Справа № 2-176/2007р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

19
березня 2007 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого - судді Пушкарчук В.П.

при
секретарі                     Харлампович
А.П.

з участю
сторін, представника відповідача Ковальова С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових сум за комунальні послуги,

встановив:

ОСОБА_1.
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових сум за
комунальні послуги, вказавши на ті обставини, двохкімнатна квартира №АДРЕСА_1 у
м.Луцьку 23 квітня 2003 року приватизована на чотирьох осіб: на позивачку, її
недієздатного сина, відповідачку і неповнолітнього сина відповідачки.

Усі власники квартири мають рівні права. Рішенням Луцького міськрайонного
суду з позивачки стягнуто в користь відповідачки 75 463, 50 грн. в рахунок
компенсації належної їй і її неповнолітньому синові частки в спільній сумісній
власності в квартирі №АДРЕСА_1 у м. Луцьку.

Відповідачка з сином зареєстровані у вказаній квартирі,
хоча там тривалий час не проживають. Оплата за утримання будинку і опалення
нараховується виходячи з загальної площі квартири. Позивачкою за відповідачку з
січня 2004 року по листопад 2006 року сплачено 1545 грн. за вказані комунальні
послуги, а саме: 421,37 грн. за утримання будинку, 864,15 грн. за опалення (
вказані суми становлять половину від сплачених позивачкою комунальних послуг).
За цей період за відповідачку позивачка сплатила 256,66 грн. за газ та 3 грн.
за землю.

Оскільки відповідачка добровільно не повертає позивачці
сплачені нею за відповідачку комунальні послуги, то ОСОБА_1. просила стягнути з
ОСОБА_2 1545 грн. за комунальні послуги.

В судовому засіданні ОСОБА_1. вимоги підтримала з підстав, викладених у
позовній заяві.

Відповідачка, не визнавши позову,
пояснила, що дійсно з 2003 року вона у вказаній квартирі не проживає. Позивач
чинила її сім"ї у цьому перешкоди: не пускала у квартиру, замінила замки,
ключі не дала. ОСОБА_2 зверталася у січні 2003 року з позовом в суд про
стягнення відповідної матеріальної компенсації за виділ частки з спільного
майна.

ОСОБА_1 у червні 2004 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом.

У квітні 2005 року ОСОБА_1. знову звернулася з позовом в
суд до ОСОБА_2, відділу приватизації державного житлового фонду Луцької міської
ради про визнання майна спільною частковою власністю та про визначення частки
спільного майна, в якому, зокрема, просила визнати частку Кайдик-марчак В. і її
неповнолітнього сина у спірній квартирі меншими, ніж частки позивачки і її
недієздатного сина.

Своїми діями- звертаннями в суд з надуманими позовами, ОСОБА_1. чинила
перешкоди ОСОБА_2 у користуванні спірним житлом і у вирішенні питання про
стягнення належної їй і її неповнолітньому синові матеріальної компенсації за
виділ частки у спірному житлі.

Оскільки відповідач і її неповнолітній син з 2003 року у спірному житлі не
проживають з вини позивачки, то ОСОБА_2 просила у позові про стягнення з неї
витрат на оплату комунальних послуг відмовити та стягнути витрати за надання
юридичної допомоги.

Представник
відповідачки підтримав пояснення своєї довірительки.

Заслухавши пояснення сторін, представника відповідачки, дослідивши
документи справи, документи спарви № 2-869/2006 роук за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1. про стягнення належної їй і її неповнолітньому синові матеріальної
компенсації за виділ частки у спірному житлі суд прийшов до висновку про
безпідставність заявленого позову виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сім"ї позивачки
в складі чотирьох осіб у 1980 році була надана двохкімнатна квартира №АДРЕСА_1
у м.Луцьку. З 1991 року , після розірвання шлюбу з чоловіком, вона проживала у
даній квартирі разом з дітьми.

7.11.1999 року її дочка одружилася з ОСОБА_3. і переїхала на постійне місце
проживання до свого чоловіка, де і проживає на даний час з чоловіком і дітьми.

У квітні 2002 року квартиру № АДРЕСА_1 у м.Луцьку сторони приватизували у
спільну сумісну власність чотирьом особам: позивачці, її сину-інваліду ОСОБА_4,
який у 2004 році визнаний недієздатним, відповідачці ОСОБА_2 і її сину ОСОБА_5.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності
будинок ( частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією
власністю на свій розсуд  : продавати,
заповідати,

дарувати, здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Про те, що відповідач у своєму житлі не проживає з 1999 року не заперечили
в судовому засіданні сторони.

Достовірність наведеного підтверджено і тим, що у січні
2004 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення в її користь
матеріальної компенсації за належну їй і її неповнолітньому синові частку у
спірній приватизованій квартирі, що підтверджено матеріалами цивільної справи
за № 2-869/2006 року.

Ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім"ї власника житлового
будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (
квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

...Повнолітні члени сім"ї власника зобов"язані брати участь у
витратах по утриманню будинку ( квартири) і придомової території та проведенню
ремонту..

Проаналізувавши вищенаведене в сукупності, зокрема ті обставини, що
відповідач не проживає у спірному житлі з 1999 року, не користується вказаним
житлом, не користується комунальними послугами, то і не несе обов"язку по
участі у витратах по утриманню будинку ( квартири) і придомової території.

При вирішенні питання стягнення витрат за надання правової допомоги суд
враховує обсяг роботи адвоката в судовому зсіданні і приходить до висновку про
стягнення з позивачки в користь відповідачки 75 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 215 ЦПК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК
України, суд, ~

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових сум за комунальні
послуги відмовити із-за безпідставності.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 75 грн. ( сімдесят п"ять грн..)
витрат за надання правової допомоги.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду
Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом
подачі заяви про апеляційне оскарження рішення суду протягом десяти днів з дня
його проголошення та подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються апеляційному
суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про
апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею
294 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього
строку. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.