У х в а л а

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 червня 2007 року                                                                          м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.

суддів:

Григор'євої Л.І.,                       Данчука В.Г., Гуменюка
В.І.,                        Косенка
В.Й.,  -

розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5про визнання права власності на ½
частину квартири, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,
вселення, про перевід прав покупця на ½ частину квартири, визнання
недійсними договорів купівлі-продажу,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2003 року ОСОБА_1.
звернулась з зазначеним позовом, посилаючись на те, що у 1997 році вона уклала
шлюб з ОСОБА_215 червня 1999 року разом з ОСОБА_2. за спільні кошти придбали
двокімнатну квартиру №АДРЕСА_1у м. Сімферополі. Договір купівлі-продажу був
оформлений на ОСОБА_2. Стосунки між подружжям були неприязні, а тому позивачка
не мала можливості проживати в спірній квартирі.       25 лютого 2004 року їй стало відомо, що
ОСОБА_2. без її згоди за договором купівлі-продажу від 31 жовтня 2003 року
продав дану квартиру  ОСОБА_3.  За договором купівлі-продажу від 26 грудня
2003 року ОСОБА_3продав спірну квартиру ОСОБА_4. 29 липня 2003 року шлюб між
ОСОБА_1. та ОСОБА_2. було розірвано. 17 жовтня 2004 року ОСОБА_2. помер, його
правонаступником визнано ОСОБА_2. Позивачка просила визнати за нею право
власності на ½ частину
квартири, як на майно, придбане в період шлюбу; визнати недійсним договір
купівлі-продажу спірної квартири від 31 жовтня 2003 року, визнати недійсним
договір купівлі-продажу спірної квартири від 26 грудня 2003 року, усунути
перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_4. та ОСОБА_5визнати
за позивачкою право привілеєвої купівлі ½ частки спірної квартири і стягнути з неї на користь
ОСОБА_3. грошову компенсацію в сумі 2 000 грн.

Рішенням Київського районного суду
м. Сімферополя від 27 липня 2005 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 27 січня 2006
року рішення Київського районного суду м. Сімферополя від 27 липня 2005 року
скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Визнано право власності за ОСОБА_6. на ½ частину квартири № АДРЕСА_1у м. Сімферополі. Визнано
право власності за ОСОБА_1на ½ частину квартири № АДРЕСА_1у                    м. Сімферополі. Переведено
права і обов'язки покупця за договором купівлі-продажу від 31 жовтня 2003 року
на ½ частину
квартири АДРЕСА_1у м. Сімферополі, яка належить ОСОБА_1. Визнано частково
недійсним договір купівлі-продажу від 31 жовтня 2003 року та визнано недійсним
договір купівлі-продажу від 26 грудня 2003 року. Приведено сторони у первісний
стан по всім угодам. Стягнуто з ОСОБА_1. на користь ОСОБА_2. 2 000 грн. шляхом
передачі їх ОСОБА_3. Стягнуто з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_3. 4 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3. на користь ОСОБА_4. 4 000 грн. Зобов'язано ОСОБА_4.
передати квартиру АДРЕСА_1у м. Сімферополі ОСОБА_1. Виселено з квартири
АДРЕСА_1у м. Сімферополі ОСОБА_4. і ОСОБА_5. без надання іншого жилого
приміщення. Вселено ОСОБА_1. у квартиру АДРЕСА_1у м. Сімферополі. У решті
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4. просить
скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального
права та порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних вимог, зазначив про те, що суд першої
інстанції не взяв до уваги, що оформлення на ім'я одного з подружжя
правовстановлюючих документів на нажите в період шлюбу майно не виключає його
права пред'явити позов до другого подружжя про поділ між ними цього майна.

При зверненні до суду з позовом
ОСОБА_1. вказувала на те, що з відповідачем ОСОБА_6. знаходилась в
зареєстрованому шлюбі з 1997 року. Під час шлюбу  у 1999 році на його ім'я було куплено
квартиру № АДРЕСА_1у м. Сімферополі, в якій вони разом проживали увесь час, аж
до звернення до суду у вересні 2003 року.

Оскільки спірна квартира набувалась
у власність за договором купівлі-продажу, то при її придбанні в період шлюбу
одним з подружжя вона, згідно зі статтями 22, 24 КпШС України, який діяв під
час виникнення спірних правовідносин, ставала їх спільною сумісною власністю.

Тому, колегія суддів апеляційного
суду вважала вимоги ОСОБА_1. на визнання за нею права власності на ½ частину квартири № 26 обґрунтованими
і такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, колегія визнала право
власності на іншу половину цієї ж квартири за відповідачем ОСОБА_2.

Згідно з вимогами статті 23 КпШС
України, який діяв під час укладення угод в 2003 році, було передбачено, що оскільки
майно належить обом дружинам на праві спільної сумісної власності,
розпорядження ним повинно відбуватись за спільною їх згодою. В разі укладення
одним з подружжя угоди щодо спільного майна вважається, що він діє не тільки
від свого імені, а і від імені другого з подружжя. В цьому випадку слід
вважати, що угода укладена від імені обох дружин. Підпису на такій угоді
другого з подружжя не вимагається.

Закон встановлював винятки з
викладеного правила лише для тих угод, що потребують нотаріального посвідчення.
Таке посвідчення було обов'язкове тільки у випадках, передбачених законом.

Так, згідно статті 227 ЦК УРСР (1963
року) договір купівлі-продажу квартири (житлового будинку) повинен бути
нотаріально посвідчений. Згода другого подружжя такої угоди висловлюється у
письмовій формі.

У разі відсутності такої згоди
нотаріус не вправі посвідчувати договір на відчуження майна, що належить
подружжю на праві спільної сумісної власності.

При укладенні договору без згоди
другого подружжя, той з них, чиї права порушені, вправі звернутися до суду з
позовом про визнання цього договору недійсним.

Відповідач ОСОБА_2. продав всю
квартиру без згоди на це позивачки в період розгляду спору по ній в суді і
приховав ці обставини від нотаріуса під час укладення угоди з ОСОБА_3., та від
позивачки, якій стало відомо про продаж квартири тільки у 2004 році. Судова
колегія вважала вимоги про визнання угоди недійсною між ОСОБА_2. та ОСОБА_3. на
½ частку
квартири обґрунтованими.

Порушення статті 114 ЦК УРСР (1963
року), який діяв під час розгляду справи, шляхом продажу співвласником своєї
частки в майні іншій особі, а не учасникові спільної часткової власності є
підставою для задоволення своєчасно заявленої останнім вимоги про переведення
на нього прав і обов'язків покупця, а не для визнання недійсним договору
купівлі-продажу.

Виходячи з правовідносин сторін і
вимог закону, судова колегія вважала, що суд першої інстанції допустив помилку
при застосуванні статті 114 ЦК УРСР
(1963 року), а тому оцінюючи докази, надані сторонами, дійшла висновку
про необхідність переводу прав і обов'язків покупця по договору купівлі-продажу
від    31 жовтня 2003 року між ОСОБА_2.
та ОСОБА_3. на ½ частину
квартири № АДРЕСА_1у м. Сімферополі на позивачку ОСОБА_1., права якої було
порушено продажем цієї квартири сторонній особі.

ОСОБА_1. внесла на депозитний
рахунок Київського відділу Державної виконавчої служби 2 000 грн. 07 липня 2005
року за ухвалою суду від 06 липня 2005 року, а саме з метою оплати вартості ½ частини квартири, на яку мав право
відповідач ОСОБА_2.

Вимоги ОСОБА_1. про визнання
недійсною угоди між ОСОБА_3. і ОСОБА_4. від 26 грудня 2003 року, колегія
вважала їх обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню на підставі
статті 48 ЦК УРСР (1963 року) та Інструкції про нотаріальні дії, статтями 22,
24 ЦК УРСР, статтею 23 КпШС України, статтями 114, 227 ЦК УРСР (1963 року).

Суд не взяв до уваги, що положення
статті 145 ЦК УРСР (1963 року) в даному конкретному випадку не захищають права
покупців ОСОБА_3. та ОСОБА_4.

