У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

28 листопада 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, Державної податкової
інспекції у Святошинському районі м. Києва, Святошинської районної ради у м.
Києві, Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів
Київської міської державної адміністрації, відділу реєстрації актів цивільного
стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва про визнання рішення
незаконним та державного акту про право власності на землю недійсним, визнання
права власності на садибний житловий будинок та право користування земельною
ділянкою, встановлення факту смерті осіб, за касаційною скаргою ОСОБА_1на
рішення апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2006 року,

в с т а н о в и л а :

В травні 2005 року ОСОБА_1. звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2.,
Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва, Святошинської
районної ради у м. Києві, Київської міської ради, Головного управління
земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, відділу
реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції
м. Києва про визнання рішення незаконним та державного акту про право власності
на землю недійсним, визнання права власності на садибний житловий будинок та
право користування земельною ділянкою, встановлення факту смерті осіб,
посилаючись на те, що рішенням Київської міської ради № 234/1444 від 29 квітня
2004 року про виділення ОСОБА_2. земельної ділянки № 10 по вул. Кириленка в м.
Києві з видачею державного акту від 24 липня 2004 року про право власності
відповідачки на зазначену земельну ділянку порушено її право на спірну земельну
ділянку. Позивачка зазначала, що спірна земельна ділянка була надана під
забудову її бабусі - ОСОБА_3. у 1956 році. На підставі цього рішення на спірній
земельній ділянці побудовано будинок, у якому став проживати батько позивачки
ОСОБА_5., який помер у 1968 році, та мати позивачки ОСОБА_4., яка померла у
1978 році. Позивачка проживала з батьками, а після їх смерті одна. З 1980 року
вона зареєстрована в будинку АДРЕСА_1. В 1989 році будинок згорів, але пізніше
був відновлений і на теперішній час вона проживає в ньому. Зазначає, що на час
смерті батьків була неповнолітньою і їй було відмовлено в оформленні спадщини
через відсутність правовстановлюючих документів на будинок.

В травні 2005 року позивачці стало відомо, що рішенням Київської міської
ради від 29 квітня 2004 року земельна ділянка, на якій розташовано її будинок,
виділена відповідачці ОСОБА_2. Вважає землевідведення та видачу відповідачу
державного акту про право власності на земельну ділянку незаконними, оскільки
земельна ділянка перебуває у її, позивачки, користуванні і у неї не вилучалась.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня              2006 року позов задоволено
частково. Визнано незаконним п. 19 рішення Київської міської ради від 29 квітня
2004 року № 234/1444 про передачу ОСОБА_2. у приватну власність земельної
ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_2 та визнано недійсним державний акт про право
власності на земельну ділянку, виданий 24 липня 2004 року ОСОБА_2. на підставі
даного рішення. Встановлено факт смерті ОСОБА_3., ОСОБА_5. та              ОСОБА_4.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2006 року рішення
Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня 2006 року в частині
визнання незаконним п. 19 рішення Київської міської ради від 29 квітня 2004
року та про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну
ділянку від 24 липня 2004 року на ім'я ОСОБА_2. скасовано та ухвалено нове
рішення яким, ОСОБА_1. у позові в цій частині відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати зазначене рішення суду
апеляційної інстанції, посилаючись на його необґрунтованість та порушення судом
норм матеріального та процесуального права, і залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того,
що рішенням виконкому Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих №
927                    від 28 листопада
1956 року ОСОБА_3. в АДРЕСА_3 надано земельну ділянку площею 0,12 га під забудову. На
даній земельній ділянці був побудований будинок, в якому проживала сім'я
позивачки, дошлюбне прізвище якої ІНФОРМАЦІЯ_1: її бабуся ОСОБА_3., батьки ОСОБА_3. та ОСОБА_4. і сестри, однак будинок                         в БТІ зареєстрований
не був і правовстановлюючих документів на нього немає. Той факт, що позивачка
постійно проживала в будинку по АДРЕСА_1також підтверджується копією паспорту, згідно з якою вона
зареєстрована за вказаною адресою, квартирною справою, та довідкою Управління
обліку та розподілу житлової площі про те, що ОСОБА_1. перебуває на квартирному
обліку з 12 лютого 1990 року і включена до першочергового списку громадян, які
мешкають у ветхих будинках. Судом також встановлено, що, як вбачається з
довідки 9-ї самостійної державної пожежної частини, в 1989 році в приватному
будинку виникла пожежа, внаслідок якої знищено дерев'яну будівлю приватного
житлового будинку. Як встановлено у судовому засіданні, передача земельної
ділянки по АДРЕСА_1відбулася без прийняття рішення про її вилучення з
користування позивача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд
виходив, зокрема,  з того, що позивач не
зверталась до компетентних органів про передачу їй земельної ділянки в оренду
чи у власність відповідно до ст.ст. 119 та                                125 Земельного кодексу України 2001 р.

Однак, судами не
з'ясовано характер спірних правовідносин та до них не застосовано закон, який
підлягав застосуванню, а також неповно досліджено наявні у справі докази, їх
достатність для правильного вирішення спірних правовідносин.

Так, суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні
спору помилково застосували до спірних правовідносин норми Земельного кодексу
України                 2001 року в той
час, як спірну земельну ділянку під забудову було надано                 ОСОБА_3. рішенням виконкому
Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих № 927 від 28 листопада
1956 року, на той час у с.АДРЕСА_3.

При цьому, суди мали з'ясувати порядок набуття права на
земельну ділянку відповідно до норм земельного законодавства, які були чинними
на час прийняття зазначеного рішення Києво-Святошинської районної ради
депутатів трудящих, дати оцінку цьому рішенню з огляду на те, чи передбачало
чинне на час прийняття вказаного рішення законодавство надання земельної
ділянки під забудову на 1 рік та наслідки такої незабудови, з'ясувати порядок
вилучення земельної ділянки чи припинення на той час права на неї та чи була
вона фактично проведена.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанції
допущено порушення норм процесуального
права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 2 ст.
338 ЦПК України є підставою для скасування рішення і передачі справи на новий
розгляд. Оскільки зазначені порушення було допущено судом першої інстанції і не
було усунено апеляційним судом справу слід передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336 ч. 1 п. 2, 338 ч. 2, 344 ч. 1 п. 2 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня              2006 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 13 грудня 2006
року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін