Справа № 2-52/07
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н
Е М      У К Р А Ї Н И.

30 серпня  2007 року Індустріальний районний суд м.
Дніпропетровська в

складі:

головуючого:
судді                          Чебикіна
В.П..

при
секретарі:
Селеніній О.В.

за
участю адвоката ОСОБА_3,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську

цивільну
справу за позовом ОСОБА_1  до  ОСОБА_2, фізичної особи - підприємця, про
стягнення заробітної плати, компенсації, середнього заробітку за час затримки
розрахунку при

звільненні,
моральної шкоди та зобов'язання провести записи до трудової книжки

про
прийом на роботу та звільнення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2, фізичної
особи - підприємця, до ОСОБА_1,

третя
особа Індустріальний районний центр зайнятості м. Дніпропетровська про

визнання
недійсним трудового договору,

В С Т А Н О В И В :

24 січня 2005 року ОСОБА_1 звернувся

Індустріального
районного суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по
заробітній платі в сумі 2 925,02

грн.,
компенсації за невикористану відпустку в сумі 361,76 грн., індексацію

втрати
частини заробітної плати в сумі 796 грн., середнього заробітку за

затримку
розрахунку в сумі 2 200 грн., суми компенсації за невикористану

відпустку
з врахуванням інфляції 104,90 грн. та моральної шкоди в розмірі     5

000
грн. та просив  зобов'язати відповідача
провести записи до його трудової

книжки
про прийом на роботу та звільнення.

В травні 2005 року приватний
підприємець ОСОБА_2 звернувся з

зустрічним
позовом до ОСОБА_1, третя особа Індустріальний районний центр

зайнятості,
про визнання трудового договору недійсним, як мнима угода.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 свої позовні вимоги

підтримав,
зустрічного позову не визнав і в обгрунтування заявленого ним позову

пояснив,
що 05 вересня 2002 року між ним та приватним підприємцем ОСОБА_2 був укладений
трудовий договір № 306 на невизначеий

строк,
згідно якого він був прийнятий з 09 вересня 2002 року в якості водія

вантажного
автомобіля КАМАЗ з окладом 200 грн. в місяць але не нижче

встановленого
законодавством розміру мінімальної заробітної плати, з наданням

щорічної
оплачуваної відпустки тривалістю 24 дні.

20 січня 2004 року трудовий
договір між ними було розірвано в

зв'язку
з тим, що відповідач не виконував законодавство про працю - не

оплачував  виконану роботу. Йому було виплачено
заробітну плату за два місяці -

листопад
та грудень 2002 року по 165 грн. в місяць, тому за період з 09 вересня

2002
року по 20 січня 2004 року заборгованість по заробітній платі склала 2

925,02
грн., втрата заробітної плати з врахуванням індексу інфляції в зв'язку з

порушенням
строків виплати склала 746 грн., заборгованість за невикористану

відпустку
- 361,76 грн. та індексація в зв'язку з порушенням строків виплати

компенсації
- 104,90 грн., за затримку розрахунку за період з 20.01.2004 року

по
10.12.2004 року потрібно стягнути 2 200 грн. та моральну шкоду в розмірі 5

000
грн. в зв'язку з затримкою розрахунку та відмовою провести запис до

трудової
книжки про прийом та звільнення, що призвело до моральних страждань та

утрати
нормальних життєвих зв'язків, а також просив зобов'язати відповідача

провести
запис в трудову книжку про прийом та звільнення.

В період дії трудового
договору в 2002-2004 роках він

працював
на фірмах “Ніко”, ТОВ “Екобуд”, ДП “Дніпромонтажвентиляція”, на

підтверждення
чого надав суду накладні. Договір оренди автомобіля в 2000 році

дійсно
укладався, але восени 2002 року він його розірвав, автомобіль не

повертав,
а продовжував на ньому працювати до січня 2004 року. Заяви про

звільнення
він не подавав, але вважає трудовий договір розірваним з 20 січня

2004
року. Просив його позов задовольнити повністю, в задоволенні зустрічного

позову
відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 позов
ОСОБА_1 не визнав,

зустрічний
позов підтримав та пояснив, що в 2000 року між ним та ОСОБА_1

був
укладений договір оренди автомобіля з напівпричепом.  Після цього ОСОБА_1 до січня 2004 року
самостійно експлуатував автомобіль та напівпричіп із

виплатою
йому щомісячної орендної плати.

