Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

10 жовтня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, треті особи - комунальне
підприємство “Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації”,
приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання угод недійсними та визнання права власності на будинок, а також за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, треті особи - приватний
нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Восьма
Дніпропетровська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство
“Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації”, про визнання угоди
правомірною, визнання права власності на будинок, усунення перешкод в
користуванні ним та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

В липні 2006 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про
визнання недійсним укладеного 11 липня 2003 року договору дарування нею
відповідачці будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що договір укладено внаслідок
обману її відповідачкою, а також на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок
збігу тяжких обставин, оскільки, відчужуючи будинок, вона як самотня жінка
похилого віку розраховувала на довічне утримання її відповідачкою, однак та не
надає його. В подальшому позивачка доповнила свої вимоги та просила також
визнати недійсним укладений 27 липня 2006 року ОСОБА_2. з ОСОБА_3. договір
купівлі-продажу зазначеного будинку з тих підстав, що ОСОБА_2. заволоділа
будинком  обманним шляхом.

В жовтні 2006 рокуОСОБА_3 звернувся в суд з зустрічним позовом до    ОСОБА_1. та ОСОБА_2 про визнання укладеного
ним з ОСОБА_2. договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 правомірним, визнання
за ним права власності на будинок, усунення перешкод в користуванні ним шляхом
виселенняОСОБА_1., оскільки будинок придбав на законних підставах, а
відповідачка ОСОБА_1 неправомірно чинить йому перешкоди в користуванні ним.

Рішенням Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 30 березня 2007 року в задоволенні первісного позову
відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано таким, що укладений
правомірно 27 липня 2006 року ОСОБА_2. та ОСОБА_3. договір купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3. право власності на нього. В решті
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2007
року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Визнано
недійсними договори дарування будинку АДРЕСА_1, укладений 11 липня 2003 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2., та купівлі-продажу зазначеного будинку, укладений 27 липня
2006 року ОСОБА_2. та ОСОБА_3. Зобов'язано комунальне підприємство
“Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації” зареєструвати за
ОСОБА_1 право власності на спірний будинок. В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_2. просить скасувати рішення апеляційного суду та
закрити провадження в справі, посилаючись на його необгрунтованість та
порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд серед
іншого вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивачка за
первісним позовом, не свідчать ні про її обман відповідачкою, ні про укладення
нею угоди на вкрай невигідних для себе умовах, до того ж позов нею пред'явлено
поза межами строку позовної давності за відсутності поважних причин для цього.

Скасовуючи зазначене рішення та ухвалюючи нове, апеляційний суд виходив із
встановленого ним факту відчуження ОСОБА_1 спірного будинку за договором
дарування на користь ОСОБА_2. під умовою її утримання та догляду за нею
останньою та кваліфікував подальший продаж будинку ОСОБА_2. ОСОБА_3 як
підставу, передбачену ст. 56 ЦК Української РСР 1963 року, для визнання цих
договорів недійсними.

Однак, з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що на обгрунтування своїх позовних вимог позивачка за
первісним позовом посилалася на обман її відповідачкою ОСОБА_2., тобто на
правові підстави, передбачені ст. 57 ЦК Української РСР, якою вона і
обгрунтовувала позов.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та на порушення закладеного в
ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності судочинства змінив правові підстави
позову та визнав угоди недійсними з підстав, якими позивачка його не
обгрунтовувала.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що
обставини, на які посилається ОСОБА_1, не свідчать ні про її обман
відповідачкою ОСОБА_2. в розумінні ст. 57 ЦК України, ні про укладення нею
угоди на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин.

Таким чином, в частині первісного позову апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно із законом, а тому відповідно до вимог ст. 339 ЦПК
України судове рішення суду апеляційної інстанції слід скасувати і залишити в
цій частині в силі судове рішення суду першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову        ОСОБА_3 доОСОБА_1. в частині вимоги про
усунення перешкод у користуванні будинком та виселення, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідачка правомірно поселилась в будинок, зареєстрована
тут, а вимоги про скасування її реєстраціїОСОБА_3 не пред'явив.

Скасовуючи в цій частині рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове також про відмову в задоволенні зазначеної вимоги, апеляційний
суд вказав, що через визнання недійсним укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2. договору дарування будинку
підлягає визнанню недійсним і укладений в подальшому ОСОБА_2. та ОСОБА_3. договір його
купівлі-продажу, а томуОСОБА_3 права на будинок не набув і, відповідно, не має права
вимоги про усунення перешкод ним.

Однак, з такими висновками також погодитися не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 чинного на час виникнення спірних правовідносин
Закону України “Про власність” та ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Судом першої інстанції правильно встановлено, щоОСОБА_3 у визначеному
законом порядку купив спірний будинок у ОСОБА_2 Відповідачка ОСОБА_1 поселилася
в будинок і проживає в ньому як член сім”ї його колишнього власника - ОСОБА_2

Оскільки права члена сім”ї колишнього власника є похідними від прав
власника, то з припиненням для колишнього власника права власності на будинок
члени його сім”ї також втратили право користування ним.

За таких обставин в цій частині судами неправильно застосовано норми
матеріального права, що відповідно до ст. 341 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених в цій частині судових рішень та ухвалення нового рішення
про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 доОСОБА_1. про усунення перешкод у
користуванні власністю та її виселення з будинку.

Керуючись п.п. 1,5 ч. 1 ст. 336, ст.ст. 337, 341, п. 1. ч. 1, ч. 2 ст. 344
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України,

в и р і ш и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2007 року
в частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
визнання угод недійсними та визнання права власності на будинок скасувати та в
цій частині залишити в силі рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 30 березня 2007 року.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2007
року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2007
року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
усунення перешкод у користуванні власністю та виселення скасувати та в цій
частині ухвалити нове рішення.

Зобов'язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні будинком
АДРЕСА_1 та виселити її із зазначеного будинку.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:                                                                                    Є.Ф.
Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М.
Романюк

Ю.Л. Сенін