У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

7 листопада 2007
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,
Прокопчука Ю.В., Костенка А.В.,                              Пшонки
М.П.,  -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору
купівлі-продажу, за зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу частково
недійсним та визнання права власності на жилий будинок, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 на рішення колегії суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2003 року ОСОБА_1
звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2про розірвання договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_7. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 23 вересня 2002 року між нею та відповідачем
укладений договір купівлі-продажу
жилого будинку.

Згідно з п. 8 цей договір
укладений під скасувальною умовою:
права і обов'язки сторін припиняються у випадку, якщо продавцем покупцеві до 1 січня 2003 року не буде передано рішення Київської
міської ради та інші документи, які підтверджують відведення продавцю земельної ділянки загальною площею 3 000 кв. м для
цілей обслуговування вказаного жилого
будинку.

Відповідно  до  п.
6  договору  право
власності   на  придбаний жилий    будинок виникає   у
покупця   з   моменту
повного розрахунку, а   повний   розрахунок     здійснюється   після
передачі вищевказаного  рішення       Київської міської ради.

Станом на 1 січня 2003 року  продавець не виконав і не має можливості   виконати
умову  договору, передбачену   п. 8, оскільки рішення Київської міської
ради відсутнє, тому відповідно до скасувальної умови права  і обов'язки сторін припинилися 1 січня 2003
року й договір купівлі-продажу підлягає розірванню.

ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним
п. 8 договору купівлі-продажу жилого будинку від          23 вересня 2002 року, укладеного між  ним та ОСОБА_1 Свої позовні вимоги
обґрунтовував тим, що відповідно до п. 1 указаного договору відповідачка
продала, а він купив належний ОСОБА_1 на праві приватної власності жилий
будинок        АДРЕСА_7

Згідно з п. 8 договору купівлі-продажу його укладено під скасувальною
умовою: права та обов'язки сторін припиняються у випадку, якщо продавцем до 1
січня 2003 року не буде передано покупцю рішення Київської міської ради, що
підтверджує відведення ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 3 000 кв.м для
обслуговування жилого будинку, зазначене у п. 5 договору. Указана умова, на
думку ОСОБА_2, не є скасувальною в розумінні ст. 61 ЦК України.

У ході слухання справи ОСОБА_2 доповнив свої позовні вимоги тим, що просив суд визнати недійсним
договір купівлі-продажу жилого будинку
АДРЕСА_7 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 29 жовтня 2003 року, оскільки
ОСОБА_1 не мала права продавати спірний будинок третій особі.

Справа судами слухалася
неодноразово.

Останнім рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 січня 2007
року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного
суду м. Києва від 29 березня 2007 року зазначене рішення суду першої інстанції
скасовано та постановлено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати ухвалене
в справі рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, посилаючись  на
неправильне застосування судовими інстанціями норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції
скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове
рішення суду першої інстанції.

Постановляючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ,            уклавши угоду про надання до 1 січня 2003 року рішення
Київської міської ради про відведення
земельної ділянки, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поставили дію договору купівлі-продажу, зокрема, у
залежність від строку та факту отримання цього рішення, при цьому сторонам було важливо не тільки
отримання ОСОБА_1 права на
земельну ділянку, але й отримання цього права саме до         1 січня 2003 року.

Більш того, відповідно до
пп. 5, 6 договору від 23 вересня 2002 року сторони дійшли згоди і визначили час
розрахунку та момент переходу права власності, що згідно зі ст. 153 ЦК УРСР є
істотними умовами договору.

З огляду на викладене
висновок суду першої інстанції про визнання недійсними п. 5 і п. 6 договору, на
думку суду апеляційної інстанції, є помилковим та тягне за собою порушення прав ОСОБА_1, оскільки залишається
відкритим питання сплати
ОСОБА_2 їй другої частини грошей та порушує відповідно права ОСОБА_2 щодо моменту переходу до нього права
власності на будинок.

Також суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи висновки
суду першої інстанції про необхідність визнання
незаконним    договору    купівлі-продажу    спірного
будинку, укладеного 29 жовтня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, оскільки вони
не відповідають обставинам
справи та зроблені в порушення
ст. 224 ЦК УРСР, яка діяла на той
час і яка підлягає
застосуванню в цьому випадку та згідно з якою
право продажу майна визначено виключно за власником.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не
можна, оскільки вони не ґрунтуються на законі та не підтверджуються матеріалами
справи.

Постановляючи рішення про
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та визнаючи
частково недійсним договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_7, укладений
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і недійсним  договір купівлі-продажу будинку, укладений
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, і визнаючи за ОСОБА_2 право власності на вказаний
будинок, суд першої інстанції виходив із того, що договір купівлі - продажу між
ним та ОСОБА_1 укладено під скасувальною
умовою й обов'язки сторін припинились у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 до 1
січня 2003 року не передала ОСОБА_2 рішення Київської міської ради про
відведення земельної ділянки розміром 3 000 кв. м для обслуговування спірного
будинку.

З матеріалів справи вбачається, що
рішення Київської міської
ради, що підтверджує відведення продавцю земельної ділянки загальною площею           3 000 кв.м для цілей обслуговування жилого будинку АДРЕСА_7 на дату укладання договору купівлі-продажу
не існувало. Разом з тим          ст. 40 ЗК України передбачає право громадян
набувати у власність або в оренду земельні ділянки для обслуговування жилого будинку, а п. 6-10 ст. 118, п. 2-7         ст. 128, п. 1 ст. 124 ЗК України
встановлюють процедуру видачі
органами місцевого самоврядування відповідного рішення.

Отже, позивачці ОСОБА_1 ніщо не
заважало отримати та в подальшому
передати вказане рішення ОСОБА_2, і тому невиконання стороною одного зі своїх зобов'язань  за укладеним договором   не є обставиною, щодо якої невідомо
станеться вона чи не
станеться в розумінні ст. 61 ЦК України (1963 року).

Відповідно до ст. 234 ЦК України
(1963 року) передбачена можливість розірвання договору за позовом покупця, як санкції за
допущені продавцем порушення умов договору. Однак у справі за позовом про
розірвання договору купівлі-продажу звернувся не покупець, а продавець.

Суд вважає, що неприйняття рішення
про відведення земельної ділянки площею
3 000 кв.м не порушує права позивачки, яка вирішила продати будинок, повинна була вчинити певні
дії для того, щоб ця подія відбулася,
а потім сама ж звернулась до суду з позовом про розірвання договору (у той
період, коли ціни на нерухоме майно суттєво змінились).

Незаконність указаного договору потягла за собою, таким
чином, і незаконність договору купівлі - продажу будинку, укладеного між
ОСОБА_1 та            ОСОБА_3

На підставі наведеного та відповідно до ст. 339 ЦПК
України рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
м. Києва від 29 березня 2007 року скасувати, а рішення Оболонського районного
суду м. Києва від 22 січня 2007 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної
сили з моменту її оголошення й оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

А.В.
Костенко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка