  споруджений на земельній
ділянці, виділеній для забудови, і ця ділянка належала батькам на праві
власності, у будинку мешкали всі члени сім'ї матері.

Більш того, у своєму ж рішенні апеляційний суд визнав, що ОСОБА_3. був
зареєстрований у спірному будинку ще до
видачі на нього свідоцтва про право власності.

Відмовляючи ОСОБА_3 у позовних вимогах щодо права на жилий будинок, суд
виходив, крім незавершеності та самочинності його спорудження, також  із того, що право власності на будинок за
його батьками станом на  30 грудня       1999 року не було визнано.

Не з'ясувавши ступеня готовності спірного будинку, споруджуваного чи
спорудженого на належній на праві власності забудовників земельній ділянці, суд
зробив передчасний висновок про те, що забудовникам, у тому  числі спадкодавцю ОСОБА_5, належали на 30
грудня 1999 року тільки будівельні матеріали, а не завершений  чи незавершений, не зданий в експлуатацію
жилий будинок, і що покійна ОСОБА_5 не мала права на частину незавершеного чи
завершеного спорудженням жилого будинку.

Неповно з'ясувавши питання права ОСОБА_3 на спадкову частину цього будинку,
суд також передчасно визнав його таким, що втратив право користування житлом у
цьому будинку, з підстав непроживання в будинку без поважних причин із 2002
року, не давши оцінки доказам, що з 2001 року
до  2005 року ОСОБА_3. навчався за
межами області.

З урахуванням наведеного рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з
направленням справи на новий апеляційний розгляд із підстав, передбачених ч.
2        ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2007 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

А.В. Костенко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка