Справа №2-3277/07
РІШЕННЯ

Іменем   України

«01» березня 2007 року

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого    - судді Гуревського
В.К.

за секретаря     - Варнавська В.І.,

розглянувши у відкритому
попередньому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2. з вимогою про
розірвання шлюбу на підставі того, що сторони проживають окремо тривалий час і
примирення між ними неможливе. Між сторонами припинені шлюбні відносини. Як
причину розпаду сім'ї позивач вказує на той факт, що спільне життя з
відповідачем не склалося в наслідок того, що сторони не знаходили порозуміння в
стосунках, в них склалися різні погляди на подружнє життя.

Відповідач у судове засідання з'явився, позовні вимоги позивача визнав,
визнав обгрунтованою вимогу про розірвання шлюбу.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що
рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову при проведенні
попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при
визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174
цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем
позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про
задоволення позову.

У судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 11 грудня
2004 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис
№ 569. Від цього шлюбу є неповнолітня дочка - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб у
сторін є першим.

Сімейні відносини фактично припинені приблизно чотирьох місяців тому,
подружні відносини не підтримують, спільне господарство між сторонами не
ведеться. Основною причиною припинення сімейних відносин є те, що спільне життя
з відповідачем не склалося в наслідок того, що сторони не знаходили порозуміння
в стосунках, в них склалися різні погляди на подружнє життя.

На примирення сторони не згодні, обґрунтовуючи це тим, що відновлення сім'ї
є неможливим, через що суд не вважає за необхідне вживати заходів щодо
примирення сторін.

При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин
розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та
збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини, а також
інтересам неповнолітньої дитини. Спору між сторонами щодо місця проживання
дитини не встановлено, тому суд, враховуючи інтереси дитини, вважає можливим
визначити місце її проживання з матір'ю.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє
рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне
проживання чоловіка й дружини та збереження шлюбу суперечать інтересам одного з
них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що побудова
сімейних відносин повинна здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях
взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України), суд
задовольняє позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу.

Видатки по оплаті державного мита при оформленні реєстрації розірвання
шлюбу в органах РАЦС суд вважає за необхідне покласти на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 104, 105, 110, 112, 180 Сімейного кодексу України, ст. ст. 11, 88, ч.
4 ст. 130, ч. 4 ст. 174, ст. ст. 213,215 Цивільного процесуального кодексу
України, СУД -

ВИРІШИВ:

Шлюб між ОСОБА_1та ОСОБА_2, зареєстрований другим відділом реєстрації актів
громадянського стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси 11
грудня 2004 року, актовий запис № 569, розірвати.

При реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС стягнути з ОСОБА_2 державне
мито у розмірі 17 гривень, ОСОБА_1 - від сплати звільнити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд
першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня
проголошення рішення та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження, або шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня проголошення рішення у порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК
України.