Справа № 2-906/2007 року
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м      У к
р а ї н и

05 липня 2007 року

Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у
складі: судді  - Романенко В.В., при
секретарі - Кириловій К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі
суду м.Ялта цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Кореїзської селищної ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи:
Республіканський комітет
по земельним ресурсам АР Крим, Міністерство будівничої політики, архітектури та житлово-комунального господарства АР
Крим про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсними та скасування
рішеннь Кореїзської селищної ради, державного акту, договору купівлі-продажу земельної ділянки,
визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Кореїзської
селищної ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи:
Республіканський комітет по земельним ресурсам АР Крим, Міністерство будівничої
політики, архітектури та житлово-комунального господарства АР Крим про усунення
перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсними рішення 34
сесії Кореїзської селищної ради 4 скликання № 1784 від 29.12.2004 року,
визнання недійсним та скасування державного
акту № 092989 від 26.01.2005 року на право власності на земельну ділянку
на ім'я ОСОБА_2, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Також, уточнив позовні вимоги, просить суд
визнати незаконим та скасувати протест прокурора м.Ялта №5495 від 28.09.2005
року «Про скасування рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзської селищної ради
№270 від 09.04.1999 року; визнати незаконим та скасувати рішення 43 сесії 4-го
скликання Кореїзської селищної ради №2127 від 25.11.2005 року про задовлення
протесту прокурора і скасування рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзської
селищної ради №270 від 09.04.1999 року; визнати право власності на земельну
ділянку, площею 0,1018 га за адресою: АДРЕСА_1; усунути перешкоди в
користуванні дорогою загального користування відповідно до акту обстеження від
21.02.2005 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 09
квітня 1999 року рішенням 11 сесії Кореізської
селищної ради 23 скликання № 270  було
надано у власність для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею
0, 1018 га за адресою АДРЕСА_1. Також, 29 грудня 2004 року рішенням 34 сесії
Кореїзської селищної ради 4 скликання № 1784
у власність відповідачу ОСОБА_2 було надано земельну ділянку площею 0,0618 га
за адресою АДРЕСА_1, на яку вона отримала державний акт на право
приватної власності. Позивач вважає, що
наданням земельної ділянки ОСОБА_2 порушені його права як власника суміжної земельної ділянки у зв'язку з тим, що у
власність ОСОБА_2 було надано дорогу
загального користування, яка проходить по земельній ділянці відповідачки. Також, позивач вважає незаконним
укладення між відповідачкою ОСОБА_2
та відповідачем ОСОБА_3 договору купівлі-продажу земельної ділянки у зв'язку з тим, що цим договором також
порушено його права та законні інтереси.  Крім того, рішенням 43 сесії 4-го
скликання Кореїзської селищної ради №2127 від 25.11.2005 року був задоволений
протест прокурора і скасовано рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзської
селищної ради №270 від 09.04.1999 року про надання у власність для
обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0, 1018 га за адресою:
АДРЕСА_1. Позивач вважає і протест
прокурора і рішення, яким він задоволений, неправомірними, порушуючими
його право на отримання земельної ділянки у власність. Рішення №270 від 09.04.1999
року Кореїзською селищною Радою було прийнято без законих підстав і скасовано
воно могло бути тільки судом.

Представники відповідачів у судовому
засіданні позов не визнали та пояснили, що позивач не має права власності або користування
земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1,
у зв'язку з чим його вимоги є безпідставними. Крім того, зазначена дпозивчем
дорога не має офіційного статусу дороги, на балансі та утриманні Кореїзської
селищної Ради не перебуває.

Представник третьої особи Республіканського комітету із
земельних ресурсів АР Крим з приводу позовних вимог пояснила, що порушення
законодавства при наданні земельної ділянки ОСОБА_2 не мали місця, рішення
Кореїзської селищної ради про надання
земельної ділянки відповідачці та державний акт на право власності на земельну
ділянку відповідають діючому законодавству. Докази того, що на наданій ОСОБА_2 земельній ділянці існує дорога загального
використання, відсутні. Крім того, земельна ділянка позивачу ОСОБА_1 у
власність або користування не надавалася.

