УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2007 року колегія судців судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим в складі:

Головуючого, судді
Курської А.Г. суддів    Горбань
В.В.

Шаповалової О.А. при секретарі
Волковій О.М. розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення частки в спільній власності,
визнання за ним права на обов'язкову частку в спадщині, визнання його єдиним спадкоємцем, визнання відповідачки такою, що втратила
право на прийняття спадщини, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Сімферополя АР Крим від 30.11.2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

11.05.2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про збільшення частки в спільній власності на підставі ч.3 ст.357 ЦК України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є співвласником 1/6 частки
домоволодіння АДРЕСА_1, іншими співвласниками вказаного домоволодіння є його сестра ОСОБА_2 (1/6 частка) та їх матиОСОБА_3 ( 1/2 та 1/6 частки), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після
смерті матері відкрилась спадщина на її частку
домоволодіння, але від сестри він дізнався, що все своє майно мати заповіла ш.
В даному домоволодінні він проживав з дня народження з матір'ю і тепер там проживає зі своєю сім'єю. Відповідачка
проживає в іншому місці. За період проживання в
будинку він за власний рахунок суттєво поліпшив його стан: здійснив прибудову частини кухні та передньої, забетонував двір,
замінив водопровідні труби та збудував підвал. Крім того,
починаючи з 1996 року, також зі своїх коштів сплачував витрати на утримання домоволодіння та проводив поточний ремонт, у зв'язку з
чим просив збільшити його частку у спільній власності до 2/6.

2005
року позивач доповнив позовні
вимоги і просив визнати його право на обов'язкову частку в спадковому
майні на підставі ч.1 ст.1241 ЦК
України, що залишилось після смерті
матері, оскільки він є інвалідом третьої групи з дитинства.

2006
року ОСОБА_1 знов доповнив свої вимоги і просив визнати його єдиним спадкоємцем за законом на спадкове майно - 4/6 частки будинку
АДРЕСА_1, а відповідачку ОСОБА_2 визнати такою, що втратила право на спадщину у зв'язку з неприйняттям її у встановлений законом строк.

Рішенням суду позовні вимоги
залишено без задоволення в повному обсязі.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 просить його скасувати в частині відмови у визнанні за ним права на обов'язкову
частку у спадщини після смерті матері як таке, що суперечить
обставинам справи та не відповідає нормам матеріального права, та ухвалити нове
рішення з цього питання. Доводи апелянта полягають в тому, що суд дійшов помилкового висновку про те, що він не має
права на обов'язкову частку в

Справа №22-ц-1898/2007

2

спадщини, оскільки згідно з законом підставою для виникнення у нього цього
права є факт його інвалідності.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його
представника і відповідачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню
з наступних підстав.

Суд в межах заявлених вимог повно та всебічно дослідив обставини справи,
дав належну оцінку доказам, які надали сторони,
правильно застосував норми матеріального закону і
дійшов вірного висновку про те, що право позивача не порушено, і тому не підлягає захисту. В зв'язку з цим суд обгрунтовано
відмовив позивачу в задоволенні вимог про визнання права на обов'язкову частку
у спадщині згідно з ч.1 ст.1241 ЦК України після смерті його матері ОСОБА_3.

Як убачається з матеріалів справи і як встановив суд, мати сторін ОСОБА_3. померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.73). Згідно заповіту вона все
своє майно заповіла дочці ОСОБА_2.

ОСОБА_1 визнаний інвалідом дитинства з призначенням третьої групи
25.10.2005 року ( а.с.19), під час розгляду цієї справи у суді.

Згідно з ч.3 ст.1235 ЦК України заповідач не може позбавити
права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову
частку у спадщини. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття
спадщини.

Відповідно до абзацу 1 ч.1 ст.1241 ЦК України право на обов'язкову частку
у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова, вдовець та
непрацездатні батьки і спадкують незалежно від змісту заповіту половину частки, яка належала б кожному з них, у разі спадкування
за законом ( обов'язкова частка).

При цьому діючим законодавством непрацездатними визнаються жінки, які досягли 55 років та чоловіки у віці 60 років, інваліди 1,
2 та 3 груп, незалежно від того, чи призначена
цим особам пенсія за віком або інвалідністю. Наявність інвалідності тієї чи іншої групи повинна бути підтверджена висновком
медико-соціальної експертної комісії ( далі - МСЕК).
Має значення, щоби інвалідність була встановлена на день відкриття спадщини.

Відповідно до п.7 Порядку організації та проведення МСЕК втрати
працездатності, затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 04.05.1994 року №221, у випадку визнання хворого інвалідом інвалідність встановлюється з дня
надходження до МСЕК документів, на підставі яких
приймається відповідне рішення.

Як убачається з матеріалів справи, інвалідність третьої групи позивачу було
встановлено 25.10.2005 року, тобто через
одинадцять місяців після смерті спадкодавця.

За таких обставин, оскільки МСЕК вперше встановила позивачу інвалідність третьої групи після смерті спадкодавця, то суд дійшов
обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1
не має права на обов'язкову частку в спадщині.

Сам факт наявності у позивача захворювання, яким він страждав з дитинства,
і з яким пов'язано встановлення інвалідності, не може
бути безспірним доказом того, що він являвся непрацездатним і на момент
смерті спадкодавця, оскільки позивач до встановлення
третьої групи інвалідності постійно працював, одержував заробітну плату, утримував
як свою сім'ю, так і матір за її життя, доглядав її до самої смерті за свій . рахунок, про що свідчать його пояснення у
судовому засіданні (а.с.66, 67).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неповно з'ясував обставини справи
саме з цього питання та не дав оцінки доказам, а тому
необгрунтовано відмовив в задоволенні вимог про визнання за ним права на
обов'язкову частку у спадщині, є безпідставними.

Судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції повно з'ясував
обставини справи та дав належну оцінку всім
наявним в справі доказам згідно зі ст.212 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх
висновків.

3

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки в решті висновків суду рішення не оскаржується сторонами, то
колегія не має права входити в обговорення
питання щодо їх законності чи незаконності.

Згідно зі ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307,
308,313-315, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Київського
районного суду м.Сімферополя АР Крим від 30.11.2006 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,
однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги
протягом двох місяців з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.