У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

7
листопада 2007 року                                                                               м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі :

головуючого

Патрюка  М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,

Прокопчука Ю.В.,

Костенка А.В.,

Пшонки М.П., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и л а:

У липні 2006 року ОСОБА_1звернулася до суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що шлюбні відносини між ними припинені через втрату почуття
взаємної любові, а також неповагу та образи з боку чоловіка, фізичне та
психічне насильство в сім'ї тощо.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2006 року
позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15 березня 2007 року
рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу.

У касаційній скарзі ОСОБА_1просить
скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в
силі.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
виходив із того, що сім'я сторін розпалася, їхнє спільне життя суперечить їхнім
інтересам, а збереження сім'ї є неможливим, оскільки судом вживались заходи для
її збереження, які не дали позитивного результату.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що судом першої
інстанції не встановлені фактичні взаємовідносини сторін і причини позову, а
також з відсутності протиріччя спільного життя подружжя та збереження шлюбу
інтересам одного із них чи інтересам неповнолітніх дітей.

Висновки апеляційного суду є
помилковими й такими, що не відповідають вимогам матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 заявлено позов про розірвання
шлюбу у зв'язку з несумісністю характерів подружжя, їхніх поглядів на спільне
життя та сімейні відносини, спричинення їй тілесних ушкоджень, психологічний
тиск на неї з боку чоловіка, а також інших обставин, що роблять неможливим їхнє
подальше спільне проживання.

Пунктом 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 “Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю” (із наступними змінами) встановлено, що
проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в
тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо
встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали
неможливими. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів
про розірвання шлюбу, повно і всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя,
мотиви та причини розлучення, забезпечувати участь у засіданні, як правило обох
сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Рішення суду про розірвання
шлюбу повинно відповідати вимогам законності та обґрунтованості.

При цьому законність та
обґрунтованість рішення визначається не тільки дотриманням судом вимог
процесуального права при розгляді цивільних справ, а й виконанням вимог
матеріального права, що регулює правовідносини сторін, а саме особисті
немайнові права та обов'язки подружжя.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді
жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст.
24 СК України).

Дружина та чоловік зобов'язані
спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами
сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік
зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана
утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один
перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній (ст. 55 СК
України).

Кожен з подружжя має право
припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин,
примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за
допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини,
чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки,
встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України).

Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну
недоступність для оточуючих, покладення апеляційним судом в ухваленому ним
рішенні обов'язку збереження сім'ї на одного з подружжя при наявності на це
його категоричного заперечення не можна визнати законним та обґрунтованим і
таким, що відповідає вимогам ст. ст. 24, 55, 56 СК України.

З огляду на зазначене, ухвалене рішення суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 15 березня 2007 року скасувати, а рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від

19 грудня 2006 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                     М.В. Патрюк

Судді:                                                                           І.С. Берднік

А.В. Костенко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка