Справа № 22-442 2007 року                                 Головуючий
суддя у І інстанції - Бобер
Суддя-доповідач
в Апеляційному суді - Буцяк З.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

19 квітня 2007 року                                                                                                             місто
Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Рівненської області у складі:    головуючого Буцяка З.І.

суддів Демянчук СВ., Хилевича С.В.

з участю
секретаря судового засідання Колесової Л.В.,

відповідачки та
представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду
в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рі­шення
Лубенського міськрайонного суду від 7 лютого 2007 року у справі за позовом
ОСОБА_2доОСОБА_1, третя особа -Український національний фонд
"Взаєморозуміння і примирення", про витребування коштів з чужого
незаконного володіння та відшкодування матеріальної шкоди,

встановила:

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 7 лютого 2007 року задоволено
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Український національний фонд
"Взаєморозуміння і примирення", про витребування коштів з чужого
незаконного воло­діння та відшкодування матеріальної шкоди. З відповідачки на
користь позивача стягне­но 5479,28
грн., 35 грн.
судових витрат у справі та 312
грн. витрат на правову допомогу -разом 5826,28 грн.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі відповідачка,
вважаючи такий висно­вок місцевого суду незаконним, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і процесуального права, просить апеляційний суд його
скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Посилається на те, що місцевий суд розгля­нув справу за відсутності третьої
особи - Українського
національного фонду "Взаєморо­зуміння і примирення", належним чином
не повідомленого про час і місце судового за­сідання. При вирішенні спору суд
не врахував, що позивач як правонаступник не скори­стався своїм правом на
отримання після смерті батька частини компенсаційних виплат, які належали
покійному за примусову працю в Німеччині в роки війни, і не подав, на відміну
від неї, в установлений законодавством 6-місячний строк з дня смерті
постраж-далого відповідної заяви до Рівненського обласного відділення
Українського національ­ного фонду "Взаєморозуміння і примирення" з
метою їх отримання, хоч достовірно знав про такі виплати. А тому права на них,
незалежно від її дій, не набув.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач рішення місцевого суду рахує
пра­вильним і просить апеляційний суд залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта,
колегія су­ддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а ухвалене мі-

2

сцевим судом рішення
скасуванню з ухваленням у справі апеляційним судом нового рі­шення з таких
підстав.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що відповідачка, скривши
від Фонду правонаступництво позивача, який є її братом, обманним шляхом
отримала від Фонду всі виплати, право на одержання частини яких мав і ОСОБА_2
як один з правонаступників ОСОБА_3

Проте погодитися
з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Відповідно до п. 1
§ 14 Закону ФРН "Про заснування Федерального фонду "Пам"ять,
відповідальність і майбутнє" виплата компенсаційних виплат за нацистські
переслідування проводилася на підставі поданих до Фонду зацікавленими особами
від­повідних заяв. Якщо особа, яка мала право на одержання виплат, померла
після 15 лю­того 1999 року, право на
їх одержання мали чоловік або дружина, а також діти цієї осо­би, які залишились
живі. Якщо особа, яка мала право на одержання виплат, не залишила після себе
ані подружжя, ані дітей, виплати могли надаватись також онукам, або, якщо вони
також померли, й братам та сестрам. Якщо ці особи також не подавали заяву, то
право на подання заяви мали особи, призначені спадкоємцями у заповіті.

Згідно з п. 3 § 14 Закону
ФРН "Про заснування Федерального фонду "Пам"ять,
відповідальність і майбутнє" якщо жоден з правонаступників протягом
6-місячного строку з дня смерті особи, яка мала право на одержання
компенсаційних виплат за наци­стські переслідування, не повідомив партнерську
організацію Фонду про своє правона­ступництво, - право на одержання такої виплати втрачалося.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що позивач,
достовірно знаючи про смерть батька та про належні батькові компенсаційні
виплати за нацистські переслі­дування, в установлений законом 6-місячний строк
з дня його смерті про своє правона­ступництво Фонду не повідомив, незважаючи на
те, що об"єктивно мав таку можли­вість. Це його волевиявлення було вільним
і відповідало його внутрішній волі. У зв"язку з викладеним права на
одержання частини зазначеної виплати позивач як право­наступник після смерті
свого батька відповідно до згаданого вище закону, на відміну від відповідачки,
не набув.

Недобросовісні ж дії ОСОБА_1 із фактом втрати позивачем
права на одержання частини належних покійному ОСОБА_3 компенсаційних виплат у
прямому причинному зв"язку не знаходяться, оскільки у випадку звернення
позивача у встанов­лений законом строк із відповідною заявою до Фонду він,
незалежно від будь-яких дій відповідачки, безумовно отримав би частину цих
виплат.

Доводи позивача про те, що відповідачка обіцяла йому розділити з ним
зазначені виплати, не підтверджені допустимими законом доказами.

Таким чином, не набувши у встановленому законом порядку права власності на
спірні кошти, позивач не вправі вимагати їхнього повернення від відповідачки.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 303, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду від 7 лютого 2007
року скасувати.

3

ОСОБА_2у задоволенні його позову до ОСОБА_1, третя особа - Український
національний фонд "Взаєморозуміння і примирення", про витребування
коштів з чужого незаконного володіння та відшкоду­вання матеріальної шкоди
відмовити за безпідставністю.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення
і може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня набрання ним законної сили