АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2007 року                                                                                                     м.
Одеса

Колегія судців судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого   -
Каранфілової В.М.

суддів                        -  Троїцької Л.Л., Сидоренко І.П.

при секретарі - Асанової 3.1.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду
Одеської області від 07 березня 2006 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до виконкому Іллічівської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Іллічівського
МВ УМВС України в Одеській області, ОСОБА_4 про визнання права користування
жилим приміщенням, визнання розпорядження та свідоцтва про приватизацію
недійсними, визнання договору довічного утримання недійсним, скасуванні
прописки, виселення, про встановлення факту прийняття спадщини,

встановила:

В квітні 1999 року позивачка звернулась до суду з позовом
до виконкому Іллічівської міської ради, ОСОБА_2, , Іллічівського МВ УМВС
України в Одеській області, ОСОБА_4 про визнання права користування жилим
приміщенням, визнання приватизації недійсною, визнання договору довічного
утримання недійсним, скасування прописки, виселення, посилаючись на те, що її
батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, мешкали в спірній квартирі АДРЕСА_1. З їх згоди вона
вселилась у 1992 році в спірну квартиру у якості члена сім'ї і мешкала до 1998
року. В зв'язку з тим, що Іллічівський МВ УМВС України в Одеській області
відмовив їй у прописці, вона звернулась до виконкому Іллічівської міської ради
про призначення її піклувальником батьків.

На підставі рішення виконкому Іллічівської міської ради №
1110 від 11.12.92 р. про призначення її опікуном батьків, вона була прописана в
спірній квартирі.

28.08.1997 року виконком Іллічівської міської ради
скасував це рішення й призначив піклувальником матері батько на той час вже
помер її брата ОСОБА_4

На підставі розпорядження органа приватизації від 14.08
1997 р. її мати приватизувала спірну квартиру, отримала свідоцтво про право
власності на спірну квартиру та уклала договір довічного утримання з онуком
ОСОБА_5

На підставі цього договору ОСОБА_2 разом зі своєю сім'єю
вселились у спірну квартиру.

04 грудня 1998 року її було виписано зі спірної квартири,
а сім'я ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання була прописана у
спірну квартиру.

Позивачка вважала, що приватизація спірної квартири
здійснена незаконно, тому що вона не давала своєї згоди на приватизацію,
оскільки мала право на жилу площу у квартирі на підставі вимог ст.хт.. 64,65 ЖК
України . Також договір довічного утримання, укладений між її матір'ю та
ОСОБА_5 є незаконним, оскільки було укладено його у порушення вимог ст.ст..
144, 145, 146 ЦК України у редакції 1963 року,
без її згоди на

Справа № 22ц-492/07                                                                    Категорія ЦП: 29

Головуючий
у першій інстанції - Кириченко П.Л.                   Доповідач - Каранфілова В.М.

2

це, оскільки вона була піклувальником матері
на той час і мала право надавати їй допомогу при укладенні договору, а крім
того не було отримано дозволу органу опіки та піклування на укладення цього
договору. До того ж ОСОБА_2 являється рідним сином піклувальника її матері
ОСОБА_4 і відповідно до вимог ст.. 146 ЦК України таку угоду не вправі були
укладати ні піклувальник, ні його близькі родичі.

На підставі
викладеного позивачка просила визнати за нею право користування жилою площею в
квартирі АДРЕСА_1; визнати розпорядження Іллічівської міської ради №564 від
13.08.1997 року та свідоцтво про право власності від 14.08.1997 року
недійсними; визнати договір довічного утримання від 04.09.1998 року недійсним;
зобов'язати відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб
Іллічівського МВ УМВС України в Одеській області скасувати реєстрацію ОСОБА_2
та членів його сім'ї; виселити їх зі спірної квартири;

Крім того,
просила визнати рішення виконкому Ільічівської ради № 414 від 28.08.1997 року
незаконним та зобов'язати виконком скасувати його.

В ході розгляду справи позивачка
неодноразово уточнювала позовні вимоги.

А.с. 255-256 -
відмовилась від вимог про визнання рішення виконкому Ільічівської ради № 414
від 28.08.1997 року незаконним та зобов'язання його скасувати.

05.06 2003 року
а.с.395-396 доповнила свої вимоги та просила встановити факт прийняття нею
12 частини спадщини після смерті матері ОСОБА_6 Такі ж вимоги вона підтримала
у позовній заяві від 11.04.2005 р. а.с.543-544. 25.11.03 р. та 04.12.03 р.
вточнила позовні вимоги просила встановити факт прийняття нею спадщини після
смерті матері, де б воно не знаходилось а.с. 405-406, 413. Крім того
доповнила підстави про визнання договору довічного утримання недійсним з тих
підстав, що порушені її права цим договором та поставила питання про виселення
з спірної квартири ОСОБА_3 та двох неповнолітніх дітей.

