У х в а л а

іменем  України

31 жовтня 2007
року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів :
Левченка Є.Ф.,   Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,     Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в  судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення
факту спільного проживання, визнання частково недійсним договору дарування
будинку, визнання права власності на частину будинку та його поділ,

в  с  т
а  н  о  в  и
л  а :

У листопаді 2004 року ОСОБА_1
звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з січня 1994 року
проживав спільно однією сім'єю з           ОСОБА_2, 2 вересня 1997 року їх шлюб було зареєстровано.
У січні 1996 року вони купили старий будинокАДРЕСА_1і, за час спільного
проживання виконали будівельні роботи по переплануванню та поліпшенню
технічного стану будинку, внаслідок чого його вартість збільшилась на 34141
грн. 11 грудня 2003 року ОСОБА_2 подарувала цей будинок своїй сестрі ОСОБА_3,
чим порушила його право на частину будинку.

Рішенням Київського районного
суду м. Сімферополя від 17 листопада 2006 року позов задоволено частково,
визнано частково недійсним договір дарування будинку, укладений 11 грудня 2003
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, за ОСОБА_1 визнано право власності на ¼ частину будинкуАДРЕСА_1 і виділено йому конкретні
приміщення у будинку, що складає 21/100 частину вартістю     13364 грн.; у власність ОСОБА_3 виділено
79/100 частин будинку. У задоволенні позову про встановлення факту спільного
проживання відмовлено.

Рішенням  Апеляційного суду Автономної Республіки
Крим  від 21 березня          2007 року скасовано рішення
Київського районного суду м. Сімферополя від 17 листопада 2006 року в частині
визнання частково недійсним договору дарування будинку, визнання права
власності на ¼ частину будинку та його поділ і відмовлено у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення апеляційного суду і
залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення
апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню частково  з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_1 в частині визнання частково недійсним договору дарування будинку,
визнання права власності на ¼
частину будинку та його поділ, суд
першої інстанції дійшов висновку про те, що за час спільного проживання сторін
у зареєстрованому шлюбі вартість будинку збільшилась на 34141 грн., а тому
позивач має право на ¼
частину будинку на підставі ст. 62
СК України.

Скасовуючи це рішення та
відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що прибудови
до будинку та поліпшення його технічного стану, які мали місце, слід вважати
самовільним  будівництвом, оскільки на
час укладення договору дарування вони не були здані в експлуатацію. Здача
прибудов в експлуатацію проведена новим власником. Зазначені обставини не дають
підстав для висновку про те, що будинок є об'єктом спільної власності подружжя, а позивач набув право
власності. на його частку.

Проте з такими висновками
повністю погодитись не  можна.

Встановлено, що спірний будинок
було куплено ОСОБА_2 26 вересня       1996 року. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з вересня 1997 року.
Під час шлюбу були проведені певні будівельні та ремонтні роботи з метою
покращення технічного стану будинку. 11 грудня 2003 року ОСОБА_2 подарувала будинок
ОСОБА_3

Вирішуючи спір, суди як першої
так й апеляційної інстанцій керувалися вимогами ст. 62  СК України та окремими нормами ЦК України, не
враховуючи те, що Сімейний та Цивільний кодекси України набули чинності з 1
січня 2004 року, а спірні правовідносини виникли у 1996 році і продовжувались
до грудня 2003 року; на той час діяв КпШС України 1969 року та ЦК УРСР 1963
року.

Суд повинен був з'ясувати (в одному масштабі цін) вартість придбаного       ОСОБА_2 будинку та його вартість на час
припинення спільного проживання з ОСОБА_1 з урахування усіх прибудов,
встановити наявність суттєвого збільшення його вартості і з урахуванням
встановленого визначити наявність у позивача права на частину цього будинку та
її розмір.

Проте в порушення вимог ст.ст. 212, 214 ЦПК України суд належним чином
не перевірив наявність обставин, якими обґрунтовувались вимоги позивача, не
визначився з правовою нормою, яка підлягає застосуванню до спірних
правовідносин.

Апеляційний суд у порушення вимог
ст.303 ЦПК України не звернув уваги на допущені судом першої інстанції недоліки
, а його висновок  щодо відсутності у
позивача права на частину будинку з тих підстав, що прибудови були здані в
експлуатацію новим власником після укладення договору дарування не ґрунтується
на законі.

За таких обставин ухвалені у
справі судові рішення в частині визнання частково недійсним договору дарування
будинку, визнання права власності на ¼ частину
будинку та його поділ підлягають скасуванню з направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336  ЦПК України, колегія суддів Cудової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду
м. Сімферополя від 17 листопада 2006 року та рішення  Апеляційного суду Автономної Республіки
Крим  від 21 березня 2007 року  в частині визнання частково недійсним
договору дарування будинку, визнання права власності на ¼ частину будинку та його поділ скасувати, справу передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді :
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін