АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах
апеляційного суду
Чернігівської області в складі:
судді Хромець Н.С.,
суддів: Євстафіїва О.К., Лакізи Г.П., Скрипки А.А.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області  від 07 лютого 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Черкаської області від 25 квітня 2006 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Червонослобідської сільської ради про визнання
державного акту про право приватної власності на землю недійсним та усунення
перешкод в користуванні земельною ділянкою,
в с т а н о в и л а :
у листопаді 2005 р. ОСОБА_2
пред'явила позов до ОСОБА_3 і Червонослобідської сільради, в якому просила
визнати недійсним державний акт про право приватної власності на присадибну
земельну ділянку, виданий ОСОБА_3
12.11.2001 р. Червонослобідською сільською радою, і зобов'язати ОСОБА_3
відновити межу між належною останньому та її присадибними земельними ділянками.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що їй та її чоловікові ОСОБА_1 належить
на праві власності садиба АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 - сусідня садиба АДРЕСА_2.
Навесні 2002 р. останній самовільно переніс огорожу, що розмежовувала їхні
земельні ділянки, приблизно на 0,5 м. у бік їхньої садиби, а навесні 2003 р.
він захопив 2,1 м. їхньої земельної ділянки вздовж всієї межі. Свої дії ОСОБА_3
пояснив тим, що захоплена ним земельна ділянка і навіть та частина земельної
ділянки, де розташований їхній сарай,
позначений  на   плані-схемі
літерою  „Г”,   згідно
з   оспорюваним   нею
___________________________
Справа № 33ц-кс- 958, № рядка статзвіту - 33
Головуючий у першій інстанції - Скіць М.І.
Доповідач в апеляційній інстанції - Адаменко Л.В.
державним актом про право приватної власності на землю, є його власністю.
Цей акт є недійсним, оскільки з нею не було погоджено межу землекористування,
що є предметом спору по справі: в акті погодження меж землекористування
навпроти її прізвища стоїть не її підпис, розміри й конфігурація ділянки у акті
погодження меж не відповідають тим, що містяться у оспорюваному акті.
Рішенням Черкаського
районного суду Черкаської області від 07.02.2006 р., залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області від 25.04.2006 р., в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати вищевказані рішення суду, а справу направити на новий
розгляд, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові,
місцевий суд виходив з того, що межа між земельними ділянками сторін не
порушена, що прибудова до сараю літ. „Г” є самовільною спорудою, у зв'язку з
чим відсутні підстави для визнання недійсним державного акту про право приватної
власності ОСОБА_3 на землю. З цим погодився і апеляційний суд. Але з такими
висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Місцевим судом на підставі
належних і допустимих доказів встановлено, що сторони є власниками згаданих
вище садиб; крім того, співвласником садиби АДРЕСА_1 є чоловік позивача ОСОБА_1
Таким чином, суд у порядку ст. 36 ЦПК України мав вирішити питання про участь
останнього у справі, оскільки спором між сторонами безпосередньо зачіпаються
його права, т.я. він нарівні з ОСОБА_2 є користувачем присадибної земельної
ділянки садиби, про яку йшлося вище. Тож шляхом відмови їй у позові суд вирішив
питання про права та обов'язки ОСОБА_1, що він їх має як землекористувач даної
земельної ділянки.

Крім того, в порядку ч. 3 ст.
335 ЦПК України апеляційний суд Чернігівської області як суд касаційної
інстанції не може залишити поза увагою наступне.

На порушення ст. 213 ЦПК України,
висновок суду І інстанції про те, що прибудова до сараю літ. „Г” є самовільною
спорудою, є безмотивним, оскільки у рішенні не наведено доказів, на підставі
яких його зроблено, і не зазначено, які саме законні права та інтереси
відповідачів порушуються позивачами шляхом експлуатації цієї прибудови.

Посилання апеляційного суду
на те, що ОСОБА_3 не повинен був погоджувати межі землекористування з ОСОБА_1,
оскільки присадибну земельну ділянку ним приватизовано у 2001 р., а їй
присадибну земельну ділянку у встановленому законом порядку було виділено у
2003 р., є хибним з таких причин. В силу ст. 128 ЦК УРСР, 1963 р., право
власності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на належну їм садибу виникло 07.04.1998 р. - з
моменту укладання договору відповідного змісту про обмін квартир і будинку між
ними, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (його копія на а.с. 6). Тож в силу
ст. 30 ЗК України, 1990 р. (у редакції Закону України від 13.03.1992 р. з
наступними змінами й доповненнями) з цієї ж дати до них перейшло і право
користування земельною ділянкою, що була закріплена за даною садибою, оскільки
інше у згаданому договорі щодо права користування позивачів присадибною
земельною ділянкою не передбачено. Рішенням же 7-ої сесії 24 скликання  Червонослобідської сільської ради від
14.08.2003 р. № 7-18, на яке посилається суд ІІ інстанції як на одну з підстав
відмови у задоволенні позову, присадибну земельну ділянку, що нею раніше
користувалася попередній власник садиби позивача ОСОБА_4, передано ОСОБА_2 у
власність, а не в користування (а.с. 47). Проте суди не встановили, у яких
межах ОСОБА_4 користувалася присадибною земельною ділянкою.

Висновок судової
будівельно-технічної експертизи від 12.05.2005 р. № а-40/04, складений Експертно-консультаційною фірмою „Альохін
і Ко”, що використаний судами як доказ для вирішення справи, є
недопустимим доказом, т.я. його отримано з порушенням норм ст. 143 ЦПК України.
Так, з його тексту вбачається, що він виконаний у рамках розгляду не цієї
справи, а іншої - згідно з ухвалою судді від 05.04.2004 р. (а.с. 19), в той час
як дану справу порушено у суді 02.12.2005 р. (а.с. 1). У матеріалах справи нема
ухвали про призначення такої експертизи. З протоколу судового засідання також
не вбачається, що сторони заявляли клопотання про призначення цієї експертизи і
що таке клопотання суд задовільнив. До того ж, у тексті експертизи прямо
зазначено, що в розпорядженні експерта не було всіх необхідних для її належного
виконання даних (а.с. 19).

Попередній розгляд справи проведено
без дотримання вимог ст.ст. 130, 131 ЦПК України.

Узагальнюючи вищеописане,
апеляційний суд Чернігівської області як суд касаційної інстанції доходить висновку
про те, що оскаржувані рішення підлягають скасуванню з направленням справи на
новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 333, 338 ч.ч. 2, 1
п. 4, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

касаційну
скаргу ОСОБА_1 задовільнити.

Рішення Черкаського районного
суду Черкаської області  від 07 лютого
2006 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 квітня 2006
року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду І інстанції.

Ухвала є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Головуючий:

Хромець Н.С.

Судді:

Євстафіїв
О.К.

Лакіза
Г.П.  Скрипка А.А.  Шемець Н.В.