Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі:
судді Бондаренко Г.М.,
секретарі Муравської О.С.,
у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ялти цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Ялтинської міської ради «Санаторій
ім. В.В.Куйбишева» та ОСОБА_2 про стягнення компенсації за змушений прогул і
звернулася до Ялтинського міського суду з позовом до Комунального підприємства
Ялтинської міської ради «Санаторій ім. В.В.Куйбишева» та ОСОБА_2 про стягнення
компенсації за змушений прогул і моральної шкоди. Свої вимоги мотивувала тим,
що 29 березня 2006 року Ялтинський міський суд ухвалив рішення у цивільній
справі, яким постановив відновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора по
медичній частині Комунального підприємства Ялтинської міської ради «Санаторій
ім. В.В.Куйбишева» як незаконно звільненого працівника й стягнути із Санаторія
на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. Незважаючи на те, що в
частині поновлення на роботі суд допустив негайне виконання рішення по правилам
статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), директор
Санаторія ОСОБА_2 перешкоджав виконанню рішення суду, у зв'язку з чим фактичне
поновлення на роботі відбулося лише 26 червня 2006 року. Позивачка вважає, що у
зв'язку із істотною затримкою в поновленні на роботі незаконно звільненого
робітника, Санаторій був повинен ухвалити рішення про виплату на її користь
середнього заробітку за час затримки у розмірі 4 574, 76 грн. Позивачка також
грн. При цьому відповідальність по відшкодуванню матеріальної й моральної шкоди
позивачка просила покласти на ОСОБА_2, який займав посаду директора Санаторія в
Санаторія позов визнав частково. Спрямував на адресу суду клопотання, в якому з
претензіями позивача щодо стягнення компенсації за змушений прогул у розмірі 4
574,76 грн. погодився. В частині задоволення вимог щодо стягнення моральної
шкоди представник Санаторія просив суд ухвалити рішення, керуючись принципом
розумності, справедливості та співмірності.
Представник  відповідача
у судове засідання  не
зв»явився,  надійшла заява в якої   позов
визнан  частково  та просить суд  розглянути
справу   без його участі .
пояснення позивачки , вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позив підлягає
задоволенню частково з наступних підстав.
незаконного звільнення позивачки з роботи встановлений судом. Згідно з
приписами частини третьої статті 61 ЦПК рішення суду з цивільної справи, що
набрало законної сили, є обов'язковим щодо фактів, які встановлені судом і
мають значення для вирішення спору. Тобто рішення суду, на яке посилається
позивачка, має преюдиціальне значення, оскільки обставини, встановлені судовим
рішенням не повинні доказуватися при розгляді інших справ, у яких беруть участь
ті самі особи  або особа,  щодо якої встановлено ці обставини.

Стаття
236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) відзначає, що у випадку
затримки поновлення на роботі незаконно звільненого робітника, власник або
уповноважений ним орган повинен ухвалити рішення про виплату працівнику
середнього заробітку за час затримки.

Оскільки
факт затримки при поновленні на роботі та несплати компенсації за змушений
прогул визнаний обома сторонами, ця обставина не підлягає доказуванню у
відповідності до частини першої статті 61 ЦПК. У зв'язку з визнанням Санаторієм
позову в частині стягнення компенсації за змушений прогул суд має ухвалити
рішення про задоволення позову в цієї частині по правилам частини четвертої
статті 174 ЦПК.

Розглядаючи
позов в частині компенсації моральної шкоди, суд дослідив наявні у справі
докази, оцінив їх взаємний зв'язок у сукупності та прийшов до висновку, що
заподіяна шкода підлягає відшкодуванню частково, оскільки дії директора
Санаторія були неправомірними, між ними і моральною шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

На
підтвердження завдання моральних збитків суду були надані письмові докази,
зокрема: попередження про заборгованість по сплаті за комунальні послуги, яка
створилася під час затримки Санаторія при розрахунках, договори позики та
розписки, які підтверджують, що позивачка була вимушена звертатися до сторонніх
осіб з просьбою про надання коштів в борг. ОСОБА_1також надала суду письмову
претензію, яка надійшла на її адресу в період вимушеного прогулу від
відчужувача за договором довічного отримання, за умовами якого позивачка в
якості набувача була повинна регулярно виплачувати кошти, але у зв'язку із
затримкою при поновленні на роботі, виплачувати своєчасно не змогла.

Вивчивши
зміст вказаних доказів, суд встановив, що вони є належними у розумінні частини
першої статті 58 ЦПК України , оскільки містять інформацію щодо предмета
доказування.

Відповідно
до частини другої статті 16 Цивільного кодексу України  одним із способів захисту цивільних прав та
інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Стаття 23 ЦК  України встановлює право особи на
відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті порушення її прав, при
цьому ст. 1167 ЦК України  відзначає, що
моральна шкода, заподіяна неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю,
відшкодовується особою, що заподіяла.

Пункт 13
постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову
практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» говорить, що
у відповідності зі ст. 237-1 КЗпП
України при наявності порушення прав працівника (невиплати належних йому
грошових сум) обов'язок по відшкодуванню морального збитку покладається на власника
або уповноважений орган.

З огляду
на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що положення, яке сталося у зв'язку
із затримкою при поновленні позивачки на роботі та відмовою сплатити на її
користь встановлену законом компенсацію за змушений прогул, призвело до
істотного погіршення можливостей реалізації позивачкою своїх звичок і бажань,
погіршення її відносин з оточуючими людьми, та інших негативних наслідків
матеріального й морального характеру. Таке положення її принижувало, отже
моральна шкода, нанесена ОСОБА_1, повинна бути компенсована. Проте суд
находить, що сума, яку вимагає позивачка, є необґрунтовано високою та підлягає
зменшенню.

Суд
приходить до висновку , що необхідно
стягнути заборгованість по заробітної платі  4 574 , 76 гривень  та моральну шкоду  у розмірі 5 000 гривень з Комунального
підприємства Ялтинської міської ради “Санаторій ім. В.В.Куйбишева” , так
як  судом встановлено, що  заробітну плату та моральну шкоду Комунальне
підприємство Ялтинської міської ради “Санаторій ім. В.В.Куйбишева”  не сплатило позивачці за поважної
причини  , так як на той час Комунальне
підприємство Ялтинської міської ради “Санаторій ім. В.В.Куйбишева”    не мало коштів для  сплати позивачці заборгованості   по заробітної  платі. Директор Комунального підприємства
Ялтинської міської ради “Санаторій ім. В.В.Куйбишева”  ОСОБА_2 не вмисно не сплачував позивачці
заробітну плату,  та також  позивачкою не додані доказі у підтвердження
того, що ОСОБА_2 вмисно не сплачував їй заробітну  плату
, а тому  суд вважає  можливим стягнути  на користь позивачці  заборгованість по заробітної платі  4 574 , 76 гривень  та моральну шкоду  у розмірі 5 000 гривень з Комунального
підприємства Ялтинської міської ради “Санаторій ім. В.В.Куйбишева”  , звільнив ОСОБА_2 від стягнення  з нього
заробітної плати та моральної шкоди

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 236, 237-1 Кодексу законів про працю
України, ст. 2 Закону України «Про оплату праці», ст. 1167 Цивільного кодексу
України, пп. 32, 33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», пп. 25, 27 постанови
Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці», п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду
№4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної
шкоди», ст. ст.
10, 60, 212-215 ЦПК України,

в и р і ш
и в :

Позов
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути
з Комунального підприємства Ялтинської міської ради “Санаторій ім.
В.В.Куйбишева” ( рр 3591, ЯО № 515 КРФ АКБ УСБ ) на користь ОСОБА_1
4 574, 76 грн. в якості компенсації за змушений прогул та 5000 грн.  моральну шкоду.

В
іншій частині позову відмовити.

Рішення
може бути оскаржене в Апеляційний суд АРК через Ялтинський міський суд у
порядку та строки передбачені ст.ст. 294-296 ЦПК України.

Суддя: