Справа
№22Ц- 3014/2007                                                                               Головуючий
у І інстанції Тюхтій П.М.
Доповідач у 2 інстанції Яворський М.А.
УХВАЛА

Іменем України

15 жовтня 2007 року                                                                                                                             м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого  судді
Юровської Г.В.

суддів                           Яворського
М.А.,  Суханової Є.М.

при секретарі              Сторожук  І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в
приміщенні апеляційного суду Київської області матеріали цивільної справи за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Макарівського
районного суду Київської області від 11 червня 2007 року  в цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, та приватного нотаріуса Радомишльського районного нотаріального округу
Житомирської області ОСОБА_7 про визнання недійсними попередніх договорів
купівлі-продажу земельної ділянки та довіреностей,

встановила:

У січні 2007 року
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, звернулися до суду із
позовами  до ОСОБА_6 а також приватного
нотаріуса Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області
ОСОБА_7. та просили постановити рішення, яким відповідно до вимог ст. 203 ч.3,
та 230 ч.1 ЦК України визнати недійсними укладені у лютому 2006 року між ними
та відповідачем по справі ОСОБА_6 попередні договори купівлі-продажу земельних
ділянок та, які посвідчені приватним нотаріусом Радомишльського районного
нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_7., та визнати недійсними
договори доручення видані ними ОСОБА_6на право користування, управління та
розпорядження  належними їм земельними
ділянками, наданими для ведення ОСГ та, які розташовані на території
Нежиловицької сільської ради Макарівського району. Свої вимоги обґрунтовували
тим, що відповідач по справі ОСОБА_6. ввів їх в оману повідомивши, що він купує
в них дані земельні ділянки, фактично уклав з ними попередні договори.
Нотаріус  порушуючи законодавство щодо
порядку укладення договорів не роз'яснив їм їх прав та обставин щодо наслідків
укладених договір з порушенням територіальності посвідчив вказані договори,
тому просили вказані їх вимоги задовольнити.

Рішенням
Макарівського районного суду Київської області від 11 червня 2006 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено в повному обсягу.

В апеляційній
скарзі позивачі по справі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, не відповідністю висновків суду встановленим обставинам
справи  просять рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог
в повному обсягу.

Відповідач по
справі ОСОБА_6. подав заперечення на апеляційну скаргу в яких просить відхилити
апеляційну скаргу а рішення суду залишити без змін, посилаючись при цьому на
законність та обґрунтованість вказаного рішення суду.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та
проаналізувавши доводи, наведені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає,
що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до
вимог ст. 308 ЦПК України  апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом першої
інстанції вставлено, що позивачі по справі як члени КСП «Поліський» с.
Ніжиловичі, Макарівського району, Київської області отримали в 1996 році
сертифікати на право на земельні частки (паї), які розташовані на території
Нежиловицької сільської ради Макарівського району, Київської області. Зазначені
сертифікати зареєстровані в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну
частку (пай).

10 лютого 2006
року між позивачкою ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
цього ж дня  між позивачкою
ОСОБА_3 та ОСОБА_6,  15 лютого 2006 року
між позивачем ОСОБА_2, та ОСОБА_6,  цього
ж дня між позивачкою ОСОБА_4 та ОСОБА_6, 17 лютого 2006 року  між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем
ОСОБА_6  були укладено попередні договори
купівлі-продажу земельної ділянки, що буде надано позивачці взамін сертифікату
на право на земельну частку (пай), що видано позивачці. З тексту договору
вбачається, що указані договори купівлі - продажу самої земельної ділянки
відбудеться протягом одного місяця після зняття заборони на відчуження
земельних ділянок, передбаченої перехідними положеннями Земельного кодексу
України, (а.с.7).  В цей же самий час
вказаними особами, позивачами по справі було видано відповідачу
ОСОБА_6довіреності на оформлення документів по виготовленню Державного акту на
право приватної власності на земельні частки, а також право управління,
користування та розпорядження вказаними земельними ділянками.

