Справа №22-ц-412/07                           Головуюча
суду   1
Категорія 5                                              Доповідач    апеляційного суду   Шолох З.Л.
УХВАЛА

23 березня    2007
року    колегія суддів    судової
палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого   - Паліюка В.П.,

суддів: Шолох
З.Л., Лівійського І.В.,

при
секретарі судового засідання - Негрун І.О., за участю :

·
позивачів та їх представника ОСОБА_4,

·
відповідача та його представника ОСОБА_5,

·
третіх осіб - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, розглянувши   у відкритому   судовому
засіданні   у м. Миколаєві   цивільну справу за апеляційною   скаргою

ОСОБА_1
та   ОСОБА_2 на     рішення
Заводського   районного   суду м. Миколаєва   від
18 грудня 2006 року    у справі за

позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
адміністрації Заводського району виконкому Миколаївської міської
ради   про визнання   дійсним договору купівлі - продажу   та
визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

встановила:

У вересні 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до
ОСОБА_3, адміністрації Заводського району виконкому Миколаївської міської ради
про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно.

Позивачі вказували, що знаходяться з ОСОБА_3 в родинних стосунках, з
дозволу якого вони з 1972 року прописані в його будинку АДРЕСА_1 м. Миколаєва
та проживали у виділеному їм приміщенні літньої кухні.

Вони також зазначали, що батько позивача в тому ж році за усною домовленістю
з ОСОБА_3 сплатив йому 1000 рублів за цю літню кухню.

В 1983 році вони за згодою ОСОБА_3 на місці літньої кухні, в якій
проживали, за свої кошти та власними силами побудували житловий будинок,
облаштували його частковими зручностями, і в ньому проживають по теперішній час
складом своєї сім'ї.

За даними МБТІ це будівництво є самочинним, відображено в технічному
паспорті ОСОБА_3 під літерою 3 - 2, як літня кухня, розміром 8,2 х 4,57 м.

Позивачі зазначали, що на теперішній час ОСОБА_3 заперечує їх право власності щодо вказаної будівлі,
вважаючи її своєю.

Позивачі неодноразово уточнювали свої позовні вимоги і
остаточно просили визнати дійсним договір купівлі - продажу вказаної забудови
під літерою 3 -2, розміром 8,2 х 4,57 м, укладеного між позивачем та відповідачем
у 1972 році.

Рішенням Занодеького районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2006
року   відмовлено у задоволенні позовних
вимог.

В апеляційній скарзі позивачі, посилаючись на незаконність та
необґрунтованість судового рішення, просили його скасувати та постановити нове
про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників,
перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних
підстав.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є співвласником житлового будинкуАДРЕСА_1 м. Миколаєва.
В 1972 році він дозволив прописатися позивачам у його власності. Останні, які
знаходяться з ним у родинних стосунках, проживали в літній кухні ОСОБА_3

В 1983 році вони, за згодою ОСОБА_3, на місці літньої кухні, в якій
проживали, побудували житловий будинок. Однак, відповідну перебудову вони
здійснили без згоди компетентних органів.

З моменту такої перебудови позивачі, складом своєї сім'ї, продовжують
проживати в цьому спірному приміщенні.

Такий розвиток подій був відображений в документах МБТІ. Зокрема, замість
старої літньої кухні за ОСОБА_3 числиться в його технічному паспорті спірна
самочинна забудова   під літерою 3-2,
(розміром

8.2   х 4,57 м).
Водночас вона зазначається
як    літня кухня - господарча

споруда,
що складає одне ціле з будинком АДРЕСА_1
м. Миколаєва.

До того ж, житловий будинок № 47 (а фактично декілька житлових будинків під
одним номером) відноситься до жилих приміщень садибного типу, який (які)
розташований на окремій земельній ділянці розміром 1159 кв. м., виділеній під
забудову в 1955 році. Однак, у відповідних документах не зазначена конкретна
фізична або юридична особа, якій виділена ця земельна ділянка.

Ці будинки, як свідчать матеріали справи, належать на
праві спільної часткової власності дванадцятьом співвласникам. Зокрема,
ОСОБА_3- 26/100 частини.

З наведеного вбачається, що позивачі без згоди власника (користувача)
земельної ділянки, на його земельній ділянці створили новий об'єкт права
власності - спірну самочинну забудову та просили її узаконити.    Такі їх
вимоги  грунтуються   на
відповідній  правовій підставі -

4.3  ст. 376 ЦК України.

Однак, позивачі в останньому судовому засіданні просили визнати дійсним
договір купівлі - продажу вказаної споруди під літерою 3-2, розміром 8,20 х
4,57 м. Який, на їх думку, був укладений між позивачем та ОСОБА_3 у 1972 році.

Між тим, такі їх вимоги необгрунтовані, оскільки господарська споруда (під
літерою 3 - 2), що складає одне ціле з житловим будинком, не може бути
самостійним об'єктом права власності. Крім того, на момент вирішення спору в
суді цього об'єкту уже немає. Замість нього створене нове нерухоме майно, яке
не   існувало в  1972 році.

Відмовляючи позивачам у задоволенні позову одночасно з
двох взаємовиключаючих підстав, ( а саме, з підстав визнання договору купівлі
-продажу дійсним та визнання права власності на самочинну забудову) районний
суд не звернув    на це    уваги і
не уточнив підстави позову, які

грунтуються на вимогах ч.3 ст. 376 ЦК
України. Хоча це має суттєве значення.

До того ж, із тексту судового рішення вбачається що суд, в порушення ст.
215 ЦПК України, не обґрунтував прийняття ним рішення всупереч наявних у
матеріалах справи доказів про фактичні обставини спору та не визначився з
правовідносинами, які їх регулюють.

За таких обставин, постановлене судове рішення підлягає скасуванню через
порушення судом норм процесуального права, яке призвело до неправильного
вирішення справи.

Водночас, розглянути даний спір по суті апеляційною інстанцією неможливо
без витребування додаткових доказів та без залучення до участі у справі
належного власника (користувача) земельної ділянки, на якій знаходиться спірне
нерухоме майно, так як апеляційний суд такими процесуальними повноваженнями не
наділений.

Крім того, в матеріалах справи відсутній висновок компетентного органу щодо
статусу спірного приміщення (чи відповідає воно вимогам, що ставляться до
житлових будинків), відсутні дані про власника (користувача) земельної ділянки,
на якій здійснено самочинне будівництво та його згода (відмова) щодо узаконення
самочинного будівництва.

В зв'язку з чим справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до вимог п.3 ч. 1 ст. 311 ЦПК України.

При новому розгляді справи районному суду необхідно звернути увагу на
наведене, вирішити питання про залучення до участі у справі власника
(користувача) земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, всіх
співвласників будинку, перевірити дотримання позивачами будівельних норм та
Правил при зведенні спірної будівлі, повно з'ясувати права та обов'язки сторін,
і в залежності від встановленого розглянути спір з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.
ст. 303, 311, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2006 року скасувати
та справу направити на новий розгляд до того ж суду іншим суддею.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.