У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

10 жовтня 2007 року                                                                                               м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого             Гнатенка А.В.,

суддів:                       Косенка
В.Й.,                      Данчука
В.Г.,

Балюка М.І.,                       Гуменюка В.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи: Ковельська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство
“Волинське обласне бюро технічної інвентаризації”, про визнання недійсним
договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного
суду Волинської області від 22 грудня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2006 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом
до ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору дарування частини будинку та господарських споруд АДРЕСА_1,
мотивуючи тим, що його мати, ОСОБА_3, уклала 20 лютого 1996 року договір дарування,
відповідно до якого подарувала ½ частину жилого будинку АДРЕСА_1
відповідачці. Втім, даритель, ОСОБА_3, була введена в оману щодо предмету договору дарування,
оскільки вважала, що дарує лише одну кімнату, так як у будинковій книзі було
зроблено запис про те, що станом       на
7 лютого 1996 року по даним інвентаризації житлова площа у будинкуАДРЕСА_1
становить 59,6 кв. м, на основі свідоцтва про право на спадщину від                   7 лютого 1996 року,
зареєстрованого державним нотаріусом в реєстрі за № 1-612, знаходиться в
користуванні: ОСОБА_3 - 16,5 кв. м; ОСОБА_1 - 27,1 кв. м; ОСОБА_2 - 16,0 кв. м. До того ж у тексті договору зроблені
виправлення. Просив суд визнати указаний договір дарування від 20 лютого 1996
року недійсним.

Рішенням
Ковельського міськрайонного суду Волинської області                          від 30 жовтня 2006
року у позові відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 159 грн. судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від
22 грудня 2006 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області
від 30 жовтня             2006 року
скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Договір
дарування, укладений 20 лютого 1996 року між ОСОБА_3 та                ОСОБА_2, визнано недійсним у 1/8
частині від 1/2 частини подарованого жилого будинку з належною частиною
господарських та побутових будівель  і
споруд, що знаходяться АДРЕСА_1. Стягнуто з
ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 51 грн.
судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду апеляційної
інстанції, ОСОБА_2 подала до Верховного Суду України касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення
скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню з таких
підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у
справі нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1,
апеляційний суд обгрунтовано виходи в із того, що договір дарування ½ частини спірного будинковолодіння
був укладений внаслідок помилки, що має істотне значення, оскільки довіритель
неправильно сприймала предмет договору, адже волевиявлення сторони договору
було направлено на відчуження відповідачці, ОСОБА_2, саме ½
частини будинковолодіння, а не ½
частини всього майна, що належало дарителю на праві
власності.

Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР угода може бути визнана
судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення.

Як убачається з матеріалів справи, дарителю ОСОБА_3 на
час укладення договору дарування належало ¾
частини будинковолодіння АДРЕСА_1, а саме: ½ частини - на праві свідоцтва про
право власності в спільному майні, набутим подружжям за час шлюбу, і 1/4 - на
підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця,
ОСОБА_4 (а.с. 12,15). Також, 1/4 частина спірного будинковолодіння належала
позивачу по справі ОСОБА_1 (а.с. 15).

З огляду на викладене апеляційний суд правомірно скасував
рішення суду першої інстанції та ухвалив у справі нове рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Установлено, і це вбачається з матеріалів справи, що
судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального
права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не
спростовують.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги та
матеріали справи не дають підстав для висновку про порушення судом норм
матеріального або процесуального права, а отже, відсутні підстави для
скасування рішення суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення
ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від
22 грудня 2006 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                       В.Й.
Косенко

М.І. Балюк

В.Г. Данчук

В.І. Гуменюк