Справа № 22ц-695/2007                                             Головуючий
Категорія - цивільна                                                   Коверзнєв
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2007 року                                                                                                м.
Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Головуючого -
судді:    ПОЗІГУНА МЛ.,

суддів:             МЕЛЬНИЧЕНКА Ю.В., СМАГЛЮК Р.І.

при
секретарі:   РЯБЧУК С.В.

з участю: сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Деснянського районного районного суду м. Чернігова від 28 лютого 2007 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1.
звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Деснянського районного суду
м. Чернігова від 28 лютого 2006 року, яким
відмовлено в задоволенні його позову до ОСОБА_2. про визнання таким, що втратив
право користування жилим приміщенням.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та
необґрунтованим, суд дав невірну оцінку зібраним доказам та порушив норми
матеріального права. Висновок суду про те, що визнати особу такою, що втратила
право користування житлом лише на підставі ст.ст. 71, 107 ЖК України не
відповідає вимогам закону, оскільки відповідно до Прикінцевих та Перехідних
положень ЦК України положення ЦК застосовуються до тих прав і обов'язків, що
виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності і, таким чином,
глави ЖК, що регулюють право користування житлом, що належить громадянам на
праві власності, втрачають силу і до цих відносин не застосовуються. Не
відповідає фактичним обставинам справи і висновок суду про те, що позивачем не
було доведено в суді, що відповідач залишив будинок добровільно і не проживає в
ньому більше одного року, оскільки цю обставину було підтверджено показами
свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4  і  ніхто з
членів  сім'ї не  чинив
йому  перешкод  в

2

користуванні
житлом, виселився  він зі своєї ініціативи,
коли зрозумів, що його сім'я розпалась остаточно.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали
справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до
висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в
задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що режим проживання в
жилому приміщенні, що є об'єктом права власності позивача, регулюється нормами
ЖК України, а не нормами Закону України "Про власність" та ЦК
України, і оскільки позивач не змінював підставу позову, суд позбавлений
можливості виходити за межі позовних вимог і вирішувати вказане питання
самостійно.

Такий висновок
суду не відповідає вимогам закону та не ґрунтується на матеріалах справи, з
яких вбачається, що власником будинку АДРЕСА_1 в м.
Чернігові згідно договору купівлі-продажу від 10 листопада 1978 року є ОСОБА_1.
(а.с.4-7), відповідач добровільно виїхав з його будинку після розірвання шлюбу
з його дочкою ОСОБА_5., саме такі підстави і зазначав позивач у позові та в
судовому засіданні, як такі, що призвели до втрати відповідачем права на
користування жилим приміщенням.

Під підставами
позову, які згідно ст.31 ЦПК України може змінити лише позивач, розуміються
відповідно до ст. 119 ЦПК
України обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги , а не самі по
собі посилання позивача на певну норму закону.

Отже, оскільки в
даному випадку обґрунтування позовних вимог зводиться до втрати відповідачем
права користування жилим приміщенням у зв'язку з добровільним вибуттям його
після розірвання шлюбу з дочкою позивача до іншого постійного місця проживання,
а саме до своїх батьків в АДРЕСА_2, Чернігівської області то до даних
правовідносин повинні бути застосовані норми ЖК України, а дія ч.2ст.405 ЦК
України не поширюється на дані правовідносини.

Згідно ст.. 156 ЖК України
припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів
його сім'ї права користування займаним житловим приміщенням. У разі відсутності
угоди між власником будинку і колишнім членом сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України.

В силу ст.. 163 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається займане жиле приміщення у
випадках і в межах строків установлених ст.71 ЖК України.

Як вбачається з
матеріалів справи шлюб між відповідачем та дочкою позивача було розірвано 02 серпня 2006 року. Факт не
проживання відповідача ОСОБА_2. в будинку позивача підтверджено показаннями свідків
ОСОБА_3 та ОСОБА_4. і сам відповідач не заперечує того, що він з травня 2006 року не проживає
в будинку позивача. ОСОБА_2. також підтвердив, що він працює в м.Києві, а
проживає у своїх батьків вАДРЕСА_2, Чернігівської області.

Будь яких угод
між власником будинку та відповідачем, щодо проживання останнього в будинку
позивача не укладалось.

3

Відповідно до
ст. 167 ЖК
України член сім'ї, який вибув з жилого приміщення на постійне місце проживання
до іншого населеного пункту втрачає право користування цим жилим приміщенням.

На підставі
викладеного ОСОБА_2. слід вважати таким, що втратив право користування жилим
приміщенням в будинку АДРЕСА_1
в М.Чернігові, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст.
71, 156, 167 ЖК
України, ст.ст. 303,
307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задовільнити.

Рішення
Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 лютого 2007
року скасувати.

Позовні вимоги
ОСОБА_1задовольнити та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування
житловим приміщенням за адресою м. Чернігів АДРЕСА_1.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.