У
2002 році ОСОБА_1 повідомив, що під час перевезення вантажів у нього

виникають
складності з працівниками ДАІ, оскільки він не зареєстрований як

приватний
підприємець, і не може пред'явити необхідні документи при перевірках,

та
звернувся до нього з проханням про укладення на кілька місяців фіктивного

трудового
договору з тим, щоб він міг надавати вказаний трудовий договір при

перевірках
його працівниками ДАІ, але  фактично
працювати в ОСОБА_2 він не

буде,
заробітна плата йому виплачуватися не буде.           Фактично ОСОБА_1 як водій в нього не
працював, а продовжував орендувати автомобіль,

самостійно
забезпечуючи себе роботою і виплачуючи йому орендну плату.

В
зв'язку з тим, що ОСОБА_1 відмовився відшкодувати платежі, які сплатив

ОСОБА_2
в пенсійний фонд на прикінці 2002 року, між ними виник конфлікт  і

02.01.2003
року вони розірвали трудовий договір за згодою сторін, знявши

договір
з обліку в центрі зайнятості. Трудову книжку ОСОБА_1 не надавав як

при
укладенні договору так і при його розірванні, бо договір бів фіктивним.

Відношення,
засновані на договорі оренди, ще якийсь час між ними

продовжувалися,
а в січні 2004 року ОСОБА_1 без попередження про розірвання

договору
оренди повернув автомобіль в неналежному технічному стані, відмовився

підписувати
акт прийому-передачі та відшкодовувати витрати на ремонт. В кінці

2004
року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення збитків, після

чого
ОСОБА_1 став погрожувати йому, що звернеться до суду із заявою про

виплату
заробітної плати за фіктивним трудовим договором, хоча до цього на

протязі
кількох років ніяких вимог не заявляв.

Оскільки
трудовий договір існував між ними тільки для вигляду, без наміру

створити
юридичні наслідки,  фактично виконаний не
був, трудові відносини між

ними
не виникали, то просив зустрічний позов задовольнити, визнати  трудовий

договір
недійсним, як мнима угода, а в позові ОСОБА_1 відмовити.

Представники
Індустріального районного центру зайнятості, який залучений в

справі
в якості третьої особи, пояснили, що трудовий договір № 5306 від

05.09.2002
року між  фізичною особою - приватним
підприємцем ОСОБА_2 та

ОСОБА_1
був зареєстрований в центрі зайнятості 09.09.2002 року за № 1028,

10.01.2003
року розірваний за згодою сторін та знятий з реєстрації. При

реєстрації
та розірванні трудового договору обов'язково були присутні обидві

сторони,
як при реєстрації так ї знятті з реєстрації обидві працівник надає

паспорт,
трудова книжка зберігається у працівника і він повинен надавати її для

того,
щоб запис було проведено роботодавцем та завірено підписом працівника

центру
зайнятості та печаткою центра. Центр зайнятості лише оформляє договір,

перевірка
виконання договору не входить в обов'язки центру.

Заслухавши сторони,
свідків, думку адвоката, дослідивши

матеріали
справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по
заробітній платі, компенсації за

невикористану
відпустку, індексації втрати частини заробітної плати та

компенсації
за невикористану відпустку з врахуванням інфляції, середнього

заробітку
за затримку розрахунку, моральної шкоди та зобов'язання провести

записи
до його трудової книжки про прийом на роботу та звільнення задоволенню

не
підлягають, а зустрічні позовні вимог
ОСОБА_2, як

фізичної
особи-підприємця, про визнання трудового договору недійсним, як мнимої

угоди,
підлягають задоволенню з наступних підстав:

Згідно зі ст. 21 КЗпП
України під трудовим договором

розуміється
угода між працівником та фізичною особою - приватним підприємцем,

відповідно
до якої працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією

угодою,
підпорядковуватися внутрішньому трудовому розпорядкові, а фізична особа

зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну плату та забезпечувати умови

праці,
необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю та

угодою
сторін.

Відповідно до Закону України від
24.12.1999 року № 1356-ХІУ “Про

внесення
змін в Кодекс про працю України” приватні підприємці зобов'язані

укладати
трудові договори з найманими працівниками у письмовій формі з

наступної
реєстрацією договору в центрі зайнятості. При цьому працівник

зобов'язаний
надати паспорт та трудову книжку.

Судом встановлено, що 05.09.2002
року між ОСОБА_2- фізичною

особою-підприємцем
та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір № 5306, який

був
зареєстрований в Індустріальному районному центрі зайнятості 09.09.2002

року
за № 1928 (а.с. 41, 45, 70).

Відповідно до п. 8 вказаного
договору він набирає чинності з

моменту
його підписання або з дати, визначеної сторонами у договорі, але не

пізніше
дня фактичного допущення працівника до роботи.

В судовому засіданні
встановлено, що  найманий працівник -

ОСОБА_1
на порушення ст. 21 КЗпП України та п. 8 трудового договору роботу

водія,
визначену трудовим договором, не виконував і фактично до неї не

приступав,
тому немає підстав вважати, що між сторонами виникли трудові

правовідносини.

Фактично між ними існували
цивільно-правові відносини, засновані

на  договорі оренди.

19.02.2000 року між ОСОБА_2
(Орендодавцем) та ОСОБА_1

(Орендарем)
був укладений договір оренди автомобіля з напівпричепом (а.с. 40),

відповідно
до умов якого Орендодавець передав Орендарю в користування

автомобіль
КамАЗ-54-10 НОМЕР_1 (замінений в грудні 2002 року на №

НОМЕР_2)
та напівпричіп УПР-1212 НОМЕР_3 (замінений в грудні

2002
року на НОМЕР_4). Автомобіль та напівпричіп були передані ОСОБА_1

відповідачем
згідно акту прийому-передачі, після цього Орендар до 9 січня 2004

року
самостійно експлуатував автомобіль та напівпричіп із виплатою Орендадавцю

щомісячної
орендної плати. Автомобілю був повернений Орендодавцю 9 січня 2004

року,
що підтверджується актом від 09.2004 року (а.с. 130) проти чого не

заперечують
обидві сторони договору.

Згідно п. 5.1 договору строк дії
договору встановлено до відмови

від
договору однієї з сторін. ОСОБА_1 не надав суду доказів про те, що

договір
оренди було розірвано раніше ніж 09
січня 2004 року.

Осінню 2002 року  ОСОБА_1 запропонував укласти фіктивний

трудовий
договір без виникнення трудових відносин між сторонами, а лише для

того,
щоб він мав можливість   пред'являти його
працівникам ДАІ як документ,

підтверджуючий
його право на здійснення перевозок вантажів.

Про
те, що трудовий договір укладався як мнимий, без наступного виникнення

юридичних
наслідків, свідчить те, що ОСОБА_1 при реєстрації договору в

центрі
зайнятості та при знятті його з реєстрації не надав трудової книжки, яка

згідно
п. 2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на

підприємствах,
в установах і організаціях, затвердженої наказом Мінпраці

України,
Мінсоцзахисту населення України від 29.07.1993 року № 58 з наступними

змінами,
зберігається в нього, для внесення записів про прийом та звільнення з

роботи,
а також те, що на протязі трьох років з моменту укладення договору, не

дивлячись
на те, що йому заробітна плата не виплачувалася, не заявляв ніяких

вимог
про її сплату і звернувся до суду лише 24.01.2005 року після того, як

відповідач
звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1

матеріальної
шкоди, спричиненої в результаті ремонту автомобіля КамАЗ,

поверненого
з оренди (а.с. 56).

Позивачем
не надано суду достовірних доказів, які б свідчили, що в період з 09

вересня
2002 року до 20 січня 2004 року він виконував свої трудові обов'язки як

водій
по завданням відповідача.

Допитані
в судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с. 83-87)

пояснили,
що вони в 2003-2004 роках працювали у ОСОБА_2 по трудовому

договору.
ОСОБА_1 вони знали, як водія, який орендував у ОСОБА_6

автомобіль
КамАЗ, про що сам ОСОБА_1 їм повідомив, та в їх присутності

сплачував
ОСОБА_2 гроші за оренду автомобіля. З ними він по договорам на

підприємствах
не працював, заробітну плату вони отримували від ОСОБА_2

своєчасно.
Автомобілі вони ставили в гараж або на стоянці того підприємства, на

якому
перевозили вантажі.

Дані,
отримані з підприємств, на які посилався ОСОБА_1 на підтверждення

того,
що він виконував перевізки за дорученням ОСОБА_2 за договорами,

укладеними
цими підприємствами з ОСОБА_2, пояснення ОСОБА_1

спростували.

Так, ТОВ “Екобуд” надало довідку, що
договірних відносин з ПП ОСОБА_2 не

мало,
тому послугами автомобіля КамАЗ не користувалося ( довідка № 280 від

19.12.2005
року, а.с. 125).

ППФ
“НІКО” повідомило, що з вересня 2002 року до лютого 2004 року автомобіль

КамАЗ-5410
держ. № НОМЕР_2 з напівприцепом, водій ОСОБА_1, не працював на

підприємстві
ні самостійно, ні за договором.

Договір
на перевіз вантажів був укладений між ППФ “НІКО” та ПП ОСОБА_2 з

15.04.2003
року (відповідь № 245 від 20.12.2005 року, а.с. 126).

ДП
“Енергомонтажвентиляція” повідомило, що в 2003 році договірних відносин з ПП

ОСОБА_2
не мало, в листопаді 2003 року замовлявся автотранспорт у ПП

ОСОБА_7
для перевозки вентзоготівок з Кривого Рогу, оплата проводилась на

розрахунковий
рахунок ПП ОСОБА_7 (відповідь № 35 від 14.12.2005 року,

копія
акту прийомки-здачі виконаних робіт по наданню транспортних послуг від

19.11.2003
року а.с. 127, 128).

ПП
ОСОБА_7 надано довідку, що 12.11.2003 року та 18.11.2003 року нею для

автоперевозу
вантажів залучався автомобіль КамАЗ-5410 НОМЕР_4 водій

ОСОБА_1
для роботи з ДП “Енергомонтажвентиляція”, розрахунок проводився

особисто
з ОСОБА_1 (довідка від 16.12.2005 року, а.с. 129).

Тому
суд не приймає до уваги накладну, надану позивачем ОСОБА_1 від

20.04.2003
року,  ксерокопії товаро-транспортних
накладних від 13.01.2004 року

та  19.01.2004 року, які спростовуються довідками
ТОВ “Екобуд” та ППФ “НІКО” (а.

с.
63, 65,66).

Накладна
від 18.11.2003 року Криворізького заготівельно-монтажного управління

(а.с.
64), також надана ОСОБА_1, спростовує його твердження про існування

трудових
відносин в 2003 році з ПП ОСОБА_2 та підтверджує, що в цей час ОСОБА_1 працював
з ПП ОСОБА_7

Пояснення
свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суд не приймає як достовірний доказ

наявності
трудових відносин між ПП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в зв'язку зх їх

суперечливістю.
Так, свідок ОСОБА_8 пояснила, що ОСОБА_2 надавав роботу ОСОБА_1 з

2000
по 2002 рік (а.с. 91-91 зворот), свідок ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_1

працював
у ОСОБА_2 а з 1999 по 2000 рік (а.с.93). Обидві вони також підтвердили,

що
ОСОБА_1 виплачував орендну плату ОСОБА_2у та що до січня 2004 року автомобіль

КамАЗ
був у розпорядженні ОСОБА_1 та зберігався в нього в дворі.

Свідок
ОСОБА_10, яка в 2002-2004 роках працювала в Індустріальному центрі

зайнятості,
підтвердила, що вона реєструвала трудовий договір між ПП ОСОБА_2

та
ОСОБА_1 та знімала його з реєстрації. Як при реєстрації так і при

звільненні
та знятті з обліку договору були присутні обидві сторони, ОСОБА_1 особисто
розписувався в тому екземплярі договору, який зберігається в центрі

зайнятості,
як при його укладенні так і при розірванні
договору. Запис в

трудовій
книжці проводиться при наданні трудової книжки працівником (а.с.

89-91).

Висновком почеркознавчої експертизи № 64/04-21
від 22.04.2007 року

встановлено,
що підпис в графі про прийом на роботу виконано ОСОБА_1, а в

графі
про звільнення в екземплярі, який зберігається в центрі зайнятості,

визначити,
ким виконано підпис встановити неможливо, в зв'язку з тим, що

виявлені
збіги та розходження у своїй совокупності не утворюють індивідуальний

комплекс
ознак, що характеризує письмово-рухову навичку виконавця, достатню для

певного
категоричного чи ймовірного висновку (а.с. 107-116).

З
врахуванням того, що свідок ОСОБА_10 пояснила, що цей підпис виконувався

ОСОБА_1
в її присутності, суд вважає, що оскільки ОСОБА_1 був

присутнім
в центрі зайнятості пр розірванні договору та міг виконати цей

підпис,
що не виключається висновком експертизи, тому його твердження, що

трудовий
договір розірвано без його відома, не відповідає дійсності.

Відповідно
до 10 форми трудового договору  між
працівником і фізичною особою,

затвердженої
наказом Міністерства праці і соціальної політики України № 260 від

08.06.2001
року (п. 10 трудовогодоговору № 5306 від 05.09.2002 року) в судовому

порядку
розглядаються спори про визнання трудового договору недійсним, якщо він

був
укладений без наміру виконувати передбачені в ньому обов'язки (фіктивний

трудовий
договір).

Відповідно
до ст. 58 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року недійсною є угода,

укладена
лише про людське око, без наслудку створити юридичні наслідки (мнима

угода).

Оскільки
судом встановлено, що трудовий договір № 5306 від 05.09.2002 року був

укладений
між сторонами тільки для виду, без наміру створити юридичні

наслідки,  фактично виконаний не був, трудові відносини
між сторонами не

виникали,  то зазначений трудовий договір є мнима угода
і підлягає визнанню

недійсним
з підстав  ст. 58 ЦК Української РСР від
18.07.1963 року.

Керуючись п. 7 ст. 8, ст.ст.
10, 11, 209, 212, 214-215, 218

ЦПК
України, ст.ст. 58, 59 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року, п. 10 Форми

трудового
договору між працівником і фізичною особою, затвердженої Наказом

Міністерства
праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001 року,

суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1

про
стягнення заробітної плати, компенсації, середнього заробітку за час

затримки
розрахунку при звільненні, моральної шкоди та зобов'язання провести

записи
до трудової книжки про прийом на роботу та звільнення відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2,
фізичної

особи
- підприємця, задовольнити.

Визнати недійсним, як мнимий
(фіктивний) трудовий  договір №

5306
від 05.09.2002 року, укладений між ОСОБА_2, фізичною

особою
- підприємцем, та ОСОБА_1 та зареєстрований

в
Індустріальному районному центрі зайнятості м. Дніпропетровська 09.09.2002

року
за № 1028, з моменту його вчинення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд Дніпропетровської

області
через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання

заяви
про апеляційне оскарження протягом десяти днів із дня проголошення

рішення
та апеляційної скарги протягом двадцяти днів із дня подачі заяви про

апеляційне
оскарження або подачі апеляційної скарги протягом десяти днів із дня

проголошення
рішення.

Суддя
В.П.Чебикін