Справа № 22Ц-218 2007 р.                                              Суддя  l-й інстанції: Лузан Л.В.
Категорія-26                                                                  Суддя-доповідач апеляційного суду: Галущенко О.І.
РІШЕННЯ

2007 p.,
лютого місяця, 07 дня   Судова колегія
судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі.

головуючої:            Вовненко
Г.Ю.

суддів:                    Колосовського С.Ю.

Галущенка О.І.

при секретарі:
Фірсовій Т.В.

за участю

позивача               ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Миколаєві цивільну справу за

апеляційною скаргою

Вознесенського
міського голови на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської
області від 01.12.2006
р., у справі за

позовом

ОСОБА_1до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Вознесенської міської ради про визнання права на житловий
будинок та земельну ділянку в порядку спадкування,

встановила:

31 10 2006 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Вознесенської міської ради про визнання права на житловий будинок та земельну
ділянку в порядку спадкування.

Позивач
зазначав, шо ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
ОСОБА_4., яка є його матір'ю.

Після її смерті
відкрилась спадщина у вигляді житлового АДРЕСА_1та земельної ділянки, якими вона володіла на підставі державного
акта, виданого 02.12.2003
р.

Він та його сестра ОСОБА_2є спадкоємцями першої черги.

Сестра в
установлений термін заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини не
подавала.

Його заява до
спливу шестимісячного строку була надана нотаріусу, але останній відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину,
посилаючись на те, що договір купівлі-продажу спадкового будинку за
життя спадкодавиці не було зареєстровано в БТІ, а державний акт на право
власності на землю складено не на спадкодавицю, а на попереднього власника
ОСОБА_3

Посилаючись на
те, що будинок та земельну ділянку спадкодавиця придбала на законних підставах
і була їх власником, позивач просив визнати його право на зазначені об'єкти
права власності в порядку спадкування.

Рішенням
Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.12.2006 р. постановлено
про   задоволення позову.

В апеляційній скарзі міський голова ставить питання про скасування рішення
в частині визнання права власності на земельну ділянку і ухвалення нового про відмову у задоволенні цієї частини
позовних вимог, посилаючись на те, що судом невірно застосовано норми
процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно з
положеннями ст.. 328 ЦК
України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Зокрема, такими підставами можуть
бути правочини (договори).

Відповідно до норми ст. 334 ЦК України, право власності у
набувача за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Як вбачається з
матеріалів справи, позивач є спадкоємцем першої черги після ОСОБА_4., яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1

За життя вона
володіла житловим АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу,
укладеного з ОСОБА_3 02.12.2003
р. та посвідченого нотаріально.

Із змісту
договору, пояснень сторін, видно, що покупець передала продавцю обумовлену договором грошову суму, а остання передала будинок
у власність покупця.

Таким чином,
сторони дійшли угоди стосовно усіх суттєвих умов угоди і така угода, згідно з
положеннями ст..203 ЦК
України, є чинною.

Встановлене є підставою вважати, що майнові права, на зазначений будинок,
відповідно до положень ст. ст. 1218-1219
є об'єктом спадщини, незалежно від того, чи був зареєстрований договір
купівлі-продажу в Бюро технічної інвентаризації та, що зазначені права перейшли
до позивача на підставі норм ст..
1268-1269 ЦК України, оскільки він є спадкоємцем першої черги і виконав усі умови, передбачені цими
нормами для прийняття спадщини.

Суд повно та
всебічно дослідив ці обставини спору і з належних підстав визнав за позивачем
право власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування.

Що стосується
земельної ділянки, на якій розташований будинок, то суд обгрунтовано виходив з
положень ст.. 377 ЦК
України, яка передбачає перехід до покупця права власності на земельну ділянку,
що закріплена за житловим будинком, у разі купівлі-продажу останнього, оскільки
в договорі купівлі - продажу
розміри цієї земельної ділянки не зазначені.

Такі висновки
суду узгоджуються з приписами ч. 2
ст. 381 ЦК
України, виходячи з яких, до складу садиби входить житловий будинок з належними
господарсько-побутовими будівлями та земельна ділянка, на якій вони
розташовані.

При цьому,
вважається, що при відчуженні будинку відчужується і уся садиба.

З письмових пояснень ОСОБА_3 вбачається, що вона продала будинок
разом із землею.

Цим обставинам
суд, також дав належну юридичну оцінку і обгрунтовано виходив з того, що
спадкодавиця за життя володіла майновими правами і на земельну ділянку,
закріплену за житловим будинком.

Враховуючи ці
висновки, суд обгрунтовано визнав за спадкоємцем право на спадкування разом з
будинком і земельної ділянки.

Доводи апелянта
про те, що рішення суду в частині спадкування земельної ділянки не відповідають
вимогам цивільного та земельного законодавства, не можуть бути враховані,
оскільки норми ЦК ( 1963
р), які діяли на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку,
передбачали, що в разі відчуження будинку до нового власника переходить і право
на земельну ділянку.

Більш того, продавець будинку підтвердила, що продала
будинок разом з землею і зазначена обставина підтверджує висновки суду,
стосовно

переходу до спадкодавиці усіх майнових прав, як
на будинок так і на земельну ділянку, якими раніше володіла ОСОБА_3

Посилання ж
апелянта на вимоги ст..
120 ЗК України, стосовно переходу права власності на землю виключно на підставі
правочинів, не суперечать коментованим
положенням норм цивільного законодавства, оскільки угода, яку у 2003 р. уклали продавець будинку та спадкодавиця свідчить про
те, що право власності на будинок та на земельну ділянку перейшло до останньої
на підставах передбачених законом і таке володіння до моменту відкриття
спадщини, було правомірним.

В той же час, вирішуючи спір, суд не врахував, що ОСОБА_3 володіла землею
на підставі державного акта і з часу відчуження будинку та земельної
ділянки її право власності на цей об'єкт права власності, слід вважати
припиненим.

За таких
обставин, рішення має бути змінено та доповнено приписом про припинення права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну
скаргу  Вознесенського  міського
голови - відхилити.

Рішення
Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.12.2006 р. - змінити,
доповнивши його резолютивну частину приписом про припинення права власності
ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 1091 кв. м. по АДРЕСА_1

В іншій частині рішення місцевого суду слід залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту
проголошення, але з цього часу на протязі двох місяців може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.