Зазначені вище
правочини,  які були укладені між
позивачами з однієї сторони та відповідачем ОСОБА_6 з іншої сторони були
посвідченні приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу
Житомирської області ОСОБА_7.

Вирішуючи
вказаний  спір між сторонами по справі та
відмовляючи позивачам у задоволенні їх позовних вимог про визнання вказаних
попередніх договір та договорів доручення недійсними з підстав передбачених ст.
230 ч.1 ЦК України, суд першої інстанції послався на те, що позивачі по справі
не надали суду достатніх доказів, того що
вони (позивачі) не розуміли значення своїх дій при укладенні вказаних
договорів, а також доказів вчинення відповідачем обманних дій відносно
них.  Дослідженні судом докази свідчать
про те, що їх наміри продати земельні ділянки в майбутньому, за що отримали
завдаток, були добровільні і цілеспрямовані. Вони мали можливість ознайомитись
з усіма документами, що їм пропонувалось для підписання. Звернення до суду із
вказаними позовами було викликане тим, що
позивачі вважають, що їм мало заплатили за продані земельні частки.

Колегія суддів
вважає висновок суду першої інстанції
про відмову у задоволенні позовних вимог обґрунтованим та законним
виходячи з наступного.

Так,  ч.1. ч.3
ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір,
сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір
в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у
термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не
направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Перевіряючи доводи позивачів щодо обставин  укладення
попередніх договорів суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що
вказані правочини не є відчуження позивачами свого майна, а містять лише  пропозиції та наміри на укладення таких
договорів купівлі-продажу земельних ділянок в майбутньому ( після закінчення
мораторію на відчудження земельних ділянок
передбаченого п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України).

Крім того судом першої інстанції встановлено що на
час  укладення вказаних право чинів між
позивачами та відповідачем ОСОБА_6 позивачі не були власниками конкретного
майна ( земельних часток) а мали лише право на їх отримання. Тому суд
обґрунтовано відхилив доводи позивачів щодо не дійсності вказаних договорів з
підстав їх посвідчення нотаріусом не за місцем
їх розташування .

Обґрунтованим на
думку колегії суддів є висновок суду першої інстанції щодо  відсутності підстав для визнання недійсності
довіреностей  виданих позивачами
відповідачу ОСОБА_6на право управління , керування та розпорядження  їх майном (земельними частками).

Так
відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Статтею  1008 ЦК України передбачено,
що договір доручення припиняється на загальних
підставах припинення договору, а також у разі відмови довірителя або повіреного
від договору;

Довіритель
або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час.
Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною.

Таким чином колегія суддів вважає, що позивачі по справі
не позбавленні можливості в односторонньому порядку припинити дані ними
відповідачу ОСОБА_6 повноваження на управління , керування та
розпорядження  їх майном (земельними
частками).

Крім того як вбачається з листа начальника Макарівського
районного відділу  Київської
регіонального відділу Київської регіональної філії центру ДЗК Державні акти на
право приватної власності позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 отримані
на підставі довіреності ОСОБА_6 (а.с.104, 105) і даних проте. що ним вчинено
будь які інші правочини щодо вказаного майна позивачами не подано.

Доводи апелянта про недійсність вказаних договорів з
підстав передбачених п.15 Перехідних
положень Земельного кодексу України є безпідставними, оскільки на  момент вчинення  вказаних правочинів даний пункт не містив
обмежень щодо укладення попередніх договорів. А обмеження щодо заборони
укладення будь яких угод ( в тому числі і довіреностей) щодо вказаних земель
набув чинності з 02 березня 2006 року згідно до Закону України №3415 -ІV від 09 лютого 2006 року,
тобто після укладення вказаних угод.

Інші доводи
апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть
бути підставою для його скасування.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини
справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює, а тому апеляційну скаргу відхиляє, а
рішення суду залишає без змін.

Керуючись ст.ст.
303, 307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УXВАЛИЛА:

Апеляційні скарги
ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити, а рішення Макарівського районного
суду Київської області від 11 червня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності
з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двох місяців з часу набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: