Категорія-12                                                               Доповідач-
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2007
р. Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого
судді:                             Бугрим Л.М.

суддів:                                                          Рецебуринського Ю.Й.

Зінов'євої А.Г.

при секретарі: Іванові В.М.

за участю прокурора:                                    Ради А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області, ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39 та прокурора Ворошиловського району м. Донецька на рішення Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 20 жовтня 2006 року по
справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_40, ОСОБА_3, ОСОБА_41, ОСОБА_4 ОСОБА_42, ОСОБА_5, ОСОБА_43, ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_47, ОСОБА_48, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_49,
ОСОБА_50, ОСОБА_51, ОСОБА_52, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_53, ОСОБА_28, ОСОБА_29,
ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_54, ОСОБА_34, ОСОБА_55, ОСОБА_35, ОСОБА_56, ОСОБА_37 (далі позивачі) до регіонального відділення Фонду державного майна України в
Донецькій області (далі Фонд),

2

акціонерного товариства закритого типу (далі АТЗТ) „1-й Донецькій
авторемонтний завод" та ОСОБА_57 про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу державного
майна від 21 червня 1994 р. та договору купівлі-продажу від 21 січня 2006 р., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 20 жовтня 2006 р.
позивачам у задоволенні вищевказаних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивачі, Фонд та прокурор, діючий в
інтересах позивачів, принесли апеляційні
скарги, в яких просили рішення суду скасувати як таке, що не відповідає вимогам діючого законодавства та фактичним
обставинам справи, яким суд дав неправильну правову оцінку. Просили
ухвалити нове рішенням, яким задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

В обґрунтування
доводів апеляційної скарги позивачі посилалася на те, що суд безпідставно не прийняв до уваги їх доводи щодо
неправильної приватизації гуртожитку, яке на підставі діючого законодавства не могло бути приватизованим за Законом
України „Про приватизацію майна державних підприємств". На день
приватизації будинок гуртожитку не входив
до цілісного майнового комплексу підприємства і такий договір, укладений між
Фондом та АТЗТ порушує їх право на
житло. Суд також не врахував, що гуртожиток було продано не власником, оскільки за АТЗТ таке право було
встановлено рішенням виконкому, що суперечить нормам законодавства. Крім того,
вважають, що договір укладений між АТЗТ та ОСОБА_57 також суперечить закону, оскільки порушує їх
права. При укладенні договору вони, як наймачі мали переважне право покупки займаного приміщення, але відповідачі про
вказані обставини їх до відома не поставили.

Такими ж доводами обґрунтовані
апеляційні скарги Фонду та прокурору.

В судовому засіданні позивачі, прокурор та представник Фонду апеляційні
скарги підтримали і просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідачів АТЗТ та ОСОБА_57 проти апеляційних скарг
заперечували, просили їх відхилити, а рішення суду залишити без зміни.

Заслухавши доповідача, сторони, перевіривши матеріали цивільної справи та
доводи апеляційних скарг, апеляційний суд
вважає, що скарги задоволенню не підлягають.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно визначив правовідносини,
які склалися між сторонами, надав їм відповідну
оцінку і обґрунтовано відмовив позивачам у задоволенні їх вимог.

При розгляді справи судом було встановлено, що на підставі договору
купівлі-продажу від 21 червня 1994 р., укладеного між Донецьким регіональним відділенням Фонду
державного майна України та орендним підприємством
„1-й Донецький авторемонтний завод" на підставі затвердженого плану про приватизацію, складеного відповідно до
інвентаризаційного опису, останній став власником цілісного
майнового комплексу, в склад якого увійшов гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір на день ухвалення рішення Ворошиловським районним судом м.
Донецька у встановленому законом порядку не розірваний і не визнаний
недійсним. З 14 липня 1994 р. ОП „1-й Донецький авторемонтний завод", згідно рішення загальних зборів, змінив форму
власності і став акціонерним товариством,
акціонерами якого стали, зокрема, робітники заводу.

Відповідно до уставних документів
АТЗТ „1-й Донецький авторемонтний завод", 20 вересня 2005 р. були проведені позачергові загальні збори акціонерів
товариства, на якому генеральному директору було доручено
розробити механізм реконструкції або реалізації будинку гуртожитку і узгодити це питання в робочому порядку з Наглядовою радою.
Згідно протоколу засідання Наглядової ради АТЗТ „1-й
Донецький авторемонтний завод" від 18 листопада 2005 р. було прийняте рішення: з метою зменшення витрат на
утримання соціальної сфери, поповнення коштів підприємства реалізувати будівлю
гуртожитку, розташованого в АДРЕСА_1. Вартість продажу було встановлено в
розмірі 4500000 грн.

3

27 січня 2006 р. між АТЗТ „1-й Донецький
авторемонтний завод" та ОСОБА_57 було

укладено договір купівлі-продажу вищевказаного гуртожитку
за ціну, визначену рішенням Наглядової" ради.

Виходячи з наведеного, суд обґрунтовано відмовив позивачам у визнанні
частково недійсним договору купівлі-продажу
(відносно гуртожитку) від 21 червня 1994 р., укладеному між Фондом та авторемонтним заводом, оскільки вказаний договір мав місце між
двома юридичними особами. Позивачі не були стороною в договорі на день його
укладення, не були і не є власниками майна.

Більш того, як було встановлено в ході слухання справи, що підтверджено
позивачами у судовому засіданні апеляційної
інстанції, вони вселилися у гуртожиток вже після його приватизації заводом, робітниками заводу не являються, вселені до
гуртожитку на підставі клопотань керівництва своїх
підприємствам за згодою керівництва заводу.

Суд обґрунтовано не прийняв до уваги доводи позивачів, Фонду та прокурора
щодо незаконної приватизації гуртожитку, оскільки за
період знаходження вказаного об'єкту у власності заводу, в цій частині договір купівлі-продажу ніким не оспорювався. На день
його укладання обмежень щодо приватизації гуртожитку не було.

Апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи апелянтів про те, що
відповідачем не підтверджено статус будівлі як гуртожитку; що воно не увійшло в
майно, яке було приватизоване; що при приватизації майна гуртожиток
повинен був перейти в комунальну власність, тощо, оскільки вони
суперечливі, взаємовиключні та не обгрунтовані.

Як вбачається з матеріалів справи, що також підтверджено діями сторін,
гуртожиток був приватизований заводом і на час його
приватизації це не суперечило вимогам діючого законодавства.

Відповідно до вимог п. 9 ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного
житлового фонду" (в редакції на день
приватизації червень 1994 р.), державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або
оперативному управлінні державних підприємств, організацій та
установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх
приватизації органами місцевої державної адміністрації та
місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

Крім того, органами місцевої державної адміністрації та місцевого
самоврядування ні на день проведення приватизації, ні на
теперішній час бажання прийняти гуртожиток у комунальну власність не
висловлено.

Також, згідно рішення господарського суду Донецької області від 12 грудня
2006 р..
Фонд звертався до суду з позовом про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу державного
майна від 21 червня 1994 р., а саме в частині продажу гуртожитку.
Вказаними обставинами Фонд підтвердив факт продажу гуртожитку.

Вказані факти, відповідно до наданих доказів та приватизаційної справи,
знайшли своє підтвердження також у вищевказаному рішенні суду, яким було
встановлено, що спірна будівля є гуртожитком, що вона увійшла опис
приватизованого майна, за нею були перераховані кошти.

Таким чином, виходячи з встановленого, будинок гуртожитку увійшов в
приватизоване майно, на яке заводу було видано
свідоцтво про право власності в цілому і в 2005 р. - конкретно на спірний об'єкт, як на відокремлену частку. За цих
підстав доводи апелянтів про те, що завод на день продажу гуртожитку ОСОБА_57 не був власником майна не заслуговують
уваги. Свідоцтва про право власності заводу від 4
листопада 1994 р. та 19 вересня 2005 р. у встановленому законом порядку
недійсними не визнані.

Відповідно до розділу 6 Статуту АТЗТ в новій редакції, затвердженій у
відповідному порядку 25 лютого 2005 р., визначені права акціонерів. Згідно п.п. 8.1 та 8.4
товариство здійснює свою діяльність на основі власного
та орендованого майна і, реалізуючи своє право власності, володіє, користується і розпоряджається майном на свій розсуд, здійснюючи
відносно нього будь-які дії, що не суперечать чинному законодавству України і
Статуту.

Виходячи з вищевикладеного, у суду першої інстанції також
не було підстав і для задоволення вимог
щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 січня 2006 р.,

4

укладеному між АТЗТ „1-й Донецький авторемонтний завод" і ОСОБА_57 за
тими доводами, на які посилалася позивачі в своїй позовній заяві.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи позивачів про
наявність у них переважного права покупки найманого майна.

Як встановлено, проти чого не заперечували позивачі, розташування кімнат,
служб, кухонь (призначені на декількох жильців),
а також порядок надання житла (кімната, койко-місця і відсутність ордерів) свідчить про статус будинку як гуртожитку і
відсутність в ньому відокремлених жилих приміщень, як самостійних об'єктів.

Відповідно до діючого законодавства продаж кімнат у гуртожитку (як і їх приватизація,
оскільки вони не є самостійним об'єктом) не передбачений.

Таким чином, рішення суду відповідає вимогам діючого законодавства і
підстав для його скасування немає. Доводи
апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303-304, 307 ч.1 п.1-308, 313,
314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги регіонального відділення Фонду державного майна України в
Донецькій області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22,
ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39 та прокурора Ворошиловського району м.
Донецька відхилити.

Рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 20 жовтня 2006 року
залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з дня її проголошення,
але може бути оскаржена в

касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня

набрання чинності.