У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                          Гнатенка А.В.,

суддів:                                     Григор'євої
Л.І.,        Барсукової В.М.,

Балюка М.І.,,              Косенка
В.Й., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та
фермерського господарства (далі - ФГ)
“Рубікон” про стягнення пені за договором позики, за касаційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від
7 лютого 2007 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 25
квітня 2007 року,

встановила:

У січні 2007 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, мотивуючи
його тим, що 8 лютого 2005 року, 6 травня 2005 року ним було укладено з
ОСОБА_2, а 12 травня 2005 року, 25 червня 2005 року - з               ФГ “Рубікон” договори позики,
які передбачали сплату неустойки (пені) у розмірі 5 % за кожний день
прострочення виконання зобов'язання.

Посилаючись на те, що відповідачі не повернули борг, просив стягнути з
ОСОБА_2 297 480 грн. і з ФГ “Рубікон” - 1 314 013 грн. неустойки (пені).

Рішенням Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 7
лютого 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 297 480 грн., з ФГ “Рубікон” на користь                ОСОБА_1 - 1 314 013 грн. пені.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від                                 25 квітня 2007
року рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 7
лютого 2007 року в частині визначення розміру неустойки змінено. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
20 тис. грн., з ФГ “Рубікон” на користь ОСОБА_1 - 100 тис. грн. У решті
рішення залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_2     просить скасувати рішення Новгородківського
районного суду Кіровоградської області від 7 лютого 2007 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2007 року, посилаючись
на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню, а судові рішення - скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з таких підстав.

Судом установлено, що 8 лютого 2005 року, 6 травня 2005 року та                  25 червня 2005 року
відповідачем ОСОБА_2, а 12 травня 2005 року,                 1 липня 2005 року та 18 липня
2005 року відповідачем ФГ “Рубікон” укладені договори позики з позивачем.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення неустойки за вказаними
договорами, суд першої інстанції,
виходив з того, що між сторонами належним чином досягнуто домовленості
щодо розміру неустойки за неналежне виконання зобов'язання за договорами позики
та з факту порушення відповідачами зобов'язань за договорами позики, що є
підставою для стягнення з них неустойки (пені).

Змінюючи рішення суду в
частині розміру пені, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду
першої інстанції.

Однак із такими висновками не можна погодитися, оскільки
суди дійшли їх з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим
є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, роз'яснень, викладених у
Постанові Пленуму Верховного Суду України від                                  29 грудня
1976 року № 11 “Про судове рішення”, суд повинен сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які
беруть участь у справі, їх права та обов'язки,
попереджати  про  наслідки
вчинення   або   невчинення процесуальних  дій
і  сприяти  здійсненню
їхніх  прав у випадках,
встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому
числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову
норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи,
їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при
задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Усупереч зазначеним вимогам як суд першої, так і суд
апеляційної інстанцій не вжили передбачених законом заходів для попередження
сторін про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та з'ясування
дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін і не навели у своїх рішеннях
розрахунків, з яких виходили при ухваленні рішень про стягнення неустойки
(пені).

Так, статтею 258 ЦК України встановлена позовна давність
в один рік до вимог про стягнення неустойки (пені), однак судом не встановлено
у рішенні факт дотримання чи спливу позовної давності за заявленими у
березні                2007 року вимогами
позивача щодо позик з терміном повернення 10 квітня,             6 липня, 12 серпня, 24 серпня, 1 і
8 серпня 2005 року та не роз'яснено сторонам наслідки спливу позовної давності,
передбачені статтею 267 ЦК України.

Крім того, якщо суд першої інстанції виходив з факту
домовленості сторін про сплату неустойки, суд апеляційної інстанції вважав, що
умовою договорів позики була сплата пені.

Між тим, відповідно до ст. 549 ЦК України пеня не є
ідентичним поняттям неустойки, а є її різновидом з характерними ознаками.

Судами також не дано оцінки доводам відповідача про
відсутність письмового договору позики та не враховано положення                                           ст.
ст. 207, 208, 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики, зокрема, у
випадках, коли позикодавцем є юридична особа.

При цьому судами не взято до уваги положення ч. 2 ст.
1047 ЦК України, відповідно до яких розписка, якщо вона знаходиться у
позикодавця, засвідчує лише факт отримання грошей позичальником і не замінює
самого договору позики.

Оскільки договір позики є реальним і вважається укладеним
з моменту передання грошей (ст. 1046 ЦК України), а чинне законодавство
встановлює спеціальний режим обліку руху грошових коштів та інших
фінансово-господарських операцій юридичними особами, суд, стягуючи неустойку
з            ФГ “Рубікон”, мав установити
факт отримання позики саме ФГ “Рубікон” та надходження суми позики на його
рахунок.

Таким чином, ураховуючи, що судом першої інстанції
допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, і ці порушення не були усунені апеляційним
судом, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись
ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від  7 лютого 2007 року та рішення апеляційного
суду Кіровоградської області від
25 квітня 2007 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.В. Гнатенко

Судді:                                                                     Л .І. Григор'єва

М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.Й. Косенко