Справа розглядалась судом
неодноразово.

Рішенням суду
від 07 березня 2006 року у позовних вимогах ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній
скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про
задоволення її позовів, посилаючись на те, що рішення постановлено з порушенням
норм процесуального та матеріального права.

Колегія суддів,
заслухав суддю - доповідача, вивчив матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині відмови у
позові про визнання договору довічного утримання недійсним, скасуванні
прописки, виселення, про встановлення факту прийняття спадщини - скасуванню з
направленням справи у цій частині на новий розгляд, а в іншій частині залишенню
без зміни з наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 мешкали подружжя ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження. 11 грудня 1992 року їх
дочка ОСОБА_1 була призначена відповідно до рішення виконкому Іллічівськом
міської ради Одеської області піклувальником своїх батьків і на підставі цього
рішення була зареєстрована у спірній квартирі, як піклувальник.

28.08.1997 року
виконком Іллічівської міської ради скасував вищевказане рішення і призначив
піклувальником матері батько на той час вже помер її сина ОСОБА_4 Після
цього ОСОБА_1 була знята з реєстрації у вказаній квартирі.

2001
року рішенням Іллічівської міської ради № 329 звільнено
ОСОБА_4 від обов'язків піклувальника ОСОБА_6, а рішення № 414 від 28.08.1997
року було скасоване у повному обсязі а.с.168.

року
було внесено зміни до вказаного рішення. Цим рішенням було звільнено ОСОБА_4
від обов'язків піклувальника ОСОБА_6, а рішення № 414 скасовано в частині
призначення ОСОБА_4 піклувальником і надання йому

3

відповідних
прав і його прописки за адресою підопічної. Таким чином відновлено рішення №
414, яким   скасоване рішення   № 1110 щодо призначення ОСОБА_1
піклувальником ОСОБА_6

Суд першої інстанції, проаналізувавши вказані рішення,
обставини справи, надані докази, зробив правильний висновок про те, що позов
ОСОБА_1 про визнання права на користування спірною жилою площею, як за членом
сім'ї, задоволенню не підлягає.

Вказаний висновок відповідає зібраним доказам та
обставинам справи і вимогам ст..ст.. 64, 65 та 98 ЖК України.

Погоджується судова колегія і з висновком суду першої
інстанції про відмову у позові про визнання недійсним розпорядження
Ільічівської міської ради № 564 від 13.08. 1997 року про приватизацію спірної
квартири та свідоцтва про право власності від 14.08.1997 року на вказану
квартиру.

При цьому колегія вважає, що на момент приватизації
квартири ОСОБА_1 являлась піклувальником матері і на підставі ст.. 144 Кодексу
про шлюб та сім'ю України повинна була надавати їй допомогу при здійсненні
підопічною своїх прав та охороняти її від зловживань з боку третіх осіб. Тому
вважає, що позивачка мала право пред'являти такий позов в інтересах матері, але
суд встановив, що інтереси ОСОБА_6 не були порушені приватизацією квартири.

Крім того, позивачка ставила питання про скасування вказаних документів і в
своїх інтересах. В цій частині суд обґрунтовано відмовив їй у позові . Цей
висновок відповідає вимогам ст.. 65-1 ЖК України та ст..ст.. 5 та 8 Закону
України "Про приватизацію державного фонду".

В частині інших вимог ОСОБА_1, колегія вважає, що рішення
підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка пред'явила
позов про визнання договору довічного утримання між її матір'ю та ОСОБА_2 від
24.09 1997 року недійсним, скасування прописки, виселення, за підставами
укладення договору у порушення вимог ст..ст.. 144, 145, 146 ЦК України у
редакції 1963 року. Вказаний договір укладено без її згоди як піклувальника, а
крім того, не було отримано дозволу органу опіки та піклування на укладення
цього договору.

До того ж ОСОБА_2 являється рідним сином піклувальника і
відповідно до вимог ст.. 146 ЦК України таку угоду не вправі був укладати ,
виселення ОСОБА_2 та його сім'ї вимагала у зв'язку з тим, що поселились та
прописались вони незаконно, оскільки договір був незаконим.

Після смерті матері доповнила підстави про визнання
договору довічного утримання вказівкою, що порушені її права цим договором, і
про встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті матері ОСОБА_6

При цьому вона вказувала, що фактично прийняла спадщину у
вигляді спірної квартири, право на яку оспорює у судовому порядку, та іншого
майна належного матері

Суд розглянув ці вимоги ОСОБА_1 і відмовив їй у позові про визнання
договору довічного утримання недійсним, як неналежному позивачу та з тих
підстав, що ОСОБА_2 не був піклувальником ОСОБА_6 і мав право на укладення
договору довічного утримання.

Розглядаючи вказаний спір по суті, суд не вточнив
повністю позовні вимоги ОСОБА_1, Не звернув уваги на те, що позивачка заявляла
вимоги про визнання договору довічного утримання незаконним з декількох
підстав:

За життя своєї матері - з інтересів підопічної та з своїх
інтересів, як особи, чиї житлові права порушені. Після смерті матері - вона
підтримувала позов про визнання договору довічного утримання недійсним як
таким, що порушив її права спадкоємиці. Це вбачається з заяви про встановлення
факту прийняття спадщини після смерті матері.,, оскільки в заяві йдеться про
відкриття спадщини. Спадщиною вона вважала спірну квартиру.

За таких
обставин суд повинен був уточнити позовні вимоги і в залежності від цього
досліджувати матеріали справи та приймати рішення.

4

Зробивши
висновок, що угода 24.09.1997 року не укладалась, суд не уточнив і в цій
частині вимоги позивачки.

По матеріалам справи вбачається, що оскаржується саме договір довічного
утримання, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1

В огляді суду була копія договору від 04.09.1998 року
а.с.34. Суд фактично не уточнив вимоги позивачки, відносно якого договору
вона ставить питання про визнання його недійсним.

Крім того, суд розглянув одночасно в одному провадженні
заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, як заявлену в окремому порядку, так і
інші позови, заявлені в позовному порядку.

Не вточнив у сторін при розгляді заяви про встановлення
факту, чи є між спадкоємцями спір про право цивільне, не вирішив питання про
роз'єднання позовів, а також про можливість залишення заяви про встановлення
факту без розгляду, якщо буде встановлено, що є спір про право.

Відмовляючи у встановленні факту прийняття спадщини, суд
виходив з того, що позивачка, не надала належних доказів факту прийняття
спадщини, а також з тих причин, що спірна квартира не входить до складу
спадкового майна.

З таким
висновком колегія не може погодитись.

З заяв ОСОБА_1 вбачається, що вона бажала встановити факт
прийняття спадщини для оформлення свідоцтва про спадщину, так як перед тим
зверталась до нотаріуса а.с.573-580.. В заяві вказувала, що спірна квартира і
є тим майном, яке вона прийняла як спадщину. Крім того, вказувала, що після
смерті матері її не впускали в квартиру і майно, яке знаходилось у квартирі
вона взяла через дочку .

Оскільки ставилось питання про встановлення факту
прийняття спадщини, то суду необхідно було встановити і підстави її позову
відносно визнання договору довічного утримання недійсним: з підстав порушення
її, житлових прав, з підстав захисту інтересів підопічної - матері, чи з
підстав порушення майнових прав позивачки, які виходять з спадкового права.

В залежності від підстав позову, суд міг перевіривши
докази і постановити рішення.

Оскільки суд не встановив вищевказані обставини, то
судова колегія вважає, що рішення в цій частині необхідно скасувати та
направити на новий розгляд для уточнення позовних вимог ОСОБА_1 та вирішення
інших питань з приводу розгляду даного позову.

Колегія також вважає, що позовні вимоги про скасування прописки і виселення
повинні розглядатися разом з позовом про визнання договору довічного утримання
недійсним, тому рішення у цій частині підлягає скасуванню з направленням справи
на новий розгляд.

Крім того, при новому розгляді позовних вимог ОСОБА_1 про
скасування прописки реєстрації та про виселення ОСОБА_2 та його сім'ї, суд
повинен притягнути до участі у справі усіх повнолітніх членів сім'ї, оскільки
ОСОБА_4 виповнилось 18 років.

Вважаючи, що суд фактично не розглянув всі вимоги і цей
недолік не може бути усунений судовою колегією, вказане рішення в частині
визнання договору довічного утримання недійсним, скасування прописки,
виселення, про встановлення факту прийняття спадщини підлягає скасуванню з
направленням його на новий розгляд у суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч 1 п 1, 311 п. 5, 317 України,
колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської
області,

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

5

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 07 березня 2006 року суду в частині відмови у позові
про визнання договору довічного утримання недійсним,   скасуванні
прописки,   виселення,   про
встановлення   факту  прийняття спадщини -скасувати.

Направити справу у цій частині на
новий розгляд.

В іншій частині  рішення Овідіопольського районного суду
Одеської області від 07 березня 2006 залишити без зміни.

Ухвала
може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом 2-ох місяців з дня її проголошення.