АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем  України

25 квітня 2007
року

Апеляційний суд
Житомирської області в складі:

головуючого - судді                                      Франовської
К.С.

суддів                                                              Жизневської
А.В.

Товянської О.В.

при секретарі
судового

засідання                                                         Забеліній
О.О.

з участю

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу
ОСОБА_1, поданої на рішення Малинського районного суду від 20 лютого 2007 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування
житлового будинку недійсним, -

Встановив:

У вересні 2006 р. ОСОБА_1
звернулась з даним позовом, просила суд визнати недійсним договір дарування
житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_2 29.10.1991 року за № 2627 в Малинській
державній нотаріальній конторі та зареєстрований в Малинському районному
комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 13.11.1991 р. з підстав,
передбачених ст.57 ЦК (в ред. 1963 року), оскільки
вона була обманута.

Позивач
посилалась на те, що їй на праві приватної власності належить будинок по
вказаній адресі, в якому вона мешкає по даний час. 21 січня 1988 р. вона зробила
заповіт на" двох синів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях, зареєстрований
державним нотаріусом Малинської нотаріальної контори за № 2-65. У зв'язку з
погіршенням її здоров'я до неї звернувся відповідач, який запевнив, що буде
доглядати та утримувати її до смерті, і сказав, що у його співмешканки ОСОБА_5
є подруга - нотаріус,
яка без ускладнень оформить всі документи, але вона не придала цьому достатньої
уваги. Відповідач проживав з нею, і мав доступ до всіх документів на будинок.
За три місяці до звернення до суду з позовом вона дізналась, що 29.10.1991 р. за № 2627 в Малинській
державній нотаріальній конторі зареєстрований договір дарування її будинку
АДРЕСА_1, який був укладений обманним шляхом. 13.11.1991 р. даний договір зареєстрований у Малинському районному
комунальному підприємстві по технічній інвентаризації за дорученням відповідача
ОСОБА_4, яка не
була ознайомлена з цим документом, і, не знаючи суті, підписала його. Вказаний
договір дарування вона не укладала, і про його існування до 2006 р. не знала,
підтвердженням цього є страхування її будинку,

2

домашнього майна
на її ім'я та сплата відповідних внесків; оформлення на її ім'я особових
рахунків за електроенергію, газ та їх оплата.

15 лютого 2007
р. позивач уточнила позовні вимоги (а.с.92) і зазначила, що взаємного
волевиявлення сторін на укладення договору дарування будинку не було,
відповідач про укладення договору на його ім'я не знав, у БТІ його не
реєстрував, а особа, яка діяла, ніби­то від імені ОСОБА_2- ОСОБА_4 повноважень на
це не мала.

Рішенням
Малинського районного суду від 20
лютого 2007 р. в позові
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку
АДРЕСА_1, укладеного 29 жовтня 1991 р. між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 - відмовлено
за безпідставністю.

Не погоджуючись
з даним рішенням позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення її
позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи. Зокрема, суд в порушення ст. 159 ЦПК України
безпосередньо не допитав в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4, хоча
було заявлене клопотання про її допит і відповідач зобов'язувався доставити
свідка. Суд взяв за основу в якості доказу заяву зазначеного свідка, у зв'язку
з чим вони були позбавлені можливості задавати питання та отримувати відповіді,
чим були порушені права їх, передбачені ст.27 ЦПК.

Крім того, судом
не було витребувано, і не досліджено за їх клопотанням оригінали документів
щодо реєстрації свідоцтва права власності будинку. З даних документів
вбачається, що заяву на реєстрацію будинку подано відповідачем, який на той
період мешкав в Російській Федерації, про, що він сам стверджує.

Апелянт
посилається на те, що судом не надано оцінки щодо відсутності нотаріально
посвідченої довіреності на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, на
що державний нотаріус ОСОБА_5 проігнорувала вимоги ст.ст.64-65 ЦК України (в
редакції 1963 p.), а наступне
схвалення відповідачем укладено без його участі. Судом не надано оцінки
доказам, які підтверджують, що всі витрати по утриманню будинку несла вона
особисто (щорічне страхування будинку, оплата послуг тощо).

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення, рішення - скасуванню з ухваленням нового про
задоволення позову ОСОБА_1 з таких підстав.

Суд встановив,
що 29 жовтня 1991 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4, що діяла без
довіреності від імені ОСОБА_2, уклали договір дарування жилого будинку, який
належить ОСОБА_6 на праві власності і знаходиться у АДРЕСА_1(а.с.28-29) на
користь ОСОБА_2

Обдарований на
момент укладення договору постійно проживав за межами України, у Апатити,
Мурманської області.

Відповідно до
ст.57 ЦК України ( в ред. 1963 року) угода,
укладена внаслідок обману може бути визнана недійсною за позовом потерпілого.

Відмовляючи у
задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що доказів на
підтвердження обману дарителя
не встановлено. Проте з таким висновком не може погодитись апеляційний суд,
враховуючи таке. Як вбачається із матеріалів справи, на момент укладення
договору дарування ОСОБА_1 виповнилось 76 років, і внаслідок поважного віку,
вад здоров»я її внутрішня воля сформувалась невірно, під впливом страху перед
одинокою старістю та під впливом хибних відомостей про обставини правочину, які
їй були повідомлені - забезпечення догляду та утримання з боку сина   ОСОБА_2. При цьому, правового значення не
має, хто ці відомості

Справа № 22ц/915                                            Головуючий
у суді 1-ї інстанції
Міхненко С.Д.

Категорія   13    Суддя-доповідач Франовська К.С.

3

повідомив дарителю - чи обдарований,
а чи третя особа ОСОБА_4,
яка діяла в

інтересах останнього.

На користь
таких  висновків  свідчать
і  інші  факти,
встановлені  судом.  Зокрема,
що

обдарований тривалий час не знав про наявність такого
договору,   і жодного обов'язку

власника не виконував, та те, що ОСОБА_1 фактично не
збиралась відчужувати

будинок -
продовжувала у ньому проживати, сплачувала всі необхідні податки, страхові

платежі та комунальні витрати.

Таким чином,
коли встановлено, що оспорювана угода укладена за умов, що перешкоджали
вільному формуванню волі сторони (дарителя),
а отже , тягнуть
невідповідність волі і волевиявлення, така угода є недійсною.

Постановляючи  про
визнання договору недійсним,  суд
застосовує правові наслідки -

двосторонню реституцію і приводить сторін у первісний
стан.

Керуючись ст.
ст. 303-304, 307,   313-315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Малинського районного суду від 20
лютого 2007' року
скасувати, і ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди
недійсною, задовольнити.

Визнати договір
дарування, укладений 29 жовтня 1991 року, за яким
ОСОБА_6 подарувала а ОСОБА_2 прийняв у дар жилий будинок АДРЕСА_1, що
посвідчений Малинською нотаріальною конторою (реєстр № 2627 ) і зареєстрований
в Коростенському БТІ 13 листопада
1991 року - недійсним.

Сторони за цим
договором привести у первісний стан, і повернути жилий будинок АДРЕСА_1 у власність
ОСОБА_6.

Рішення може
бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.