Справа
першій інстанції Є.А.
Доповідач: ГУБАР B.C.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23
березня   2007 року                                                                                         Місто
Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Головуючого -
судді:    Іваненко Л.В.

суддів:                          Губар B.C., Страшного М.М.

при
секретарі:   ІВАНОВІЙ Н.Б

З
участю:                    ОСОБА_1,
ОСОБА_2

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області
від 10 січня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
втратившею право користування жилою площею,

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній
скарзі апелянт просить скасувати рішення суду як таке, що не відповідає нормам
матеріального і процесуального права і ухвалити нове рішення та задовольнити
позов і визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилою площею у
будинку АДРЕСА_1.

Рішенням
Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2007 року
ОСОБА_1 у задоволенні позову було відмовлено. В судовому засіданні ОСОБА_1
підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. ОСОБА_2 просила
апеляційну скаргу відхилити та залишити рішення суду без змін.

Вислухавши
суддю апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та покази
свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
дослідивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги,
оглянувши інвентаризаційну справу Чернігівського міжміського бюро технічної
інвентаризації по будинку АДРЕСА_1, цивільну справу № 2-155 Ріпкинського
районного суду про розірвання шлюбу між ОСОБА_1. та ОСОБА_2, апеляційний суд
приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги,
виходячи з наступного.

2

Відмовляючи
в задоволенні позову ОСОБА_1, суд виходив з того, що ОСОБА_2 тривалий час не
проживала у спірному будинку з поважних причин, а позивачем суду не доведено
того факту, що він, як власник житлового будинку, у встановленому законом
порядку попереджав ОСОБА_2
про розірвання договору найму житлового приміщення. Суд першої інстанції
вважає необґрунтованими доводи позивача про добровільне виселення ОСОБА_2 із
займаного будинку. Проте з такими висновками суду першої інстанції не може
погодитись апеляційний суд, зважаючи на наступне. Висновок суду про необхідність
попередження позивачем, як власником будинку, ОСОБА_2 про майбутнє розірвання договору найму житлового
приміщення є хибним, оскільки ніякого договору найму житлового приміщення між
сторонами укладено не було і правовідносини між сторонами не були договірними.

Апеляційний
суд визнає невірним висновок суду першої інстанції про прийняття в якості
належних доказів ухвал Ріпкинського районного суду від 13.12.05. та від
26.12.05., винесених щодо позовних заяв ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення до
житлового будинку, оскільки преюдиціальним для суду є тільки рішення, винесене
судом по суті спору, та яке має законну силу, а не ухвали суду, які виносяться
на стадії вирішення питання щодо прийняття позовної заяви. Само по собі
звернення відповідачки до суду з позовом про вселення, який не розглянутий
судом по суті, не можна розцінювати як доведений факт протиправного виселення
ОСОБА_2 проти її волі.

З
витребуваної та дослідженої апеляційним судом інвентаризаційної справи
Чернігівського МБТІ по житловому будинку АДРЕСА_1, вбачається, що зазначений
житловий будинок зареєстрований за відповідачкою і даний факт спростовує
твердження ОСОБА_2 про відсутність у неї будь-якого житла, окрім спірного
будинку у с. Глинянка, належного ОСОБА_1 У дослідженій апеляційним судом цивільній
справі № 2-155 Ріпкинського районного суду про розлучення позивача та
відповідачки, на а.с.19 наявна особиста заява ОСОБА_2, датована 23.01.07. про
видачу рішення суду, в якій місцем свого проживання ОСОБА_2 вказує будинок
АДРЕСА_1. Проте
вищезазначені обставини щодо місця та часу проживання відповідачки залишились
поза увагою суду першої інстанції.

Допитані
апеляційним судом свідки ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5,
які підписали акт від 29.11.05. (а.с.7) про не проживання ОСОБА_2 у спірному
будинку з травня 2005 року, підтвердили факт складання зазначеного акту і
відомості, викладені в ньому. Як встановлено апеляційним судом, свідок ОСОБА_5,
в родинних стосунках з позивачем не перебуває.

В
апеляційному суді відповідачкою не надано допустимих і належних доказів, які б
підтвердили її доводи щодо не проживання понад шість місяців у спірному будинку
з поважних причин і не надано доказів стосовно примусового її виселення із
цього будинку або наявності перешкод, які б чинив їй позивач щодо проживання в
належному йому будинку.

3

Зважаючи
на викладене, та відповідно до ст.ст.71,72 ЖК України, апеляційний суд визнає,
що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 є обґрунтованим і
підлягає задоволенню.

Керуючись
ст.ст.71, 72 Житлового Кодексу України, ст.ст. 303, 304 , 307, 309,
313,314,316,317,319 ЦПК України , апеляційний суд ,-

ВИРІШИВ :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1   задовольнити.

Рішення
Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2007   року
скасувати.

Задовольнити
позов ОСОБА_1 та визнати ОСОБА_2 такою,
що втратила право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1.

Рішення
набирає законної сили негайно після проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.