АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

14 червня 2007
року
місто Чернігів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду
Чернігівської області в складі:

головуючого - судді
Хромець Н.С.,

суддів: Євстафіїва О.К., Квача М.О., Скрипки
А.А., Шемець Н.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Драбівецької сільської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відновлення права
землекористування, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

у грудні 2001 р. ОСОБА_1
пред'явив позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і Драбівецької сільської ради, у якому,
після уточнення позовних вимог, остаточно просив визнати незаконними рішення
виконавчого комітету Драбівецької сільської ради від 27.04.2001 р. № 33 та від
28.09.2001 р., зобов'язати Драбівецьку сільську раду винести рішення про
виділення йому у користування земельну ділянку площею 0,067 га, яка межує з
належною йому земельною ділянкою, що нею нині користуються ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
і стягнути з відповідачів на його користь 30000 грн. на відшкодування моральної
шкоди. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що в 60-х роках минулого століття
спірну земельну ділянку було вилучено у його матері ОСОБА_4 колгоспом. Через
кілька років її було повернуто та
передано у користування доньці останньої - його сестрі ОСОБА_5, яка мешкала
разом з матір'ю. Після зміни ОСОБА_5 місця проживання спірною земельною
ділянкою з 1984 р. самовільно користуються ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Згідно з
державним актом про право приватної власності на земельну  ділянку,
що  виданий  Драбівецькою сільською радою 28.11.1997 р.,

Справа № 33ц-КС-290, № рядка статзвіту - 33

Головуючий у першій інстанції - Матвієнко М.В.

Головуючий в апеляційній інстанції - Бурлака В.О.

Доповідач Євстафіїв О.К.

його мати ОСОБА_4 була власником присадибної земельної ділянки площею 0,522
га, а після її смерті - після 13.11.1998 р. цю ділянку успадковано ним.  Неодноразові
його  та  матері звернення до Драбівецької сільської
ради з вимогами про повернення їм у користування спірної земельної ділянки
позитивних результатів не дали. Рішенням Драбівецької сільської ради від
27.04.2001 р. № 33 спірну земельну ділянку надано у користування відповідачам
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Всупереч висновкам Черкаського облуправління земельних
ресурсів та Черкаської обласної ради, а також чинному законодавству, виконавчий
комітет Драбівецької сільської ради рішенням від 28.09.2001 р. відмовив йому у
скасуванні свого рішення від 27.04.2001 р. № 33 про надання ОСОБА_2 та ОСОБА_3
у користування спірної земельної ділянки. Свідомим порушенням його прав
землекористування Драбівецька сільська рада завдала йому моральної шкоди.

Рішенням Золотоніського
районного суду Черкаської області від 14.11.2002 р., залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області від 16.07.2003 р., позов задоволено
частково: визнано незаконними оспорювані рішення виконавчого комітету
Драбівецької сільської ради від 27.04.2001 р. № 33 та від 28.09.2001 р. № 71,
Драбівецьку сільську раду зобов'язано виділити позивачеві спірну земельну
ділянку; у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в
інтересах ОСОБА_2 просить скасувати вищевказані судові рішення, а справу
направити на новий судовий розгляд. При цьому він посилається на те, що їх
постановлено з порушенням норм матеріального й процесуального права.

ОСОБА_1 у своїй касаційній
скарзі просить змінити постановлені по справі рішення в частині вирішення спору
про відшкодування моральної шкоди шляхом стягнення з відповідачів у рівних
частках 30000 грн. на відшкодування цієї шкоди та стягнути на його користь 430
грн. на відшкодування понесених по справі судових витрат. Доводи скарги
зводяться до того, що оскаржувані ним рішення у цій частині постановлені з
порушенням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_6 в
інтересах ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1-
відхиленню, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов,
місцевий суд виходив з того, що спірну земельну ділянку на початку 60-х років
минулого століття було вилучено у спадкодавця позивача - його матері ОСОБА_4, а
на початку 70-х років минулого століття цю ділянку фактично було повернуто у
користування останньої і вона нею користувалася до 1984 р., після чого за усною
домовленістю дану земельну ділянку було передано в користування ОСОБА_2, що
спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку до моменту прийняття
виконкомом Драбівецької сільради оспорюваного рішення не було виділено жодній з
сторін, а з точки зору зручності обробітку цієї ділянки її доцільно виділити у
користування позивачеві. Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1про
відшкодування моральної шкоди, суд І інстанції послався на те, що факт завдання
йому такої шкоди у ході судового розгляду справи не було доведено.

Залишаючи без змін вищевказане
рішення, суд ІІ інстанції послався на те, що ОСОБА_4 користувалася спірною
земельною ділянкою на законних підставах і у 1984 р. за усною домовленістю
надала її у тимчасове користування ОСОБА_2; виділення останньому даної
земельної ділянки в користування у встановленому законом порядку не
здійснювалося. Апеляційний суд також зазначив, що позовні вимоги про
відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на спеціальному законі і не
доведені належним чином.

З висновками місцевого та апеляційного
судів про правомірність вимог ОСОБА_1щодо визнання незаконними зазначених вище
рішень виконкому Драбівецької сільської ради і про виділення йому у
користування спірної земельної ділянки погодитися неможливо з таких підстав.

Місцевим судом по справі
встановлено, що:

- позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом від 01.06.1999 р. після смерті
спадкодавця - матері ОСОБА_4 Останній, крім іншого, на праві власності належала
і присадибна земельна ділянка, яка нині належить позивачеві,

- спірну земельну ділянку площею 0,067 га, якою користувалася ОСОБА_4, на
початку 60-х років минулого століття було вилучено у останньої, а потім цю
ділянку фактично було повернуто їй у користування,

- після фактичного повернення даної земельної ділянки у користування ОСОБА_4  вона нею користувалася з початку 70-х років
до 1984 р.,

- з 1984 р. і по момент виникнення спору цією земельною ділянкою зі згоди
та за усною домовленістю з останньою користуються ОСОБА_2 й ОСОБА_2,

- до прийняття виконкомом Драбівецької сільської ради рішення № 33 від
27.04.2001 р. жодній з сторін спірна земельна ділянка у встановленому законом
порядку не виділялася,

- починаючи з 1993 р. ОСОБА_4 неодноразово зверталася до різних інстанцій з
приводу повернення їй у користування зазначеної вище земельної ділянки
(розміром 0,067 га), оскільки вона межує з її земельною ділянкою, і раніше вони
складали одне ціле,

- рішенням виконавчого комітету Драбівецької сільської ради від 27.04.2001
р. № 33 ОСОБА_2 виділено у користування земельну ділянку, що є суміжною з
земельною ділянкою ОСОБА_1(спірну),

- рішенням виконавчого комітету Драбівецької сільської ради від 28.09.2001
р. № 71, що прийняте за результатами розгляду листа Черкаського обласного
управління земельних ресурсів від 04.09.2001 р. № 268, вищеназване рішення
виконкому від 27.04.2001 р. залишено без змін.

Протягом згаданих вище спірних
періодів правовідносини, що виникли між сторонами, регламентувалися Земельним
кодексом Української РСР, 1970 р. (ЗК УРСР, 1970 р.), Земельним кодексом
Української РСР, 1990 р. (ЗК УРСР, 1990 р.) та Земельним кодексом Української
РСР, 1990 р. в редакції Закону України від 13.03.1992 р. № 2196 - ХІІ (ЗК УРСР,
1990 р., в редакції Закону України від 13.03.1992 р. № 2196 - ХІІ).

Відповідно до ст.ст. 16, 20 ЗК
УРСР, 1970 р., надання земельних ділянок у користування в сільській місцевості
здійснювалося в порядку відведення. Право землекористування громадян, які
проживають в сільській місцевості, засвідчувалося записами у земельно-шнурових
книгах сільськогосподарських підприємств та погосподарських книгах сільських
рад.

Згідно з ст.ст. 17, 18 ЗК УРСР,
1990 р., надання земельних ділянок у володіння або користування здійснювалося в
порядку відведення на підставі рішення відповідної ради народних депутатів. Ст.
22 цього кодексу  встановлювала, що право
володіння або користування наданою земельною ділянкою виникало після
встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки у натурі (на
місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Ст.ст. 19, 22 ЗК УРСР, 1990 р.,
в редакції Закону України від 13.03.1992 р. № 2196 - ХІІ також передбачали, що
надання земельних ділянок у володіння або користування в сільській місцевості
здійснювалося в порядку відведення на підставі рішення відповідної ради народних
депутатів, що право володіння або користування наданою земельною ділянкою
виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки у
натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Жодна правова норма вищевказаних
кодексів не пов'язувала виникнення у землекористувачів законного права
користування земельними ділянками з тим, що вони цими ділянками фактично
користуються.

Таким чином, саме по собі
фактичне користування сторонами спірною земельною ділянкою до прийняття
виконкомом Драбівецької сільської ради рішення № 33 від 27.04.2001 р. про її
виділення у користування ОСОБА_2 не є підставою для виникнення у них (як у
ОСОБА_1, так і у ОСОБА_2 й ОСОБА_3) законного права користування цією ділянкою.

Те, що з точки зору зручності
обробітку спірної земельної ділянки її доцільно виділити у користування
позивачеві, теж не може бути підставою для задоволення позову, оскільки дана
обставина в силу вищенаведених та інших правових норм, що регламентували
протягом спірного періоду порядок надання громадянам у користування земельних
ділянок, не має юридичного значення.

З викладеного випливає, що
мотиви, з яких місцевий суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог
ОСОБА_1про визнання незаконними оспорюваних ним рішень Драбівецької сільської
ради та про зобов'язання її виділити в користування позивача спірної земельної
ділянки, є хибними, т.я. вони суперечать згаданим вище правовим нормам. До того
ж, з рішення суду І інстанції по справі не вбачається, на якій правовій
підставі він дійшов висновку про те, що оспорювані позивачем рішення виконкому
Драбівецької сільської ради є незаконними (у ньому відсутнє посилання і
вказівки на те, всупереч яким нормативним актам виконкомом Драбівецької
сільської ради прийнято оспорювані рішення).

В ухвалі суду апеляційної
інстанції зазначено, що спадкодавець позивача ОСОБА_4 користувалася спірною
земельною ділянкою на законних підставах. Проте п. 8 ч. 1 ст. 313 ЦПК України,
1963 р., приписував, що в ухвалі апеляційного суду має бути зазначено мотиви,
за якими суд апеляційної інстанції дійшов свого висновку. На порушення цього
припису, в даній ухвалі не вказано, на підставі яких доказів та норм права
зроблено цей висновок. Таким чином, він є і безмотивним і таким, що суперечить
встановленим судом І інстанції на підставі належних та допустимих доказів
обставинам справи.

З вищевикладеного випливає, що
судами І та ІІ інстанцій достатньо повно і всебічно встановлено обставини, які
мають значення для правильного вирішення спору між сторонами щодо права
користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, але ними не
застосовано закон, який підлягав застосуванню. Таким чином, рішення місцевого
суду в частині визнання незаконними рішень виконавчого комітету Драбівецької сільської
ради від 27.04.2001 р. № 33 та від 28.09.2001 р. № 71, що є предметом спору по
цій справі, і в частині зобов'язання Драбівецької сільської ради виділити
позивачеві спірну земельну ділянку, а також ухвала апеляційного суду про
залишення без змін рішення суду І інстанції в цій частині, підлягають
скасуванню з постановленням рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні цих
вимог.

Ці ж рішення в частині відмови у
задоволенні позовних вимог останнього про відшкодування моральної шкоди
відповідають вимогам закону, т.я. по справі не встановлено факту порушення
відповідачами тих законних прав позивача, що він їх вважає порушеними. Тож в
даній частині вони підлягають залишенню без змін.

В порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК
України, у зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_6 в
інтересах ОСОБА_2, на користь останнього з ОСОБА_1належить стягнути
документально підтверджені ним судові витрати по сплаті держмита за подання
апеляційної та касаційної скарг у загальній сумі 12 грн. 75 коп. (квитанції на
а.с. 192, 249), а в зв'язку з відмовою у задоволенні вимог ОСОБА_1понесені ним
судові витрати, згідно з ч. 1 цієї ж статті, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись Законом України від 22
лютого 2007 року № 697-V "Про внесення змін до Закону
України "Про судоустрій України" щодо забезпечення касаційного
розгляду цивільних справ", підпунктом 2 пункту 3 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону
України "Про судоустрій
України", ст.ст. 323, 336, 337, 341, 346 ЦПК України, ст.ст. 16, 20
ЗК УРСР, 1970 р., ст.ст. 17, 18, 22 ЗК УРСР, 1990 р., ст.ст. 19, 22 ЗК УРСР,
1990 р., в редакції Закону України від 13.03.1992 р. № 2196 - ХІІ, колегія
суддів

в и р і ш и л а :

касаційну скаргу ОСОБА_1
відхилити, касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 задовільнити частково.

Рішення Золотоніського районного
суду Черкаської області від 14.11.2002 р. та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 16.07.2003 р. у частині визнання незаконними рішень
виконавчого комітету Драбівецької сільської ради від 27.04.2001 р. № 33 та від
28.09.2001 р. № 71, зобов'язання Драбівецьку сільську раду виділити ОСОБА_1 в
користування земельної ділянки розміром 0.067 га, що межує з належною йому
земельною ділянкою, скасувати і відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2  12 (дванадцять) грн. 75 коп. на
відшкодування судових витрат.

В іншій частині вищевказані рішення та
ухвалу залишити без змін.

Рішення є остаточним і оскарженню не
підлягає.

Головуючий

Хромець Н.С.

Судді:

Євстафіїв
О.К.

Квач М.О.
Скрипка А.А.  Шемець Н.В.