Справа  № 2- 395
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
05 лютого   2007    року                                                              Ялтинський
міський суд Криму
у складі судді  :
за участю прокурора:                                            НОВОЖИЛОВОЇ Т.М.
адвоката:                                           ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі  Ялтинського міського
суду цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб: Першої
Ялтинської держнотконтори, відділу опіки та піклування виконкому Ялтинської міської Ради про
визнання договору купівлі - продажі квартири недійсним,
травня 2003 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ними 23
липня 1994 року.  Також просила відновити
їй строк для звернення до суду з даними вимогами, як пропущений з поважної
про визнання недійсним договору мотивує тим, що він був нею укладений внаслідок
помилки щодо характеру правочину, оскільки укладаючи договір і передаючи
відповідачу у власність квартиру, вона сподівалася одержувати від нього
матеріальну і моральну допомогу для себе і своєї внучки, яка є інвалідом
дитинства і знаходилася під її опікою, проте узятих на себе зобов'язань ОСОБА_4
жодного дня не виконував. Грошей від продажу квартири вона не одержувала.
Вимогу про відновлення пропущеного строку
при зверненні до суду з позовом мотивувала тим, що відповідач не
виконував своїх зобов'язань з 2001 року, проте поміняла в суді свої показання,
наполягаючи на тому, що не одержувала від ОСОБА_4 допомоги жодного дня.
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с. 25).
Судом
до участі у справі у якості відповідача була залучена його правонаступниця
позов не визнала з тих підстав, що позивачкою з самого початку без поважних
причин був пропущений строк для звернення до суду з даним позовом. Крім того,
стверджує, що квартира дійсно була придбана її чоловіком у ОСОБА_2, за
проханням останньої, оскільки вона хотіла за життя видати написану нею книгу,
проте коштів на це в неї не було. Оскільки її чоловік був достатньо
забезпеченою людиною, він придбав спірну квартиру, заплатив позивачці гроші за
договором, проте вселятися і прописуватися в неї не став, оскільки не
потребував цього і не збирався жити в ній до смерті ОСОБА_2. Зобов'язання ж
було їм написано для заспокоєння ОСОБА_2, у зв'язку з його повагою до неї.
третьої особи відділу опіки і піклування виконкому Ялтинської міської Ради
позов підтримав, заявивши про необхідність захисту інтересів недієздатної
внучки позивачки, яка також прописана і проживає в спірній квартирі.
третьої особи Ялтинської держнотконтори в судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи
повідомлений належним чином, представив заяву з проханням розглянути справу у
відсутність їх представника.
Суд,
вислухавши думку сторін, прокурора, адвоката,
дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає.
Судом
встановлено, що 23 липня 1994 року між позивачкою та  ОСОБА_4 був укладений договір купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_1. Вартість квартири була визначена в 100 мільйонів
карбованців. Договір був засвідчений нотаріусом державної нотаріальної контори
Коржавіною Т.Ф. (т. 1, а.с. 6-7).
ст. 224 ЦК України (у редакції 1963 року), за договором купівлі - продажі продавець
зобов'язується передати майно у власність покупця, а покупець зобов'язується
прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
з тим, через дев'ять днів після укладення договору, 01 серпня 1994 року,
ОСОБА_4 дав письмове зобов'язання ОСОБА_2, згідно якому зобов'язався: не
продавати, не дарувати і не виселяти її до смерті з придбаної ним квартири;
допомагати їй матеріально і морально, оплачувати 50% витрат за комунальні
послуги, щомісячно виплачувати по 500-600 тисяч карбованців; під час хвороби
забезпечувати за нею догляд, поховати її у разі смерті, після чого оформити
опікунство над її недієздатною внучкою, доглядати за нею і забезпечувати
медичний догляд; захищати її і внучку від сусідів (т. 1, а.с. 8).
того, як встановлено судом, спірна квартира ніколи не вибувала з володіння і
користування ОСОБА_2, яка і проживає в ній аж до теперішнього часу. Спроб вселитися
в квартиру ні ОСОБА_4, ні згодом його дружина, також як і спроб виселити
ОСОБА_2 з внучкою,  ніколи не робили, в
утриманні квартири участі не брали, комунальні платежі не сплачували, чого  сторони в судовому засіданні не заперечували.
чином, суд приходить до висновку, що такі правовідносини, узяті на себе ОСОБА_4
зобов'язання перед ОСОБА_2 і подальша поведінка сторін правочину не характерні
для договору купівлі - продажу.
ОСОБА_4 помер, а його правонаступником стала його дружина - ОСОБА_3, якій
рішенням суду від 26 липня 2005 року був визначений додатковий строк для
прийняття спадщини після смерті чоловіка (т. 2, а.с. 71).

