Справа № 2-77/07
РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

06 липня 2007 року Самарський районний суд
міста Дніпропетровська у складі:

головуючого
судді:               Католікяна М.О.,

при
секретарі:                        Ніколенко
К.М.,

з участю:

- позивача ОСОБА_1;

- представника позивача ОСОБА_3;

- представника відповідача Воробйова І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
в залі суду в м. Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа - ОСОБА_2, про
визнання наказу про звільнення недійсним, визнання формулювання причини
звільнення незаконним, визнання запису про звільнення у трудовій книжці
недійсним, зобов'язання змінити формулювання причини звільнення, зобов'язання
видати новий наказ про звільнення, змінити дату звільнення, стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

10
квітня 2006 року позивач звернулася до суду з позовом до Акціонерного
комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» про зобов'язання звільнити з роботи
та провести розрахунок при звільненні. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала
тим, що із серпня 2005 року вона працює у відповідача на посаді
бухгалтера-касира. З 16.03.2006 р. вона перебуває на лікарняному і не може
виконувати свої трудові обов'язки. 03.04.2006 р. позивач поштою звернулася до
відповідача із заявою про її звільнення за власним бажанням, проте дотепер цю
заяву не розглянуто, трудову книжку не повернуто, розрахунок не проведено.
Зазначені обставини явилися причиною звернення позивача до суду із цим позовом
(а.с.а.с. 3, 9, 11 - 13).

08
грудня 2006 року позивач змінила позовні вимоги й звернулася до суду із заявою
про визнання формулювання причини звільнення незаконним, зобов'язання змінити
формулювання причини звільнення, зобов'язання змінити дату звільнення,
стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що наказом від
18.04.2006 р. вона була звільнена за п. 2 ст. 41 КЗпП України (втрата довір'я). На думку позивача це порушило її
трудові права, оскільки заява про звільнення за власним бажанням була залишена
поза увагою, а формулювання причини звільнення перешкоджає новому
працевлаштуванню. Вказані обставини явилися причиною звернення до суду з позовом
про визнання формулювання причини звільнення незаконним, зобов'язання
відповідача змінити формулювання причини звільнення на ст. 38 КЗпП України,
зобов'язання змінити дату звільнення на дату ухвалення судом рішення, стягнення
середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу по день ухвалення судом
рішення, відшкодування моральної шкоди в сумі 500 000,00 грн. (а.с.а.с. 63 -
68).

Того
ж дня суд своїми ухвалами замінив відповідача у справі Закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк» (правонаступник АКБ «Райффайзенбанк Україна») та залучив
до участі у справі в якості третьої особи особу, яка підписала наказ про
звільнення позивача, ОСОБА_2

03
березня 2007 року позивач уточнила свої позовні вимоги, зазначивши в якості
відповідача ЗАТ «ОТП Банк» (а.с.а.с. 84 - 89).

01
червня 2007 року позивач доповнила свої позовні вимоги й просила, у тому числі
визнати наказ про її звільнення недійсним, визнати формулювання причини її
звільнення неправильним та таким, що не відповідає закону, визнати запис про
звільнення у трудовій книжці недійсним, зобов'язати відповідача видати наказ
про її звільнення за власним бажанням (а.с.а.с. 118 - 120).

У
судовому засіданні позивач, її представник позов підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти позову у повному обсязі.

Третя
особа у судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином. 15.01.2007
р. третя особа була звільнена із займаної посади за власним бажанням, про що
свідчить копія наказу № 009-к від 11.01.2007 р. (а.с. 90).

Вислухавши
пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом
було встановлено, що з 03.11.2005 р. позивач працювала у відповідача на посаді
завідуючої касою сектора касових операцій відділення «Центральне» філії АКБ
«Райффайзенбанк Україна» в м. Дніпропетровськ, що підтверджується копіями
довідки про персональний склад працівників (штатний розклад) Філії
Райффайзенбанк Україна в м. Дніпропетровську станом на 03.04.2006 р., трудової
книжки серії НОМЕР_1 (а.с.а.с. 49 - 51, 91 - 98).