Представник Міністерства
будівничої політики, архітектури та житлово-комунального господарства АР Крима в вирішенні
справи поклався на розсуд суду.

Вислухавши  сторони,
дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов підлягаючим частковому
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.6 Конвенції про захист прав людини й
основних свобод від 04 листопада 1950 року ратифікованою Верховною Радою
України 17 липня 1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні
права й обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд
незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Складовою частиною справедливого судочинства, зокрема, є
доступ до процедури з усіма атрибутами контролю, тобто право на судовий
контроль органів державної влади.

Частини друга й третя ст.55 Конституції України
визначають, що  права та свободи
громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суд
рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого
самоврядування, посадових і службових осіб.

Судом  встановлено,
що позивач за договором купівлі-продажу від 12.10.1998
року купив у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартиру №2 домоволодіння під АДРЕСА_1.
ОСОБА_4 на праві постійного користування
відповідно до рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзської селищної ради
№270 від 09.04.1999 року належала земельна
ділянка площею 0,1018 га за вказаною адресою на підставі державного акту
№128 від 14.07.1998 року.

Також, 29 грудня 2004 року рішенням 34 сесії Кореїзської селищної ради 4 скликання № 1784 у власність
відповідачу ОСОБА_2 було надано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, на яку
вона отримала державний акт на право власності. Відповідно до державного акту,
земельна ділянка, яка надана ОСОБА_2 у власність, складає 0,0618 га.

23 травня 2005 року відповідно до договору купівлі
-продажу, реєстровий № 762, ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 зазначену земельну ділянку.

28.09.2005 року прокурор м.Ялта вніс протест № 5459 на
рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзської селищної ради №270 від 09.04.1999
року «Про надання у власність для обслуговування житлового будинку земельну
ділянку площею 0, 1018 га за адресою АДРЕСА_1».

Рішенням 43 сесії 4-го скликання Кореїзської селищної ради
№2127 від 25.11.2005 року протест прокурора був задоволений і рішення 11 сесії
23 скликання Кореїзської селищної ради №270 від 09.04.1999 року про надання у
власність для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0, 1018
га за адресою: АДРЕСА_1 скасованно.

Вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою, дорогою щляхом визнання недійсними рішення 34 сесії
Кореїзської селищної ради 4 скликання № 1784 від 29.12.2004 року, визнання недійсним та скасування державного акту № 092989
від 26.01.2005 року на право власності на земельну ділянку на ім'я
ОСОБА_2, засновані на тому, що в межі земельної ділянки ОСОБА_2 при відводі
земельної ділянки включена дорога загального користування, що позбавило його
нормального підїзду до будинку та земельної ділянки.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України,  суд здійснює цивільне судочинство на засадах
змагальності сторін, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в
межах заявлених ними вимог і на підставі доказів осіб, які беруть участь у
справі.

Представлені позивачем
суду акт комісії у складі секретаря Кореїзської селищної Ради Мурсакаєва
Р.Р., депутатів  ОСОБА_6, ОСОБА_7 від
21.02.2005 року; листи Республіканского комітету по земельним ресурсам від
08.07.2005 року  та від 23.11.2005 року;  лист управління головного архітектора від
05.05.2005 року, суд вважає недостатьними та небезперечними доказами існування
дороги загального користування.

Згідно зі ст.57, 59 ЦПК України, доказами в справі є
які-небудь фактичні дані, на підставі яких базуються вимоги  заперечення сторін, і інші обставини, що
мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які відповідно до закону
повинні бути підтверджені певним способом доведення, не можуть підтверджуватися
іншими способами доведення.

Суд зазначає, що існування дороги загального користування
повинно бути підтверджено ситуаційним планом Кореїзської селищної Ради, що не
було представлено суду, тому є підстави для сумніву в існуванні та використанні
дороги загального користування. Відповідно до материалів справи,  схеми до земельної ділянки, земельна ділянка,
на яку вказує позивач, як на дорогу загального користування, є місцем
прокладенння теплових мереж до раніше працювавшого санаторія «Буревеснік».

Ухвалюючи рішення суд приймає до уваги, що до будинку
позивача існує підїзд з іншої  сторони.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та
об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши  усі обставини справи, на які сторони посилалися
як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача про
усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсними
рішення 34 сесії Кореїзської селищної ради 4 скликання № 1784 від 29.12.2004
року, визнання недійсним та скасування
державного акту № 092989 від 26.01.2005 року на право власності на
земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2, усунення перешкод в користуванні дорогою,
відповідно до акту обстеження від 21.02.2005 року,  необгрунтовані, недоказані і задоволеню не
підлягають.

Також позивачем заявлені позовні вимоги, за змістом яких він, оспорює
правочин купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
наполягаючи на його недійсності у зв'язку з недодержанням вимог закону при
відводі земельної ділянки.

Статтями 41, 42 Конституції України гарантується свобода економічної
діяльності, право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, а також визнання і захист власності, її охорона законом.

У відповідності до ст. ст. 85, 92 Конституції України регулювання правового
режиму власності, повинен передбачити такі способи і механізми реалізації
майнових прав, які б забезпечували захист не лише власникам, але й
добросовісним набувачам як учасникам цивільного обороту. В противному випадку
для широкого кола добросовісних набувачів, які при укладенні правочинів
виявляють добру волю, розумну обачність та обережність, буде існувати ризик
неправомірної втрати майна, яке може бути витребувано в них в порядку
реституції.

Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним
договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або
особою, якій він передав майно у володіння; було викрадено у власника або
особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Однак, земельна ділянка придбана у ОСОБА_2
за відплатним договором купівлі-продажу, а набувач не знав і не міг
знати, що продавець не мав права відчужувати земельну ділянку.

ОСОБА_2 будучи власником спірної земельної ділянки на
підставі державного акту, продала її ОСОБА_3 по своїй добрій волі, а отже
останній є її добросовісним набувачем, і вона не може бути у нього витребувана
згідно ст. 388 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку
набуто відповідно до ст.81 ЗК України, то у відповідності до ст. ст. 78, 90 ЗК
України мала усі права для її продажу ОСОБА_3

ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, став власником земельної ділянки
відповідно до діючого законодавства, тому у суду відсутні підстави для  визнання недійсним договору купівлі
-продажу   земельної ділянки.

Крім того, не підлягають задоволенню вимоги позивача про
визнання права власності на земельну ділянку, площею 0,1018 га за адресою:
АДРЕСА_1, з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЗК України, розпорядження землями
територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у
власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ,
міст.

У відповідності зі ст. 116 ЗК України громадяни і юридичні особи
здобувають право власності й права користування земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень.

Відповідно до п. 6 ст. 118 ЗК України, - громадяни,
зацікавлені в одержанні безкоштовно у власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності для обслуговування житлового будинку й
господарьских споруджень подають заяви у відповідну Міську Раду.

Позивач з заявою про оформлення земельної ділянки у
власність до Кореїзської селищної ради не звертався.

Разом з тим, суд вважає, що Кореїзська селищна рада
ухваливши рішення 43 сесії 4-го скликання Кореїзської селищної ради №2127 від
25.11.2005 року про задоволення протесту прокурора і скасування рішення 11
сесії 23 скликання Кореїзської селищної ради №270 від 09.04.1999 року про
надання у власність для обслуговування житлового будинку земельну ділянку
площею 0, 1018 га за адресою: АДРЕСА_1, порушила право ОСОБА_1 на отримання
земельної ділянки у власність, яке підлягає судовому захисту.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЗК України в редакції 1992 року,
чинного на час укладення договору
купівлі-продажу будинку між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, при переході права власності на
будівлю і споруду разом з цими
об'єктами переходить в розмірах, встановлених ст.67 цього Кодексу, і право власності
або користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено в договорі відчуження
будівель.

Незважаючи на те, що у ОСОБА_1 відсутній документ, що
посвідчує його право на земельну ділянку відповідно до ст.126 ЗК України, суд
зазначає, що виходячи зі змісту ст.ст.13, 14, 41, 55 Конституції України, якими
гарантовано державний захист майнових прав
громадян і не обмежено можливість такого захисту прав землекористувачів,
набутих свого часу відповідно до
чинного на той час законодавства, сама по собі відсутність у особи
документа, що посвідчує право на земельну ділянку, не може бути підставою для
відмови особі у судовому захисті таких прав. Аналогічний підхід щодо захисту
прав землевласників (землекористувачів)
міститься і у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 51 народного
депутата щодо відповідності Конституції України положень ст.92, п.6
розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу (справа про постійне
користування земельними ділянками) від 22.09.2005 року.

При цьому, згідно ст.59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні»  п.9: рішення
виконавчого комітету  Ради з питань,
віднесених до виключної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути
скасовані відповідною Радою;  п.10: акти
органів і посадових осіб місцевого самоврядування при невідповідності їхньої
Конституції України або Законам України визнаються незаконними в судовому
порядку.

Згідно п.15 ст.26
ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», у компетенцію сільських, селищних і
міських Рад входить скасування актів виконавчих органів Рад у випадку, якщо ці
акти не відповідають Конституції або законам України, іншим актам
законодавства, рішенням відповідної Ради, прийнятим у межах їхніх
повноважень.

Кореїзська  селищна
ради  при ухваленні  рішення №2127 від 25.11.2005 року в частині
скасування свого рішення  від 09.04.1999
року №270, діяла  незаконно, скасовуючи
прийняті ею  ж рішення, не маючи на те
відповідних  повноважень.

У відповідності до ст.155 Земельного
Кодексу України, у разі видання
органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким
порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною
їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Суд вважає, що при винесенні рішення  43 сесії 4-го скликання №2127 від 25.11.2005
року про задоволення протесту прокурора і скасування рішення 11 сесії 23
скликання Кореїзської селищної ради №270 від 09.04.1999 року про надання у власність
для обслуговування житлового будинку земельної ділянки площею 0, 1018 га за
адресою: АДРЕСА_1, Кореїзська селищна рада перевищила свої повноваження
та протиправно фактично позбавила позивача права на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, -
захист права на земельну ділянку здійснюється шляхом визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Таким чином, рішення 43 сесії 4-го скликання Кореїзської
селищної ради №2127 від 25.11.2005 року про задоволення протесту прокурора и
скасування рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзської селищної ради №270 від
09.04.1999 року про надання у власність для обслуговування житлового будинку
земельну ділянку площею 0, 1018 га за адресою: АДРЕСА_1, підлягає скасуванню.

Між тим, суд вважає вимоги позивача про визнання
неправомірним та скасування протесту прокурора ізлишніми, так як суд визнав
рішення Кореїзської селищної Ради, яким протест був задоволений, неправомірним
та скасував.

Таким чином, вимоги позивача знайшли своє часткове
пітвердження в судовому засіданні і підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.55 Конституції України, ст.30 ЗК України в
редакції 1992 року, ст.ст.125, 126, 140, 118, 116,  ст.ст.60, 208, 209, 212, 213- 215, 226  ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення 43 сесії 4-го
скликання Кореїзської селищної ради №2127 від 25.11.2005 року про задоволення
протесту прокурора и скасування рішення 11 сесії 23 скликання Кореїзської
селищної ради №270 від 09.04.1999 року про надання у власність для
обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0, 1018 га за адресою:
АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

На рішення суду може бути подана заява  про апеляційне оскарження до Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим через
Ялтинський міський суд у строк 10 днів з дня проголошення рішення, або
апеляційна скарга до Апеляційного суду Автономної Республіки Крим через  Ялтинський міський суд у строк 20 днів з дня
подачі заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає чинності після закінчення строку
подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження
не було подано.

Суддя

Ялтинського міського суду                                                                              В.В.
Романенко