Згідно
ст. 56 ЦК України (у редакції 1963 року) правочин, вчинений внаслідок помилки, що
має істотне значення, може бути визнаний недійсним за позовом сторони, діючої
під впливом помилки.

Згідно
п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «У справах про визнання
правочинів недійсними» під помилкою потрібно розуміти таке неправильне
сприйняття стороною суб'єкта, предмету або інших істотних умов правичону, яке
вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якого за обставинами справи можна
вважати, що правочин не був би укладений.

Таким
чином, суд приходить до висновку, що при укладенні договору купівлі - продажі
ОСОБА_2 була введена в оману, яка полягала в тому, що вона не збиралася
виїжджати з квартири і передавати її у власність ОСОБА_4, а навпаки
розраховувала на проживання в ній до смерті, а також на допомогу з боку ОСОБА_4
для себе і своєї недієздатної внучки, оскільки будучи старою жінкою, а також
опікуном хворої, недієздатної внучки, не маючи іншого житла, не могла реально
бажати продати свою єдину квартиру і шукати інший притулок.

Разом з
тим, суд вважає, що  в позові ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору купівлі - продажі слід відмовити, у зв'язку з
пропуском  нею строку для звернення до
суду, передбаченого ст. 257 ЦК України (у редакції 2004 року) і ст. 71 ЦК України (у редакції 1963 року) тривалістю в три роки, з
неповажної причини.

Відповідно
до ст. 76 ЦК України (у редакції 1963 року) і ст. 261 ЦК України (у редакції 2004 року), перебіг строку позовної
давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про
порушення свого права.

Згідно  ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за
заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для
відмови в позові.

Відповідачка
і її адвокат заявили в суді про відмову ОСОБА_2 у позові  у зв'язку з пропуском нею строку позовної
давності без поважних причин.

Судом
встановлено, що спочатку ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою про
визнання недійсним договору від 23 липня 1994 року - 27 травня 2003 року (т. 1,
а.с. 3).  Те, що між нею та ОСОБА_4 був
укладений саме договір купівлі - продажу, а не якийсь інший договір, їй стало
відомо через дев'ять днів після його підписання, коли вона наполягла на тому,
щоб ОСОБА_4 дав їй письмове зобов'язання. Дану обставину підтвердила в судовому
засіданні позивачка і свідок ОСОБА_5. Разом з тим, в позовній заяві вона
вказувала, що «відповідач не виконував свого зобов'язання протягом двох
останніх років», тобто про порушення свого права вона дізналася у 2001 році.

Проте,
в даному судовому засіданні позивачка в категоричній формі відмовилася від
написаного в позовній заяві, назвавши це брехнею і стверджувала, що ні ОСОБА_4,
ні згодом його дружина не виконували свого зобов'язання жодного дня: ніколи не
допомагали їй ні матеріально, ні морально, взагалі жодного разу її не
відвідували, що також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, а в суд
вона вирішила звернутися у зв'язку з тим, що в неї вкрали будинкову книгу.
Аналогічні показання ОСОБА_2 давала і в судовому засіданні 20 квітня 2005 року
(т. 1, а.с. 180). Таким чином, суд вважає, що право позивачки було порушене, і
вона про це дізналася ще на першому році після укладення договору, проте до
суду звернулася через близько дев'ять років, не маючи на це яких-небудь
поважних причин.

Суд не
може визнати втрату документів  поважною
причиною для пропуску строку на звернення до суду, і  бездіяльності позивачки впродовж такого
тривалого проміжку часу у захисті своїх порушених прав.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 256, 257, 267 ЦК
України (у редакції 2004 року), ст. ст. 71, 76, 56, 224 ЦК
України (у редакції 1963 року), ст.ст. 10,60,209,212,213,215,218 ЦПК  України, суд

В И Р І
Ш И В  :

У
позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі - продажу -
відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_2 витрати по інформаційно - технічному забезпеченню справи в сумі 30
(тридцять) гривень.

Рішення
може бути оскаржене в Апеляційний суд АРК через Ялтинський міський суд в
порядку та строки, передбачені ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: підпис.

З
копією вірно.

Рішення
не набрало законної сили.

Суддя:                                                                                               Секретар: