Справа  №
22ц-601/2007  р.                                                        Головуючий  у  1-ій
Категорія  34                                                                                 суддя  Сафронова
Доповідач   суддя
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28  березня  2007
р.
Апеляційний  суд  Дніпропетровської  області
в  складі:

Головуючого  судді:                                    Перцової  В.А.

Суддів:                                            Козлова  С.П.,   Повєткіна
В.В.

При  секретарі:                               Білоус  A.M.

Розглянув    у
відкритому    судовому    засіданні
в    М.Дніпропетровську    цивільну справу  за
апеляційною  скаргою  ОСОБА_1

на  рішення
Дніпровського  районного  суду
м.Дніпродзержинська   від   15   вересня   2006
року

за   позовом
ОСОБА_2  до   ОСОБА_1
про   виз­нання  угоди
про  поділ  майна,
між  подружжям,   що
розірвали  шлюб,   -

Встановив
:

У січні 2006 року
ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1. і просив визнати
недійсною угоду "Про поділ майна між подружжям, що розірвали шлюб",
укладену сторонами 09 грудня 1998 року, згідно з
якою у власність відпові­дачки перешла
квартира № АДРЕСА_1 в
м.Дніпро-дзержинську, оцінена сторонами у 12600,00
грн. В обгрунтуваня позову вказав, що позивачкою від нього були отримані
гроші у сумі 3600,00 грн. на
утримання дитини, що засвідчено заявою відповідачки від 09 грудня 1998 року,
при цьому вона зобов'я­залась відмовитися від аліментів. Позивач вважав, що він
не повинен сплачувати аліменти, але у 2005
році був запрошений до виконавчої служби і взнав, що відпо­відачка не
відкликала заяву про стягнення аліментів. Тому вважає, що вказана угода
про  поділ  майна
підписаний  ним  внаслідок
обману  з  боку
відповідачки   (а.с.4-5).

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська
від 15 вересня 2006 року позовні
вимоги ОСОБА_2. задоволені, визнана
недійсною укладена сторонами 09
грудня 1998 року
угода "Про поділ майна між подружжям, що розірвали шлюб", за
позивачем визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири, з
позивача  на  користь
відповідачки  стягнуто  3600,00  грн.    (а.с.159-166).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить рішення суду скасувати і справу на­правити на новий
ро'згляд, оскільки, на її погляд, рішення суду ухвалене з порушен­ням норм
процесуального права, без врахування доказів по справі, а саме, що посві­дчення
нотаріусом договору кіпівлі-продажу здійснене за наявності арешту на спірне
майно   (а.с.176-183).

Перевіривши законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції у
межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції,
апе­ляційний суд вважає, що скарга є обгрунтованною і підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 09
грудня 1998 року
сторони уклали угоду "Про
поділ  майна  між
подружжям,   що  розірвали
шлюб",   згідно   з
яким  у  власність
від-

повідачки перейшла квартира № АДРЕСА_1 в
м.Дніпродзержинську, оцінена сторонами у 12600,00
грн., а у власність позивача -грошові
кошти за проданий ним автомобіль ВАЗ 2103,
оцінений сторонами у 9000,00 грн., а різницю у сумі 3600,00 грн.
відповідачка сплатила позивачеві до підписання цієї угоди, яка посвідчена 09 грудня 1998 року приватним
нотаріусом Дніпродзер-жинського міського нотаріального округу за реєстровим № 3536; в той же день
після укладення угоди відповідачкою підписана заява про отримання від позивача 3600,00 грн. на
утримання їх сина, підпис відповідачки на цій заяві посвідчений 09 грудня 1998 року тим же
нотаріусом за реєстровим №
3537; після цього до
серпня 2005 року між
сторонами спорів щодо укладення угоди та отримання коштів на утримання дитини
не було і питань щодо сплати позивачем аліментів на дитину не виникало, а у
серпні 2005 року
виконавча служба направила позивачеві вимогу про сплату заборгованості по  аліментам
у  сумі  4012,70  грн.

Постановлюючи
рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції визнав, що, з
врахуванням можливості позивача сплатити аліменти за 10 років та 7 місяців у
розмірі 2540,00-3810,00 грн. з
розрахунку його доходів на той час і дій­сної на той час вартості спірної
квартири та розміру отриманих позивачем коштів за договором кіпівлі-продажу
автомобіля, грошові кошти в розмірі 3600,00
грн. сторони обумовили між собою як виконання аліментних обов'язків
позивача по утриманню сина до  його  повноліття
в  повному  обсязі.

Такий висновок
суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матері­алам  справи.

Згідно зі ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на  які
вона  посилається  як
на  підставу  своїх
вимог  і  заперечень.

Як вбачається зі
справи, позивачем не надано суду першої інстанції будь-яких доказів на
підтвердження того, що угода про поділ майна укладена ним під впливом
обману  з
боку  відповідачки,   яка
обіцяла  відмовитись  від
аліментів.

У суді
апеляційної інстанції позивач пояснив, що між сторонами була домовленість про
залік вказаної суми 3600,00
грн. в рахунок аліментів до повноліття
дитини.

Стосовно
зазначеної грошової суми зі змісту спірної угоди (а.с.7) і заяви
позивачки (а.с.25) від 09 грудня 1998 року вбачається,
що відповідачка написала позивачеві заяву про отримання аліментів на суму
компенсації між вартістю розподіленого між сторонами майна, що відповідає
поясненням обох сторін у суді апеляційної інстанції про те, що відповідачка не
сплачувала позивачу компенсацію у
цій  сумі,   а
він  їй  -  аліменти  у  такому
ж  розмірі.

Зазначена
позивачем домовленість відсутня і в угоді, і в заяві відповідачки про  отримання
аліментів  на  вказану
суму.

Тому твердження
відповідачки про відсутність такої домовленості між сторо­нами  відповідає
обставинам  справи.

З врахуванням
цього кожна з сторін повністю виконала свої зобов'язання за спірною  угодою.

Відповідно до
вимог ст.230 ЦК
України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення,
а саме щодо природи правочину, прав та обов'язків сто­рін.

Задовольняючи
позов про визнання недійсною угоду про поділ майна, суд першої інстанції не
встановив, щодо яких прав та обов'язків сторін по цій угоді відпові­дачка  ввела
позивача  в  оману.

Висновки суду
першої інстанції про те, що дії відповідачки щодо введення позивача в оману при
укладенні угоди від 09 грудня 1998 року виразилися
в навмисному запевненні позивача про відмову від отримання аліментів на дитину
в рахунок отримання у свою власність квартири в цілому та в замовчуванні наміру
через деякий час ставити питання про стягнення заборгованості та продовження
стягнення аліментів, є хибними, оскільки грунтуються на припущеннях щодо
мотивації укладення  спірної  угоди
відповідачкою.

Згідно з ч.4 ст.60 ЦПК України
доказування не може грунтуватися на припущен­нях.

Тому такі
висновки суду першої інстанції не можуть бути визнані обгрунтован-ними.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є необгрунтованим і
підлягає: скасуванню  у  зв'язку
з  невідповідністю  висновків
суду  обставинам  справи,
недоведе-

ністю
обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, та не­правильним  застосуванням
норм  матеріального  та
процесуального  права.

Оскільки обставини по справі досліджені у повному обсязі, апеляційний суд
вважає необхідним постановити нове рішення про відмову ОСОБА_2. в задоволенні
позову до ОСОБА_1. про визнання недійсною угоди "Про поділ майна між
подружжям, що розірвали шлюб", укладеної ними 09 грудня 1998 року, оскільки
позивач не надав суду  доказів  укладення
ним  угоди  під
впливом  омани  з
боку  відповідачки.

Крім  того,
позивач  пропустив  строк
позовної  давності.

З моменту укладення угоди в 1998
році сторони його умови не оспорювали, з позовом  до
суду  з  приводу
укладення  цієї  угоди
не  зверталися.

Відповідно до вимог ст.71
ЦК України у редакції 1963
року, що діяв на час виникнення
спірних  правовідносин,   строк
позовної  давності  становив
три  роки.

Посилання позивача на те, що право на позов у нього
виникло з серпня 2005 року,
тобто з дня, коли він у виконавчій слуюжбі дізнався про те, що відповідачка
не  відмовлялась  від
аліментів,   матеріалами  справи
не  підтверджується.

Навпаки, згідно з довідкою виконавчої служби відповідач неодноразово викли­кався
до виконавчої служби з питання сплати аліментів в 1999 та 2000 роках (а.с.185).

За таких обставин відсутні підстави вважати, що про порушення свого права
позивач  дізнався  лише
у  2005  році.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст.ст.307,309,314,316 Цивільного процесу­ального  кодексу
України,   апеляційний  суд,   -

ВИРІШИВ
:

Апеляційну  скаргу
ОСОБА_1  -
задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 15 вересня 2006 року  -  скасувати.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про ви­знання недійсною угоди "Про поділ майна між подружжям, що розірвали
шлюб", укладе­ну сторонами та посвідчену 09 грудня 1998
року приватним нотаріусом Дніпродзержин-ського  нотаріального
округу  ОСОБА_4   за
реєстровим №  3536,   -
відмовити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до
Верховно­го  Суду  України
протягом  двох  місяців
з  дня  набрання
законної  сили.