Справа №  2-727/06
РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

17 січня 2007 року Самарський районний суд
міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді                  Католікяна М.О.,

при секретарі                          Ніколенко К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
в залі суду в місті Дніпропетровськ цивільну справу за позовом Закритого
акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої
працівником підприємства при виконанні трудових обов'язків,

УСТАНОВИВ:

13 квітня 2006 року до суду із цим позовом
звернувся Акціонерний комерційний банк «РайффайзенБАНК Україна». Свої позовні
вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідачка з 03.11.2005 р. працює на
посаді завідуючої касою. 14.03.2006 р. під час зведення операційної каси, де
працювала відповідачка, була виявлена нестача в сумі 15 000,00 грн. Остання
надала письмові пояснення, за якими вона, на її думку, видала зайву суму
конкретному клієнтові. 24.03.2006 р. відповідачка добровільно повернула 5
000,00 грн, проте залишок не погодилась сплатити, посилаючись на порушення
позивачем процедури відшкодування нестач. Ці обставини явилися причиною
звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідачки компенсації
за заподіяну матеріальну шкоду в сумі 10 000,00 грн, судових витрат (а.с.а.с. 2
- 4, 135, 136).

17 січня 2007 року суд своєю ухвалою змінив
найменування позивача у справі на ЗАТ «ОТП Банк» через зміну позивачем своєї
назви за статутом.

Представник позивача у судовому засіданні
позов підтримав у повному обсязі.

Відповідачка,
її представник позов не визнали, пояснивши, що нестача дійсно відбулася з вини
відповідачки, проте позивач міг відшкодувати таку нестачу шляхом пред'явлення
вимоги особі, якій були передані ці кошти.

Суд,
вислухавши пояснення представників сторін, відповідачки, показання свідків,
вивчивши матеріали справи, оглянувши відеозапис, вважає, що позовні вимоги
підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом було встановлено, що з 03.11.2005 р. відповідачка
працювала у позивача на посаді завідуючої касою сектора касових операцій
відділення «Центральне» філії АКБ «РайффайзенБАНК Україна» в м.
Дніпропетровськ.

03 листопада 2005 року відповідачку було ознайомлено з її
посадовою інструкцією, за якою завідуюча касою, у тому числі приймає та видає
готівку, перераховує, перевіряє на платіжність, акцептує операції в системі
CASH, видає документ, що підтверджує здійснення операції; здійснює щоденні
касові операції згідно документів клієнтів, а також внутрішньобанківських
документів; несе відповідальність за введення та додержання процедур відділу тощо
(а.с. 7).

Того ж дня між сторонами було укладено договір про
матеріальну відповідальність працівника за передані йому підзвітні цінності, за
яким відповідачка зобов'язалася обережно поводитися з переданими їй на
зберігання або на інші цілі матеріальними цінностями і вживати заходи щодо
запобігання шкоди; суворо дотримуватися встановлених правил здійснення операцій
з цінностями і їх зберігання тощо (а.с. 8).

Відповідно до акту нестачі готівкових коштів, що
знаходяться під відповідальністю касира від 14.03.2006 р. відповідачкою було
допущено нестачу в сумі 15 000,00 грн (а.с. 9).

Нестачу було віднесено на балансовий рахунок НОМЕР_1,
відкритий на ім'я відповідачки (а.с.а.с. 13, 14).

14 березня 2006 року відповідачка склала письмові
пояснення, згідно з якими вона дійсно припустилася помилки при здійсненні
касової операції та зайво передала одному з клієнтів 15 000,00 грн (а.с.а.с.
10, 11, 92, 93).

24 березня 2006 року відповідачка добровільно сплатила 5
000,00 грн в рахунок заподіяної шкоди, про що свідчить копія
прибутково-видаткового касового ордеру № 1

(а.с.а.с. 12, 14).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Кодексом
законів про працю України, Законом України від 05.04.2001 р. № 2346-ІІІ «Про
платіжні системи та переказ коштів в Україні».

В силу ст. 1351 КЗпП України письмові договори
про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням,
обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі
виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також
типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність
затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Судом було встановлено, що відповідно до посадової
інструкції відповідачка займала посаду (виконувала роботи), безпосередньо
зв'язану із зберіганням, обробкою, відпуском, застосуванням у процесі
виробництва переданих їй цінностей (грошових коштів), а тому укладення між
сторонами 03.11.2005 р. відповідного договору про матеріальну відповідальність,
було правомірним і повністю відповідало приведеній вище нормі.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КЗпП України працівники зобов'язані
бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати
заходів до запобігання шкоді.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть
матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі,
організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При
покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду,
лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною
частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру
заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

У відповідності з п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники
несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадку, коли між
працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 1351
цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Аналізуючи зміст приведених норм, ураховуючи те, що між
сторонами відповідно до

ст. 1351 КЗпП України було укладено
відповідний письмовий договір, суд доходить висновку про те, що відповідачка
має нести матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її
вини, тобто в сумі 10 000,00 грн, які залишилися невідшкодованими.

Суд критично ставиться до тверджень відповідачки, її
представника про порушення позивачем положень Закону України «Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні» щодо процедури відшкодування зайво
переданих коштів з наступних підстав.

У своїх поясненнях сторона відповідачки посилалася на
положення п.п. 35.1, 35.2 вказаного закону, за якими неналежний отримувач
зобов'язаний протягом трьох робочих днів від дати надходження повідомлення
банку-порушника про здійснення помилкового переказу ініціювати переказ
еквівалентної суми коштів банку-порушнику, за умови отримання повідомлення
цього банку про здійснення помилкового переказу. У разі своєчасного
повідомлення банком-порушником неналежного отримувача про здійснення
помилкового переказу та порушення неналежним отримувачем строку, встановленого
п. 35.1 цієї статті, неналежний отримувач має повернути суму переказу, а також
сплатити банку-порушнику пеню в розмірі 0,1 % цієї суми за кожний день
починаючи від дати завершення помилкового переказу до дня повернення коштів
включно, яка не може перевищувати 10 % суми переказу.

З диспозиції приведеної норми вбачається, що законодавець
дійсно передбачив певну процедуру для відшкодування (повернення) зайво або
помилково переданих коштів, проте виключно у випадку, коли особу, яка зайво або
помилково отримала кошти, встановлено.

Однак ані з матеріалів справи, ані з пояснень учасників
процесу, ані з показань свідків суд не встановив, що на час виникнення нестачі
така особа була достеменно відома.

Єдиним аргументом сторони відповідачки в даному випадку є
твердження останньої про існування конкретного громадянина, який зайво отримав
грошові кошти, проте цей аргумент не узгоджується з рештою доказів, які були
добуті у справі, а саме:

-     у своїх письмових поясненнях, які
відповідачка давала при встановленні нестачі, вона вказала, що згодом ця особа
не визнавала факт зайвого отримання коштів;

-     при
огляді у судовому засіданні відеозапису, на якому зафіксовано операцію із цим
клієнтом, ані судом, ані учасниками процесу не було встановлено (не
оспорювалося), що цій особі дійсно були зайво передані кошти в сумі 15 000,00
грн.

Крім того, суд задля повноцінного вивчення усіх обставин
у справі викликав для допиту в якості свідка особу, на яку вказувала
відповідачка, проте зазначена особа не з'явилася.

Суд також вважає за помилкове посилання представника
відповідачки на п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992
р. № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» щодо необхідності
покладення відповідальності за нестачу на керівництво позивача з наступних
підстав.

При цьому суд виходить з того, що у п. 6 йдеться про
відповідальність керівництва за наявності його винних дій у настанні негативних
матеріальних наслідків, проте судом було встановлено наявність винних дій
відповідачки, з одного боку, та відсутність таких у позивача, з другого боку.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідачки
компенсації за заподіяну матеріальну шкоду в сумі 10 000,00 грн підлягають
задоволенню.

У порядку ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь
позивача підлягають також стягненню судовий збір в сумі 100,00 грн, витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30,00 грн (а.с.а.с.
5, 6).

Ураховуючи викладене, керуючись ст.ст. 130
- 132, 134, 1351, Кодексу законів про працю України, п.п. 35.1, 35.2
Закону України від 05.04.2001 р. № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ
коштів в Україні», ст.ст. 4 - 8, 10, 11, 18, 57 - 60, 79, 81, 88, 208, 209, 212
- 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Закритого акціонерного товариства
«ОТП Банк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Закритого
акціонерного товариства «ОТП Банк» компенсацію за заподіяну матеріальну шкоду в
сумі 10 000,00 грн, судовий збір в сумі 100,00 грн, витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30,00 грн, разом 10
130,00 грн.

Заяву про апеляційне оскарження рішення
може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна
скарга на рішення подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                  підпис                                     М.
Католікян

Копія вірна:

Суддя Самарського районного

суду м. Дніпропетровська                                                                       М.
Католікян