У Х В А Л А ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

17 жовтня 2007  року

м. Київ

Колегія
суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного
Суду України  в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути  Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа приватний нотаріус Роменського міського нотаріального округу
Сумської області ОСОБА_3, про визнання договорів дарування будинку та земельної
ділянки недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Роменського
міськрайонного суду Сумської області від 13 жовтня 2006 року та ухвалу
Апеляційного суду Сумської області від 5 грудня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2006 р. ОСОБА_1. звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2., третя
особа приватний нотаріус Роменського міського нотаріального округу Сумської
області ОСОБА_3, про визнання договору дарування будинку недійсним.

Зазначала, що 19.12.2003 р. між нею і онуком ОСОБА_2. було укладено договір
дарування будинку,  за яким вона
подарувала  онукові належний їй житловий
будинок АДРЕСА_1

Укладаючи договір, вона мала на меті укласти договір довічного утримання,
оскільки відповідач обіцяв довічно доглядати її, надавати допомогу, забезпечувати
продуктами харчування, оплачувати обов'язкові платежі за будинок, землю і
комунальні послуги та займатись домашнім господарством, а тому договір
дарування фактично приховував дійсну угоду про її довічне утримання.

Оскільки після оформлення договору відповідач змінив ставлення до неї,
ігнорує їхню домовленість та не надає ніякої допомоги, позивачка просила суд
визнати цей договір недійсним з підстав ст. 57, ч. 2 ст. 58 та ст. 59 ЦК УРСР
1963 р., що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, та визнати
право власності на спірний будинок за нею.

В подальшому позивачка доповнила свої позовні вимоги і просила визнати
недійним укладений 19.12.2003 р. між нею і відповідачем договір дарування
земельної ділянки, розташованої біля будинку по АДРЕСА_1 посилаючись на те, що
під час оформлення договору у нотаріуса відповідач її обманув, скориставшись її
похилим віком та неосвіченістю.

Рішенням  Роменського  міськрайонного  суду
Сумської  області від 13.10.2006
р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 5.12.2006
р., позов задоволено: визнано договори дарування будинку та земельної ділянки,
розташованих в АДРЕСА_1 недійсними; визнано за ОСОБА_1. право власності на
зазначені жилий будинок та земельну ділянку.

В обґрунтування касаційної скарги представник відповідача посилається на
неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм
процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових
рішень і ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до  вимог ст. 214 цього
Кодексу - під час ухвалення рішення суд, зокрема,  вирішує питання яка саме правова норма
підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того, що при укладенні договорів дарування
позивачка невірно сприймала умови укладених угод, що вплинуло на її
волевиявлення, а тому позов підлягає задоволенню з підстав ст. 56 ЦК УРСР 1963
р.

Проте погодитись з таким висновком судів не можна, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 19.12.2003 р. між позивачкою і її онуком
ОСОБА_2. було укладено договори дарування будинку і земельної ділянки,  за якими вона подарувала  онукові належний їй житловий будинок АДРЕСА_1
та земельну ділянку біля нього. В тексті договору дарування будинку зазначено,
що позивачка на час укладення договору
перебувала при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміла значення
своїх дій, добровільно, не приховуючи іншу угоду, вчинила даний правочин, який
відповідає її дійсним намірам створити для кожного із сторін юридичні наслідки,
визначенні договором (а.с. 32).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що спірні договори дарування позивачка
вважала удаваними та такими, що були укладені внаслідок обману з боку
відповідача й просила визнати їх недійсними з підстав ст. 57, ч. 2 ст. 58. 59
ЦК УРСР 1963 р. (а.с. 5-7, 92). Під час розгляду справи заяви про зміну підстав
позову від позивачки не надходило.

Однак суд першої інстанції, розглянувши справу, вирішив її з інших правових
підстав, ніж пред'явлено позов, та визнав спірні угоди такими, що укладені
внаслідок помилки (ст. 56 ЦК УРСР 1963 р.).

Апеляційний суд прийшов до висновку, що правильне по суті рішення не може
бути скасовано з формальних міркувань та у порушення вимог ст. 303 ЦПК України
належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги відповідача.

За таких обставин, ухвалені в справі судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись  ст.ст.  336,
338   ЦПК  України,
колегія  суддів  Судової
палати   у цивільних справах
Верховного Суду України

у  х
в  а  л
и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13 жовтня           2006 року та ухвалу Апеляційного
суду Сумської області від 5 грудня 2006 року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк