Справа №2-196/07
РІШЕННЯ

ИМЕНЕМ     УКРАЇНИ

20 березня 2007 року
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого                                                                                      судді
Щасливої О.В.,

при секретарі                                                                                                         Золотухіній
І.В.,

з участю представника ОСОБА_1                                                        адвоката ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3                                                                      адвоката
ОСОБА_4,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_5 про вселення та позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання таким,
що втратив право користування жилим приміщенням, (треті особи - відділення
громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Шевченківського РВ ЗМУ УМВС
України в Запорізькій області, комунальне підприємство „ВРЕЖО № З"),

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про вселення в квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від
22.02.2007 року в
якості співвідповідача притягнуто ОСОБА_5, оскільки згідно із рішенням
Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2006 року, яке набрало законної сили, за нею визнано право
користування спірним жилим приміщенням.

В обґрунтування
позову в судовому засіданні позивач пояснив, що в квартирі АДРЕСА_1 перебуває на
реєстраційному обліку. Зазначене житло в 1980
році було надано сім'ї його батьків для помешкання батьків, відповідача,
який доводиться позивачу братом, та позивача. З 1980 року позивач жив в спірній квартирі зі своєю дружиною та
двома синами. Оскільки з 1988
року він перебував в трудових відносинах з сільськогосподарськими
підприємствами на території Вільнянського району Запорізької області, з
зазначеного часу поряд із спірною квартирою він набув інше місце помешкання - жилий будинок
АДРЕСА_2. Витрат по сплаті квартирної плати та комунальних послуг він не несе,
проте впродовж всього часу свого перебування на реєстраційному обліку
добровільно передавав своїй матері гроші в сумі 20-30 крб., а з проведенням грошової реформи - по 70 грн. - щомісячно як
свою частку в спільних видатках всіх мешканців спірної квартири. Просить
вселити його в спірне приміщення, посилаючись на перешкоди в користуванні житлом,
які чинять йому відповідачі після смерті матері з лютого 2006 року.

Представник
позивача підтримує твердження свого довірителя та просить суд про задоволення
його вимог.

Відповідачі
позов не визнали і пояснили, що з 1994
року позивач та члени його родини добровільно залишили спірну квартиру,
виїхавши до с Ново-Гупалівка,
забрали все своє майно, особисті речі. Ключів від квартири позивач не має, за
життя матері позивач відвідував її один-два рази на місяць. Витрат по сплаті
квартирної плати та комунальних послуг ОСОБА_1 не несе, в 2004 році відповідач
уклав з житлово-комунальною організацією договір реструктуризації
заборгованості, пропонував позивачу взяти участь у відповідних видатках, на що
той відповів відмовою, посилаючись на те, що фактично квартирою він не
користується. З огляду на викладені обставини просять про

2

відмову в задоволенні позову, оскільки вони ніколи не
перешкоджали позивачу у здійсненні права користування квартирою, навпаки - він добровільно
залишив її, ніколи не висловлював намірів проживати в ній.

Відповідач
ОСОБА_3 подав позов, в якому просив про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив
право користування житлом через переїзд до іншого місця помешкання.

Згодом уточнив
вимоги, до яких приєдналася ОСОБА_5. В уточненому позові співучасники вимагають
визнати первісного позивача таким, що втратив право користування квартирою в
зв'язку з непроживанням в ній понад встановлені законом строки без поважних
причин. В обгрунтування вимог надали докази, на яких ґрунтуються їх заперечення
проти первісного позову.

Представник
ОСОБА_3 підтримала доводи свого довірителя, просить про задоволення його позову
та відмову в задоволенні вимог про вселення.

Представники
третіх осіб, у встановленому порядку повідомлених про час та місце вирішення
спору, до суду не з'явилися. Надали письмові звернення, які містять прохання
про розгляд справи у відсутність представників, вирішення справи відносять на
розсуд суду.

За згаданих
обставин у відповідності до ст. 36
ЦПК України суд знаходить можливим вирішення спору без участі представників
КП „ВРЕЖО № 3" та
ВГІРФРО Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області.

Вислухавши
пояснення осіб, які беруть участь в справі, свідків, дослідивши інші фактичні
дані, суд не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1, а позов ОСОБА_3
та ОСОБА_5. - знаходить
таким, що підлягає задоволенню, з наступних міркувань.

Під час
з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами встановлено, що на
реєстраційному обліку в квартирі АДРЕСА_1,
наймачем якої була ОСОБА_6, перебувають ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8. Рішенням Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2006
року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_5. визнано право користування
спірною квартирою.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ними зберігається жиле
приміщення впродовж шести місяців, а відповідно до ст. 72 ЖК України
визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Вирішуючи позов
на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_5., суд бере до уваги показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, які мешкають в тому самому будинку, що й ОСОБА_3 та
ОСОБА_5., з яких випливає, що в спірній квартирі ОСОБА_1 не проживає протягом
тривалого часу, свідки ОСОБА_9,
ОСОБА_11, ОСОБА_12 із ним навіть не знайомі, хоча бувають в
спірній квартирі досить часто.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду,
що працює дільничним терапевтом, будинок №
9 по вул. Вороніна охоплюється межами її ділянки, ані ОСОБА_1, ані члени його
родини за наданням медичної допомоги протягом останніх десяти років не
звертаються, в амбулаторній карті позивача є відмітка про його виїзд на
постійне місце помешкання до с
Ново-Гупалівка, зі слів мешканців сім'ї, яких вона відвідує як лікар,
свідок знає, що позивач живе в зазначеному населеному пункті. Крім того, свідок
бачила позивача в урологічному відділенні центральної лікарні Вільнянського
району, де він, з його слів, проходив стаціонарне лікування.

Свідок ОСОБА_13
вказав, що знайомий з ОСОБА_3 з 1999
року, часто гостить в спірній квартирі, жодного разу не бачив там позивача,
зі слів ОСОБА_3 знає, що той мешкає в селі.

3

К доказам,
стверджуючим обґрунтованість позовних вимог, крім перелічених, відносяться акти
житлово-експлуатаційної ділянки від 20.05.2004
року та від 16.03.2006
року про непроживання ОСОБА_1
в спірній квартирі з 1994
року (а.с. 24, 25), інформація
центральної районної поліклініки Шевченківського району, згідно якій ОСОБА_1 за
наданням допомоги до вказаного медичного закладу не звертався протягом десяти
років, його амбулаторної карти в поліклініці немає (а.с. 40), матеріали
перепису населення за 2002,
2004 та 2005 роки, з
яких випливає, що в квартирі АДРЕСА_1 позивач
не проживає (а.с. 58-61),
інформація Вільнянської центральної комунальної лікарні про перебування
позивача на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні з 24.09.2006 року по 02.10.2006 року (а.с. ), інформація
Вільнянської МДПІ про отримання позивачем в 1997 році ідентифікаційного номеру на підставі відомостей
Вільнянського районного споживчого товариства (а.с. 168), відомості, що
містяться в трудовій книжці позивача, згідно з якими з 1994 року він
перебуває в трудових відносинах з різними підприємствами Вільнянського району (а.с.   ).

Перелічені
докази об'єктивні, послідовні, допустимі, логічно поєднуються одне з одним,
вказують на тривале непроживання позивача в спірній квартирі без поважних
причин та дають суду всі підстави для задоволення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Сукупність
фактичних даних, які суд враховує, ухвалюючи рішення на користь відповідачів за
первісним позовом, не спростовують свідчення ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які
вказують на постійне проживання позивача в спірному жилому приміщенні, тому, що
вони суперечать навіть поясненням позивача, який вказує в позові, що поряд з
спірною квартирою, він мав інше місце помешкання в с Ново-Гупалівка.

Такі показання
осіб, які є синами позивача, на думку суду, є виявленням зацікавленості у
вирішенні спору.

Відповідно до
ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень.

На думку суду,
ОСОБА_1 не довів обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог
про наявність перешкод в користуванні спірним приміщенням, які чинили б йому
відповідачі, тоді як сукупність наданих його опонентами доводів, оцінку яких
дав суд, переконують в ґрунтовності та законності їх вимог.

Керуючись ст.
ст. 71, 72 ЖК
України, ст. ст. 10, 59,
60, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 відмовити.

Позов ОСОБА_3,
ОСОБА_5 до ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_1
таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Зобов'язати
відділення громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського
РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку
в квартирі АДРЕСА_1.

Рішення може
бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі до суду
першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів після
ухвалення рішення та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після
подання заяви про оскарження або шляхом подання апеляційної скарги впродовж
терміну, встановленого для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя              Щаслива