Правила статті 145 ЦК УРСР (1963
року) про умови, за яких власник може витребувати своє майно від добросовісного
набувача, що придбав це майно в особи, котра не мала права його відчужувати,
застосовуються судом незалежно від того, фізичною чи юридичною особою є цей
набувач, і від підстав придбання майна.

Судова колегія вважала, що
підлягають задоволенню і вимоги ОСОБА_1. про виселення зі спірної квартири
ОСОБА_4. та ОСОБА_5. на підставі статті 48 Закону України від 07 лютого 1991
року № 697-12 “Про власність”, оскільки угода про купівлю-продаж квартири № 26
між ОСОБА_3. і ОСОБА_4. визнана недійсною.

Щодо ОСОБА_5то його права залежать
від ОСОБА_4. Оскільки права членів сім'ї колишнього власника є похідними від
прав власника, то з припиненням для власника ОСОБА_4. права власності на
квартиру № 26 член його сім'ї батько ОСОБА_5. також втрачає право користування
цим приміщенням.

Проте, з такими висновками суду
погодитись не можливо, оскільки їх зроблено без повного дослідження обставин
справи, прав і обов'язків сторін і помилкового застосування норм матеріального
і процесуального права.

Статтею 201 ЦПК України передбачений
обов'язок суду зупинити провадження у разі смерті сторони у справі, якщо спірні
правовідносини допускають правонаступництво.

Пунктом 6 частини 1 статті 205 ЦПК
України передбачено закриття провадження у справі, якщо померла фізична особа,
яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають
правонаступництва.

Судом встановлено, що
особа-відповідач у справі ОСОБА_6під час розгляду справи помер 14 жовтня 2004
року і до справи було залучено правонаступника ОСОБА_2.

Позивач ОСОБА_1. ставила вимоги про
розподіл майна подружжя і суд в порушення зазначених норм процесуального права
визнав право власності за померлою особою ОСОБА_6на ½
частину квартири, яку за життя він продав ОСОБА_3.

В даному випадку судам як першої так
і апеляційної інстанцій слід було з'ясувати, як вирішувати питання із майном
подружжя, оскільки майно (спірна квартира) відсутнє (продано одним із подружжя)
і на час розгляду справи відповідачем є правонаступник, який цього майна не
отримував у спадщину.

Крім того, на час відчуження майна
шлюб було розірвано і право власності за позивачкою не визначено, хоча майно
придбане і записане було на ОСОБА_2.  15
червня 1999 року.

Вирішуючи питання про перевід прав
покупця і застосовуючи до цих правовідносин статтю 114 ЦК УРСР (1963 року), суд
не навів доводів застосування або незастосування положень частини 3 статті 114
ЦК УРСР проте, що при продажу частки з порушенням права привілеєвої купівлі
інший учасник спільної власності протягом трьох місяців може звернутися до суду
з позовом про перевід на нього прав та обов'язків покупця.

Позивачка ОСОБА_1. зазначала, що має
право на половину спірної квартири в силу КпШС України ставлячи питання про
визнання угоди недійсною судом не враховано положень статті 60 ЦК УРСР (1963
року) про те, що недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших
її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без  включення недійсної її частини.

Враховуючи викладене, аргументи суду
апеляційної інстанції, щодо визнання угоди між ОСОБА_3. і ОСОБА_4. недійсною
також не можна вважати обґрунтованими, оскільки не може бути відкинуто
немотивовано положення статті 145 ЦК УРСР (1963 року).

Питання стягнення компенсації,
вирішення питання з правом на проживання у спірній квартирі похідні від
визначення права власності, при не з'ясуванні судами всіх обставин справи,
допущених порушеннях застосування норм матеріального і процесуального права ухвалені
в справі рішення не можуть залишатися в силі, а підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді суду необхідно
врахувати як вимоги позивача так і заперечення відповідачів і в залежності від
встановленого вирішити спір.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 27 січня 2006 року та рішення Київського районного суду м.
Сімферополя від 27 липня 2005 року скасувати, а справу направити до суду першої
інстанції для розгляду іншим суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                        А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                                   Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко