У Х В А Л А

Іменем
України

14 листопада 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Гнатенка А.В.,

суддів:
Григор'євої Л.І.,      Барсукової
В.М.,

Балюка М.І.,             Косенка В.Й.,
-

розглянувши в
судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, виконавчого
комітету Комсомольської міської ради про визнання факту проживання у спірній
квартирі, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на
житло, про визнання права власності на майно та зобов'язання внесення змін до
договору міни та його реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
апеляційного суду Полтавської області від                       1 березня 2007
року,

встановила:

У квітні 2006 року позивачка звернулася в суд із зазначеним позовом,
мотивуючи його тим, що з квітня 1993 року проживала з ОСОБА_2 у фактичних
шлюбних відносинах в службовій однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 в м.
Комсомольську, в якій вона була
прописана. У квітні 1995 року ОСОБА_2 обміняв однокімнатну квартиру
АДРЕСА_2, яка перебувала в його користуванні, на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3
в м. Комсомольську, в якій вони проживали з часу обміну разом з її донькою від
першого шлюбу та з донькою, яка народилася в 1996 році від шлюбу,
зареєстрованого між ними                               23 вересня 1995
року.

Зазначала, що в березні 2000 року двокімнатна квартира була приватизована
ОСОБА_2 і 6 липня 2000 року був здійснений її обмін на трикімнатну квартиру
АДРЕСА_3 в м. Комсомольську, в якій вони мешкали до червня 2002 року, коли
ОСОБА_2 перестав впускати її з дітьми в спірну квартиру внаслідок погіршення
стосунків. 5 квітня 2004 року шлюб між ними було розірвано.

Посилаючись на те, що протягом п'яти років проживала у спірній квартирі та
мала право разом з доньками на її приватизацію, просила визнати факт проживання
її в цій квартирі, визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на
житло, видане Комсомольською міською радою згідно з розпорядженням від 7
березня 2000 року № 110 на вказану квартиру; визнати за нею та її доньками
право власності на 1/4 частину спірної квартири за кожною, а всього на 3/4
квартири; зобов'язати нотаріуса внести зміни до договору міни від 6 липня 2000
року в частині особи власника.

Уточнивши позовні вимоги, просила визнати частково недійсним договір міни
від 6 липня 2000 року, укладений між ОСОБА_2 та подружжям Крижановськими та
визнати за нею та доньками право власності на 1/4 частину цієї квартири за
кожною.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від           17 листопада 2006 року в задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 1 березня 2007 року
рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від                             17 листопада 2006 року
скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано факт проживання ОСОБА_1 разом з
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_3 в м. Комсомольську, визнано частково
недійсним - на 3/4 частки свідоцтво про право власності на житло, видане
Комсомольською міською радою згідно з розпорядженням від                              7 березня 2000
року № 110 на вказану квартиру. Визнано за ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
власності на 1/4 частину за кожною, а всього на 3/4 вказаної квартири. Визнано
частково недійсним - на 3/4 договір міни від 6 липня 2000 року, укладений між
ОСОБА_2 та                 ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про обмін двокімнатної квартири
АДРЕСА_3 на трикімнатну квартиру № 4 в цьому ж будинку. Визнано за
ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 в
м. Комсомольську за кожною.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення апеляційного суду Полтавської області від                 1 березня 2007 року,
посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального права та залишити в силі рішення
Комсомольського міського суду Полтавської області від 17 листопада 2006 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як установлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 1995 року до                           5 квітня 2004 року.

Згідно з ордером на жиле приміщення від 31 липня 1995 року № 97, виданим на
підставі рішення Комсомольської міської ради від                               27 липня 1995
року № 153, ОСОБА_2 на сім'ю в складі одного чоловіка надано право зайняття в
порядку обміну квартири АДРЕСА_3 у                 м. Комсомольську.

Розпорядженням органу приватизації Комсомольської міської Ради народних
депутатів Полтавської області від 7 березня 2000 року № 110 квартира АДРЕСА_3 у
м. Комсомольську передана в приватну власність ОСОБА_2 На підставі цього
розпорядження
7 березня 2000 року  ОСОБА_2
видане свідоцтво про право власності на цю квартиру.

За договором міни від 6 липня 2000 року, посвідченим приватним нотаріусом
Комсомольського міського округу ОСОБА_7 і зареєстрованим Комунальним
підприємством “Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації” 7 серпня
2000 року за № 194,  ОСОБА_2 передав
вказану квартиру ОСОБА_6, ОСОБА_5 в міну на квартиру АДРЕСА_3 у м.
Комсомольську, а ОСОБА_6, ОСОБА_5 передали належну їм на праві власності квартиру
№ 4 в указаному будинку в міну на квартиру № 13 в цьому будинку.

Згідно з довідками Комсомольського МВ УМВС України та ПП “Веста-сервіс”
ОСОБА_1 разом з неповнолітніми доньками ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зареєстрована в
службовій квартирі АДРЕСА_1 в м. Комсомольську.

Ухвалюючи законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову
АДРЕСА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не заперечувала проти
приватизації ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_3 у м. Комсомольську та з того, що на
момент приватизації за позивачкою і її дітьми зберігалося право користування
квартирою АДРЕСА_1 в м. Комсомольську, в якій вони продовжували проживати на
момент ухвалення судом рішення.

Крім того, між сторонами існувала домовленість, що ОСОБА_1 з дітьми буде
проживати в спірній квартирі, зберігаючи за собою право на жилу площу в
квартирі АДРЕСА_1 в м. Комсомольську, проти чого позивачка не заперечувала в
судовому засіданні.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про
безпідставність вимог позивачки щодо недійсності приватизації спірної квартири
та договору міни від 6 липня 2000 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд залишив поза
увагою той факт, що квартира АДРЕСА_3 у                                      м.
Комсомольську належала на праві користування ОСОБА_2 до одруження з
відповідачкою, не врахував вимоги ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України та
невірно застосував норми ст. 64 ЖК України і Закону України “Про приватизацію
державного житлового фонду”.

Крім того, усупереч вимогам ч. 1 ст. 261 ЦК України суд апеляційної
інстанції невірно визначив строк позовної давності, обчислюючи його з моменту
розірвання шлюбу між сторонами - з 5 квітня 2004 року, тоді як цей строк має
обчислюватися з моменту, коли позивачка довідалася про приватизацію відповідачем квартири та укладення ним договору міни.

Таким чином, апеляційний суд допустивши порушення норм процесуального
права, безпідставно скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої
інстанції та неправильно застосував норми матеріального права, а тому
відповідно до ст. 339 ЦПК України рішення апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 1 березня 2007 року
скасувати, залишити в силі рішення Комсомольського міського суду Полтавської
області від 17 листопада 2006 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.В. Гнатенко

Судді:
Л .І. Григор'єва

М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.Й. Косенко