РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №2-33/2007
рік

27 березня   2007 року Малинський
районний суд Житомирської області в складі

головуючої судді                                                      Збицької
К.Д.

при секретарі                                                           Гузіковій
І.І.

з участю
позивача                                                   ОСОБА_1

його
представника                                                  ОСОБА_2.

представників
відповідачів       Єнька Г.А., Ліпова С.М., Ясинської А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Малині цивільну
справу за позовом   ОСОБА_1 до
Малинського міськрайвідділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в
Житомирській області,   виконавчого
комітету Малинської міської ради про відшкодування вартості квартири

встановив :

позивач ОСОБА_1.
звернувся до відповідачів з позовом, яким просив стягнути з Управління
Міністерства внутрішніх справ в Житомирській області на його користь грошову
компенсацію вартості трикімнатної квартири АДРЕСА_1. Зазначив, що надання цієї квартири було йому
гарантоване відповідачами згідно договору від 17 вересня 1991 року у зв'язку зі
знесенням жилого будинку матері ОСОБА_3., в якому він проживав зі своєю сім'єю,
однак гарантійне зобов'язання залишилось невиконаним.

У судовому
засіданні 25 грудня 2006 року позивач уточнив свої позовні вимоги та зазначив,
що грошову компенсацію вартості гарантованої йому трикімнатної квартири у
розмірі, визначеному судовою будівельно-технічною експертизою, він просить
стягнути з Малинського міськрайонного відділу УМВС України в Житомирській
області.

Позивач та його
представник, посилаючись на зобов'язальні правовідносини, просять позов
задовольнити, стягнути з відповідача Малинського міськрайвідділу УМВС України в
Житомирській області на користь позивача компенсацію вартості ненаданої йому
квартири у розмірі 155403гривні

Відповідачі
позов не визнали.

Представник
Малинського міськрайвідділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в
Житомирській області (далі МРВ ) Єнько Г.А. в заперечення позову посилається на
те, що в процесі будівництва змінились умови забудови. У зведеному у 2003 році житловому
будинку АДРЕСА_1
працівникам райвідділу міліції було виділено лише десять квартир натомість
запланованих 24-х. Квартира НОМЕР_1
яку було гарантовано позивачеві, виділена особі, яка відношення до служби в
міліції не має. Представник відповідача Ліпов С.М. також просить відмовити у
позові.

Представник
виконкому Малинської міської ради Ясинська А.С. не визнала позовних вимог
ОСОБА_1 з тих підстав, що виконком міської ради не був стороною договору від 17 вересня 1991 року. Крім того
у 1997 році
позивач отримав на свою сім'ю квартиру в будинку державного фонду згідно черги
за місцем роботи.

Позивач ОСОБА_1.
суду пояснив, що до 1991
року він був членом сім'ї матері ОСОБА_3 та мешкав зі своєю сім'єю у її
власному будинку АДРЕСА_1. У 1991 році в зв'язку з
плануванням будівництва 24-х квартирного

2

багатоповерхового
житлового будинку районним відділом внутрішніх справ виконкому Малинської
районної ради народних депутатів було прийняте рішення про вилучення для
громадських потреб земельної ділянки, на якій був розташований будинок матері.

17 вересня 1991
року між відділом внутрішніх справ, як забудовником, в особі його
начальника ОСОБА_4. та матір'ю ОСОБА_3. був укладений договір про знос
належного їй будинковолодіння та вилучення земельної ділянки. Забудовник
зобов'язався натомість втраченого будинку компенсувати матері його вартість та
надати їй і членам її сім'ї у новозбудованому будинку дві квартири - одно та
трикімнатну. На підтвердження цього договору 26 вересня 1991 року адміністрація
та профспілкова організація Малинського РВВС за погодженням з головою виконкому
Малинської міської ради Студинським В.А. видала гарантійне зобов'язання про
надання йому (позивачеві) трикімнатної квартири на третьому поверсі першого
під'їзду будинку АДРЕСА_1  в грудні 1992
року.

Забудовник
частково виконав свої зобов'язання, компенсувавши матері втрати внаслідок зносу
жилого будинку, вилучення фруктових й плодово-ягідних насаджень та надання на
період будівництва двом сім'ям тимчасового житла. Будівництво багатоповерхового
будинку було закінчене лише 28
жовтня 2003 року та 1 грудня цього ж
року передане на баланс Малинського житлово-ремонтного експлуатаційного
підприємства. При вирішенні питання про розподіл житла забудовник забув про
договір та гарантійне зобов'язання і виділив гарантовану йому квартиру третій
особі, яка її приватизувала. З цих підстав просить стягнути з відповідача
вартість невиділеної йому квартири, визначену експертом. Не заперечує, що у
1997-му році він отримав чотирьохкімнатну квартиру згідно черги за місцем
роботи.

Представник
відповідача Малинського МРВ УМВС України в Житомирській області Єнько Г.А.
зазначив, що на час укладення угод, пов'язаних з вилученням земельної ділянки,
планувалося будівництво багатоповерхового житлового будинку на 24 квартири.
Пізніше було прийняте рішення про будівництво 32-х квартирного будинку, участь
в якому приймав Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву
шляхом надання кредитів. Внаслідок недостатнього фінансування працівникам
міліції згідно рішення виконкому Малинської міської ради у 2003 році було
виділено лише 10 квартир. Квартиру НОМЕР_1
на яку претендує позивач, виділено позичальнику державного фонду сприяння
молодіжному житловому будівництву. На цей час позивач був забезпечений житлом.

Свідок ОСОБА_4.,
який з 1981 року по 2 серпня 1996 року обіймав посаду начальника Малинського
РВВС, засвідчив, що дійсно ним були підписані надані позивачем документи про
забезпечення сім'ї позивача житлом по закінченню будівництва житлового будинку
на вилученій у його матері земельній ділянці. Закінчення будівництва
планувалося на 1992-й рік, однак через неналежне фінансування станом на 1996-й
рік (звільнення його з займаної посади) закінчене не було. Розподіл квартир
проводився після його звільнення і як вирішувались питання йому не відомо.

За свідченням
ОСОБА_5., яка
проживала у власному будинку поряд з матір'ю позивача, з нею також був
укладений подібний договір про надання квартири в сусідньому будинку АДРЕСА_2, яку їй було
надано по закінченню будівництва цього будинку у 1997-му році.

Квартира НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1, вартість якої
просить відшкодувати позивач, виділена ОСОБА_6. Житомирським регіональним
відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву
(а.с.90).

Висновком
проведеної за клопотанням позивача судової будівельно-технічної експертизи №6/02 від 28.02.2007р.
визначена вартість аналогічної квартири НОМЕР_2
в цьому ж

3

будинку без
врахування понесених власником квартири витрат у розмірі     155403
гривні (а.с.131-145)

З'ясувавши
обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог,
заслухавши сторони, свідків, суд дійшов висновку, що позов не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Суд визнає, що
між сторонами виникли житлові правовідносини, які регулюються Житловим кодексом
України.

Відповідно до
ст. 171 цього
Кодексу, у разі знесення жилих будинків, що є в приватній власності громадян, у
зв'язку з вилученням земельних ділянок для державних або громадських потреб
зазначеним громадянам, членам їх сімей, а також іншим громадянам, які постійно
проживають у цих будинках, надаються за встановленими нормами квартири в
будинках державного або громадського житлового фонду.

Порядок надання
квартир, відшкодування вартості будинків (квартир), будівель та пристроїв, що
зносяться, і умови їх перенесення відповідно до ст. 174 ЖК
встановлюються Радою Міністрів СРСР.

У зв'язку з
прийняттям Закону України „Про власність" постановою Кабінету Міністрів
УРСР від 22.08.1991р. №163 внесені зміни до Постанови КМ УРСР №523 від
22.12.1983р. та передбачено, що зазначеним категоріям громадян у зв'язку з
вилученням земельних ділянок для державних або громадських потреб надаються
квартири відповідно до вимог ст. 113 Житлового кодексу УРСР, тобто, воно
повинно відповідати вимогам ст.50 цього Кодексу щодо благоустроєності стосовно
до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і
технічним вимогам, кількість кімнат повинна відповідати тій, які займав наймач.
За розміром жиле приміщення має бути не меншим за те, яке він займав, однак у
межах норми жилої площі.

За умовами
договору від 17 вересня 1991 року, укладеного
між відділом внутрішніх справ Малинського райвиконкому як „забудовником"
та власником домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_3
на підставі діючих на той час Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних
республік, „забудовник" пунктом 2
даного договору взяв на себе зобов'язання надати ОСОБА_3. та членам її
сім'ї під постійне місце проживання благоустроєну житлову одно та трьохкімнатну
квартири в будинку АДРЕСА_1. На
період будівництва „забудовник" зобов'язався надати ОСОБА_3. та членам її
сім'ї тимчасове житло і в цій частині свої зобов'язання виконав (а.с. 11-13.)

В обґрунтування
своїх вимог позивач посилається на ст. 171 Житлового кодексу України та на
положення ст.ст. 161,162 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року
стосовно того, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до
умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Із змісту
договору від 17 вересня 1991 року видно, що
ним передбачено лише надання позивачеві квартири, яка б забезпечувала його, як
члена сім'ї власника житлового будинку, що втратив житло, таким житлом
відповідно до вимог діючого законодавства. Будь-якої грошової компенсації
вартості квартири, з тих чи інших причин не наданої позивачеві, договором та
наданим позивачеві гарантійним зобов'язанням не передбачено. При цьому
зобов'язання відповідача витікають із житлових правовідносин.

Посилання
представника позивача у судовому засіданні на необхідність застосування до
даних правовідносин положень ст.ст.614,623 Цивільного кодексу України, який
набрав чинності з 1 січня 2004 року, суд визнає безпідставним.

4

Судом також
встановлено, що позивач та члени його сім'ї станом на час закінчення
будівництва житлового будинку у 2003-му році були забезпечені житлом згідно
черги за місцем роботи позивача в будинку державного (громадського) житлового
фонду, про що свідчить рішення виконавчого комітету Малинської міської ради від
06.02.1997 року №25. Пунктом першим
цього рішення затверджене спільне рішення адміністрації та профспілкового
комітету ВАТ „Малинська паперова фабрика" (протокол №48 від
03.02.1997р.), згідно з яким ОСОБА_1. на сім'ю в складі п'яти чоловік виділена
квартира НОМЕР_3 з 4-х кімнат на 4-му поверсі будинку АДРЕСА_3 житловою площею
52,36кв.м (а.с.116-118). Зазначена квартира, в якій позивач проживає і зараз,
приватизована ним у 1999
році, про що свідчить довідка Малинського державного комунального
підприємства по технічній інвентаризації №295
від 27.11.2006 року
(а.с.96).

Керуючись ст.ст.
10,11,60,212,213,215 Цивільно-процесуального
кодексу України, на підставі ст.ст. 161,162
Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 113,171
Житлового кодексу України, постанови Кабінету Міністрів УРСР від
22.08.1991р. №163

рішив :

відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_1 до Малинського міськрайвідділу Управління
Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, виконавчого
комітету Малинської міської ради про відшкодування вартості квартири за
безпідставністю.

Сторони мають
право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або
частково до апеляційного суду Житомирської області через Малинський районний
суд.

Заяву про
апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано, у разі її
подання - після
розгляду справи апеляційним судом.