УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2007 року.

Колегія   суддів
судової   палати   в
цивільних   справах апеляційного
суду Тернопільської області в складі: головуючого судді Козака І.О., суддів
Бахметової В.Х., Демковича Ю.Й., при секретарі Стець І.В.,

з    участю
представника    апелянта   -
управління    комунальної   власності Тернопільської    міської
ради    Мельничук    О.М.,
апелянта    -    суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1 його представника ОСОБА_3, представника позивача
ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційними
скаргами управління комунальної власності Тернопільської міської ради та
суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1на рішення Тернопільського міськрайонного суду
від 03 листопада 2006 року по справі за позовом ОСОБА_2

до
управління комунальної власності Тернопільської міської ради /надалі
«управління»/, суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи
ОСОБА_1/надалі «підприємець», третіх осіб - товариства з обмеженою
відповідальністю "Міське бюро технічної інвентаризації" /надалі
"БТІ'7 та ОСОБА_5

про
визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстраційного
посвідчення про право власності на нежитлове приміщення та звільнення
приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Тернопільського міськрайонного суду від 03.11.06 задоволено позовні вимоги в
повному обсязі, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25.05.04
нежитлового приміщення в будинку по АДРЕСА_1площею 67.6 м кв, укладений між
управлінням та підприємцем ОСОБА_1, визнано недійсним реєстраційне посвідчення
про право власності на це
приміщення., видане БТІ на ім'я відповідача та зобов'язано останнього його
звільнити.

В апеляційних скаргах управління та
ОСОБА_1 просять скасувати рішення, вважаючи, що воно постановлене з порушенням
норм матеріального та процесуального права, й постановити нове, яким відмовити
позивачці у задоволенні її вимог.

Вказують, що
підвали не є допоміжними приміщеннями будинку, а віднесенні до нежилих приміщень
комунальної власності, тому, на їх думку, управління правомірно розпорядилося
ними.

Крім цього апелянт ОСОБА_1 зазначає,
що предметом договору купівлі-продажу, укладеного ОСОБА_2, є лише квартира, а
ніяк не підвал, а тому остання не має права претендувати на нього.

До помилок, допущених судом,
відносить також те, що не було застосовано реституцію внаслідок визнання угоди недійсною та не враховано, що відповідач є
добросовісним набувачем. Окрім цього вказує, що суд не послався на норму
закону, яка передбачає визнання угоди недійсною.

Процесуальні порушення вбачає в тому,
що суд не залучив до участі в справі всіх зацікавлених осіб, а саме: попередніх
власників квартири та першої Тернопільської нотаріальної контори, а також, що висновки суду і встановлені
обставини не підтверджуються доказами.

Справа № 22а -
154                                      Головуючий у 1 -й інстанції - Галіян Л.Є.

Категорія - 5                                                  Доповідач - Демкович Ю.Й.

2

У судовому засіданні апелянти (представник управління, ОСОБА_1 та
його представник) підтримали вимоги скарг,
пославшись на мотиви, зазначені в них.

Представник позивача просить відхилити апеляційну скаргу.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення сторін, колегія
вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення без змін,
враховуючи наступне.

У силу ст. 308
ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив
рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

При винесенні рішення суд першої інстанції виходив з того, що допоміжні
приміщення (підвальні приміщення) у будинку по АДРЕСА_1внаслідок
приватизації мешканцями двох квартир є у спільній власності власників квартир й
управління на момент укладення спірного договору не вправі було розпоряджатися
ними.

Із даним висновком колегія судців погоджується, виходячи
із наступних мотивів.

Встановлено, що
в АДРЕСА_1є двоквартирним, з яких квартира № 2 в процесі приватизації 02 серпня
2002 року перейшла у власність ОСОБА_6, а квартира № 1 у такий же спосіб
перейшла у власність сім'ї ОСОБА_7 в складі 5 осіб 17 жовтня 2003 року. Інших
співвласників або ж власників нежилих приміщень в будинку немає.

У силу п. 2 ст.
10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення
(кладовки та інше)
передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не
підлягають.

Тобто, з
02.08.02 приміщення підвалів перебували у спільній власності Тернопільської
міської ради, від імені якої діяло управління, та ОСОБА_6 й з даного моменту, у
відповідності до ст. 113 ЦК УРСР, володіння, користування та розпорядження ними необхідно
було здійснювати за взаємною згодою цих співвласників.

Із 17.10.03 (дати приватизації квартири № 1) співвласниками допоміжних
приміщень стали власники обох квартир ОСОБА_6 та сім'я ОСОБА_7,
суб'єктивне право яких гарантоване вищезгаданим Законом.

У свою чергу, внаслідок переходу права власності на житло у будинку від
міської ради до власників квартир, управління
перестало бути співвласником приміщень загального користування.

Згідно із ч. 2
ст. 382 ЦК України,
власникам квартир у двоквартирному житловому будинку належать на праві спільної
сумісної власності приміщення загального користування і тому подібне.

15.05.03
управління, без згоди співвласника ОСОБА_6, уклало договір оренди із підприємцем ОСОБА_1, а 25.05.04, не будучи
співвласником підвальних приміщень, уклало з тим же суб'єктом
господарювання спірний договір купівлі-продажу.

Згідно із ст. 4
Закону України «Про власність», лише власник вправі на свій розсуд
розпоряджатися належним йому майном.

Так як на момент
укладення угоди управління не було власником підвальних приміщень, тому договір
не відповідає вимогам закону й з підстав, передбачених ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст.
215 ЦК України,
він є недійсним з часу вчинення.

Позивачка
ОСОБА_2 набула права власності на квартиру № 1 за договорами купівлі-продажу
від 12.05.06 та 26.06.06, а тому вправі оспорювати дії управління щодо
відчуження підвальних приміщень, оскільки в неї виникло суб'єктивне право власності
на підвальні приміщення.

Судом першої інстанції вірно застосовано положення ст.ст. 1, 10 Закону
України «Про приватизацію державного житлового фонду» та рішення
Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02.03.04 щодо тлумачення положень
вказаного Закону.

Доводи апелянтів
про порушення норм матеріального права, висловлені в скаргах, не заслуговують
на увагу з огляду на вищенаведене.

Щодо незастосування реституції, то апеляційна інстанція вважає, що в даному
випадку суд правомірно не розглядав цього питання, оскільки позивачем виступала
не сторона договору, який було визнано недійсним, а інша особа, і вимога про
застосування наслідків недійсності не ставилася.

Питання
повернення коштів та їх розміру можуть бути вирішені між відповідачем ОСОБА_1 та управлінням як в добровільному так і в
судовому порядку.

Також не заслуговують на увагу твердження апелянта ОСОБА_1, що він є добросовісним набувачем і від нього неможливо
витребувати спірне майно, оскільки в силу ч. 1 ст.

3

388 ЦК України власник має право
витребувати майно від набувача у випадку, якщо майно вибуло

з його володіння не з його волі іншим шляхом, як у
даній ситуації.

Тому, апеляційна інстанція не вбачає підстав для скасування рішення, з
мотивів, наведених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст.
ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні
скарги управління комунальної власності Тернопільської міської ради та суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1-відхилити.

Рішення
Тернопільського міськрайонного суду від 03 листопада 2006 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України в
касаційному порядку протягом двох місяців.