Позивач
має на утриманні неповнолітню доньку, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження,
про що свідчить копія свідоцтва про народження серії

НОМЕР_2,
виданого 06.10.1992 р. Жовтневим відділом ЗАГС м. Запоріжжя (актовий запис №
545) (а.с. 5).

Відповідно до акту нестачі готівкових коштів, що
знаходяться під відповідальністю касира від 14.03.2006 р. позивачем було
допущено нестачу в сумі 15 000,00 грн. (а.с. 48).

16
березня 2006 року позивач захворіла, що підтверджується копією витягу з картки
амбулаторного хворого (а.с.а.с. 14 - 17).

З
22.03.2006 р. по 06.04.2006 р. позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у
поліклінічному відділенні Дванадцятого ТМО м. Дніпропетровська, про що свідчать
копія епікризу, лист Дванадцятого ТМО м. Дніпропетровська № 3/144 від
20.12.2006 р.

(а.с.а.с.
18, 19, 80).

03
квітня 2006 року позивач склала заяву про звільнення її за власним бажанням (по
догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцяти років) з 04.04.2006 р. (а.с.
4).

Того
ж дня позивач направила цю заяву на адресу відповідача, і останній отримав її,
що підтверджується копіями опису вкладення до листа та поштового повідомлення

№
133 (а.с.а.с. 7, 58).

18
квітня 2006 року за наказом № 107-К позивача було звільнено за п. 2 ст. 41 КЗпП
України (а.с. 57).

03
листопада 2007 року у судовому засіданні позивач отримала від представника
відповідача оригінал своєї трудової книжки, про що свідчить аудіотехнічний
запис судового засідання.

Вказані
вище спірні правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України,
Законом України від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»,
постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 р. № 301 «Про трудові
книжки працівників», Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на
підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою спільним наказом
Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства
соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, Порядком
обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

В
силу ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений
ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд
на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній
місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин),
власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк,
про який просить працівник.

Судом
було встановлено, що 03.04.2006 р. позивач звернулася до відповідача із заявою
про звільнення з 04.04.2006 р. по догляду за своєю неповнолітньою донькою до
досягнення нею чотирнадцятирічного віку.

З
урахуванням змісту приведеної вище норми, а також тій обставини, що цю
заяву  відповідач отримав того ж дня, у
останнього виник обов'язок розірвати трудовий договір у строк, про який просила
позивач.

При
цьому суд критично ставиться до тверджень представника відповідача про те, що
останній не отримував заяву про звільнення, оскільки такі твердження спростовуються
матеріалами справи, а саме описом вкладень до рекомендованого листа та поштовим
повідомленням (а.с.а.с. 7, 58).

Водночас
посилання представника відповідача на те, що особа, яка розписалася у поштовому
повідомленні не є працівником відповідача, є безпідставною та не доводить
протилежного, а направлення позивачем на дійсну адресу відповідача своєї заяви
рекомендованим листом з поштовим повідомленням із складанням опису вкладень до
листа свідчить про належне виконання нею чинного трудового законодавства.

Таким
чином, наступне (18.04.2006 р.) видання відповідачем наказу про звільнення
позивача за п. 2 ст. 41 КЗпП України є неправомірним, оскільки відповідач мав
звільнити її 04.04.2006 р. за ст. 38 КЗпП України, отже виданий наказ необхідно
визнати незаконним та скасувати.

Відповідно
до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що
підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного
трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній
встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно
зі ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову
діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які
працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад
п'ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та
нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості
про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається
Кабінетом Міністрів України.

У
відповідності з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову
книжку.

В
силу п.п. 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки
працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і
організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника
трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність
за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається
на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого
порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи
несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відповідно
до абз.абз. 5 - 7 п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на
підприємствах, в установах і організаціях записи власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з
внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з
вини власника або уповноваженого ним органу днем звільнення в такому разі
вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається
наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис
про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10
цієї Інструкції.

Зважаючи
на те, що формулювання причини звільнення позивача є неправильним, з одного
боку, і дата звільнення позивача, зазначена у трудовій книжці, не відповідає
даті фактичного отримання позивачем трудової книжки, з другого боку, то, у
розумінні приведеної норми, запис трудової книжки № 22 про звільнення позивача
має бути визнаний недійсним.

Водночас,
ураховуючи зміст приведеної вище норми, днем звільнення позивача необхідно
вважати саме день видачі їй трудової книжки, а саме 03.11.2006 р.

При
цьому суд вважає неправильним твердження позивача та її представника про те, що
днем звільнення необхідно вважати день ухвалення рішення судом, оскільки таке
твердження не базується на вимогах закону.

Крім
того, приймаючи до уваги положення абз. 7 п. 4.1 Інструкції про порядок ведення
трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, вимога про
видання нового наказу про звільнення позивача та внесення у трудову книжку
нового запису про звільнення є також законною і обґрунтованою.

Згідно
з ч. 3 ст. 235 КЗпП України, якщо неправильне формулювання причини звільнення в
трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку
за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою
цієї статті.

У
відповідності з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці
в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один
рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з
вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом
було встановлено, що під час звільнення у трудову книжку позивача було унесено
запис, за яким останню було звільнено за п. 2 ст. 41 КЗпП України (винні дії
працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці
дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або
уповноваженого ним органу).

На
думку суду, таке формулювання причини звільнення у трудовій книжці є
об'єктивною і безумовною перешкодою для її подальшого працевлаштування, а тому,
у розумінні ст. 235 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню середня
заробітна плата за період з 18.04.2006 р. (день звільнення) і по день ухвалення
судом рішення.

В
силу абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати середньомісячна
заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці
роботи, які передували події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно
до абз. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати обчислення виплат
провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число
робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається
діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців
робочих днів на число відпрацьованих робочих днів.

Заробітна
плата, яка була нарахована позивачеві у січні та лютому 2006 року (два повністю
відпрацьованих місяці, які передували звільненню) склала: 1 670,00 грн. +

1
670,00 грн. = 3 340,00 грн. (а.с.а.с. 99, 107).

Ураховуючи
те, що представниками відповідача на вимогу суду не була надана інформація щодо
кількості відпрацьованих позивачем днів у січні і лютому 2006 року, то суд
самостійно встановив таку кількість (20 - звичайна кількість робочих днів у цих
місяцях).

Таким
чином, середньоденна заробітна плата позивача складає: 3 340,00 ÷ 40 = 83,50 грн/день.

Визначаючи
кількість робочих днів за розрахунковий період, суд виходить з наступних даних:

Кількість
робочих днів, які підлягають компенсації за час вимушеного прогулу, складає:

Місяць

Кількість днів

Разом

1

2

3

Квітень 2006 року

8

8

Травень 2006 року

21

21

Червень 2006 року

21

21

Липень 2006 року

21

21

Серпень 2006 року

22

22

Вересень 2006 року

21

21

Жовтень 2006 року

22

22

Листопад 2006 року

22

22

Грудень 2006 року

21

21

Січень 2007 року

21

21

Лютий 2007 року

20

20

Березень 2007 року

22

22

Квітень 2006 року

21

21

Травень 2006 року

21

21

Червень 2006 року

21

21

Липень 2006 року

5

5

310

Таким
чином, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу позивача складає: 310
х 83,50 = 25 885,00 грн. без утримання прибуткового податку та інших
обов'язкових платежів.

Згідно
з ч. 1 ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо
порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого
життя.

Ураховуючи
положення цієї норми та співвідношуючи їх зі встановленими в засіданні
обставинами й фактами, суд вважає, що вони свідчать про наявність в діях відповідача
вини у порушенні законного (трудового) права позивача.

Проте
суд вважає розмір вимог позивача занадто завищеним і не достатньо
обґрунтованим, і позов має бути задоволений частково в сумі 1 000,00 грн. У
решті позову в цій частині слід відмовити.

Що
стосується позовних вимог про визнання формулювання причини звільнення позивача
неправильним та таким, що не відповідає закону, зобов'язання змінити
формулювання причини звільнення, то їх також необхідно відхилити з наступних
підстав.

Судом
встановлено, що позивача було звільнено з порушенням трудового законодавства, і
захищено її права, у тому числі шляхом задоволення вимоги про визнання наказу
незаконним, що тягне за собою його скасування.

В
такому випадку визнання формулювання причини звільнення за цим наказом є зайвим
та нелогічним, оскільки виданий наказ скасовано (de yure відсутній).

З
тих же підстав суд вважає зайвою вимогу про зобов'язання змінити формулювання
причини звільнення позивача, оскільки задоволено вимогу про видання нового
наказу про звільнення за ст. 38 КЗпП України.

Суд
критично ставиться до посилань представника відповідача на направлений на
адресу позивача лист № 1402/1 від 18.04.2006 р., в якому нібито, у тому числі
було повідомлено про звільнення позивача тощо.

Таке
ставлення суду перш за все базується на тому, що цей лист був направлений
(зданий на пошту) 29.04.2006 р., тобто за 11 днів після виготовлення цього
листа, за 11 днів після видання наказу про звільнення, за 26 днів після
отримання заяви про звільнення позивача за власним бажанням і за 25 днів після
виникнення обов'язку розірвати трудовий договір з позивачем за її заявою.

У
порядку ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на
користь держави судовий збір пропорційно задоволеній частці позову в сумі
292,85 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в
сумі 30,00 грн.

За
змістом ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання
рішення в частині стягнення середньої заробітної плати у межах суми стягнення
за один місяць (1 618,00 грн.).

Керуючись
ст.ст. 38, 41, 47, 48, 235, 2371 Кодексу законів про працю України,
ст. 62 Закону України від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»,
п.п. 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 р. № 301 «Про
трудові книжки працівників», п.п. 2.10, 4.1 Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці
України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту
населення України від 29.07.1993 р. № 58,

п.п.
2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, ст.ст. 4 - 8, 10, 11, 18,
57 - 60, 79, 81, 88, 208, 209, 212 - 215, 218, 367 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа
- ОСОБА_2, про визнання наказу про звільнення недійсним, визнання формулювання
причини звільнення незаконним, визнання запису про звільнення у трудовій книжці
недійсним, зобов'язання змінити формулювання причини звільнення, зобов'язання
видати новий наказ про звільнення, змінити дату звільнення, стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Наказ Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» № 107-К від
18 квітня 2006 року про звільнення ОСОБА_1 за п. 2 ст. 41 Кодексу законів про
працю України визнати незаконним і скасувати.

Запис № 22 від 18 квітня 2006 року у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1
визнати недійсним.

Зобов'язати Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» видати наказ про
звільнення ОСОБА_1 за статтею 38 Кодексу законів про працю України (за власним
бажанням) з 03 листопада 2006 року та внести відповідний запис до трудової
книжки.

Стягнути із Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1
середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 18 квітня 2006
року по 06 липня 2007 року в сумі 25 885,00 грн. без утримання прибуткового
податку та інших обов'язкових платежів, компенсацію за заподіяну моральну шкоду
в сумі 1 000,00 грн., разом - 26 885,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в
сумі 1 618,00 грн.

Стягнути із Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь держави
судовий збір в сумі 292,85 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в сумі 30,00 грн., разом - 322,85 грн.

Заяву про апеляційне оскарження рішення може бути подано протягом десяти
днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження.

Суддя                                                                  підпис                                    М. Католікян

Копія вірна:

Суддя Самарського районного

суду м. Дніпропетровська                                                                                М.
Католікян