У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

10 жовтня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, треті особи - комунальне
підприємство “Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації”,
приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання угод недійсними та визнання права власності на будинок, а також
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, треті особи - приватний
нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Восьма
Дніпропетровська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство
“Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації”, про визнання угоди
правомірною, визнання права власності на будинок, усунення перешкод в
користуванні ним та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 25 червня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

В липні 2006 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про
визнання недійсним укладеного 11 липня 2003 року договору дарування нею
відповідачці будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що договір укладено внаслідок
обману її відповідачкою, а також на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок
збігу тяжких обставин. В подальшому позивачка доповнила свої вимоги та просила
також визнати недійсним укладений 27 липня 2006 року ОСОБА_2 з ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу зазначеного будинку з тих підстав, що ОСОБА_2 заволоділа
будинком  обманним шляхом.

В жовтні 2006 року ОСОБА_3 звернувся в суд з зустрічним позовом до     ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання укладеного
ним з ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 правомірним, визнання
за ним права власності на будинок, усунення перешкод в користуванні ним шляхом
виселення ОСОБА_1, оскільки будинок придбав на законних підставах, а
відповідачка ОСОБА_1 неправомірно чинить йому перешкоди в користуванні ним.

Рішенням Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 30 березня 2007 року в задоволенні первісного позову
відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано дійсним укладений 27
липня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 та
визнано за ОСОБА_3 право власності на нього. В решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2007
року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Визнано
недійсними договори дарування будинку АДРЕСА_1, укладений 11 липня 2003 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та купівлі-продажу зазначеного будинку, укладений 27 липня
2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Зобов'язано комунальне підприємство “Дніпропетровське
міжміське бюро технічної інвентаризації” зареєструвати за ОСОБА_1 право
власності на спірний будинок. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та
закрити провадження в справі, посилаючись на його необгрунтованість та
порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд серед
іншого вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивачка за
первісним позовом, не свідчать ні про її обман відповідачкою, ні про укладення
нею угоди на вкрай невигідних для себе умовах, до того ж позов нею пред'явлено
поза межами строку позовної давності за відсутності поважних причин для цього.
В частині зустрічного позову суд визнав договір купівлі-продажу будинку
дійсним, оскільки укладений він на законних підставах.

Скасовуючи зазначене рішення та ухвалюючи нове, апеляційний суд виходив із
встановленого ним факту відчуження ОСОБА_1 спірного будинку за договором
дарування на користь ОСОБА_2 під умовою її утримання та догляду за нею
останньою та кваліфікував подальший продаж будинку ОСОБА_2 ОСОБА_3 як підставу,
передбачену ст. 56 ЦК Української РСР 1963 року, для визнання цих договорів
недійсними.

Однак, з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що в обгрунтування своїх позовних вимог позивачка за
первісним позовом посилалася на обман її відповідачкою ОСОБА_2, тобто на
правові підстави, передбачені ст. 57 ЦК Української РСР, якою вона і
обгрунтовувала позов.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та на порушення закладеного в
ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності судочинства змінив правові підстави
позову та визнав угоди недійсними з підстав, якими позивачка його не
обгрунтовувала.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що
обставини, на які посилається ОСОБА_1, не свідчать ні про її обман
відповідачкою ОСОБА_2, ні про укладення нею угоди на вкрай невигідних для себе
умовах внаслідок збігу тяжких обставин.

Таким чином, в частині первісного позову апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно із законом, а тому відповідно до вимог ст. 339 ЦПК
України судове рішення суду апеляційної інстанції слід скасувати і залишити в
цій частині в силі судове рішення суду першої інстанції.

В частині рішення про визнання правомірним укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_3
договору купівлі-продажу будинку рішення суду першої інстанції слід скасувати
та в цій частині закрити провадження у справі, оскільки відповідно до ст. 4 ЦПК
України суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами
України, а такий спосіб захисту як визнання угоди укладеною правомірно
законодавством України не передбачено.

Керуючись п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 336, п. 1 ст. 205, ст.ст. 339, 340, 341, п.п.
3, 4 ч. 1 ст. 344 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2007 року
скасувати та в частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання угод недійсними та визнання права власності на
будинок залишити в силі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська
від 30 березня 2007 року.

В частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
правомірним укладеного ним 27 липня 2006 року договору купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1з ОСОБА_2 рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30
березня 2007 року скасувати та в цій частині закрити провадження у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М.
Романюк

Ю.Л. Сенін