РІШЕННЯ                2-1369/10

Іменем    України

11 квітня 2007 року
Голосіївський районний суд м. Києва

В складі
головуючого           судді Чередніченко
Н.П.

При секретарі                                    Гайді
В.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1до Відкритого
акціонерного товариства «
Київський ювелірний завод» про поновлення на роботі, стягнення коштів
та моральної шкоди ,-

Встановив :

Позивачка
звернулася з вищевказаним позовом до відповідача до суду мотивуючи свої вимоги
тим , що вона
працювала монтувальником на Київському ювелірному заводі з 10.10.1985 року . За усною
вказівкою начальника цеху №
2 ОСОБА_2 від 20.10.2001
року . Вона
звільнена з займаної посади з причин нестачі золота вагою до 180 грамів . Звільнення
вважає незаконним , оскільки
інвентаризація була проведена поверхнево ,
а причини нестачі не встановлено. Адміністрація за своєю ініціативою . без згоди
позивачки , перевела
її на посаду прибиральниці .
Начальник цеху і начальник виробництва почали чинити моральний тиск і
вимагали письмової згоди на добровільне погашення нестачі.

Внаслідок
незаконного звільнення ,
на думку позивачки ,
їй було спричинено моральну шкоду,
яку вона оцінює в розмірі 10000
грн.

В судовому
засіданні позивачка підтримала позовні вимоги за вищевикладеними обставинами та
просить суд винести рішення про поновлення її на роботі , стягнути з
відповідача різницю між попередньою заробітною платою ( ювеліра
монтувальника цеху № 2 до 19.12.2001 року ) та нинішньої
заробітною платою (з 20.12.2001 року по 20.12.2006 року прибиральниця
виробничих приміщень господарчого відділу заводу) та стягнути моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

В судовому
засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав в повному обсязі та
заперечив проти їх задоволення ,
оскільки позивачка звернулася до суду з пропуском передбаченого законом
строку . Крім
того була отримана її особиста згода на пропозицію переведення її до
господарчого відділу прибиральницею 19.12.2001
року, в
присутності свідків .
20.12.2001 року позивачка була ознайомлена з наказом про її
переведення . Після
виявлення факту недостачі золота бригада ОСОБА_3 , в якій працювала позивачка , розпалася .
ОСОБА_1 почала працювати в бригаді ОСОБА_4 .3 03.02.2001 року між бригадою та адміністрацією
було укладено договір про повну колективну матеріальну відповідальність . Однак через
нетривалий проміжок часу, а саме 17.02.2001
року бригадир звернувся до керівництва цеху із заявою про недовіру ОСОБА_1
з проханням вивести її з членів бригади .Адміністрація знайшла єдину можливість
перевести її, за її ж
згодою , на
посаду прибиральниці господарчого відділу .

Вислухавши
пояснення сторін , дослідивши
матеріали справи судом встановлено наступне.

Позивачка ОСОБА_1 звернулася з
позовом до суду з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України трьохмісячного строку. Обставини на які
посилається позивачка, пояснюючи причини пропуску строку, не відповідають
дійсним обставинам справи та не можуть вважатися поважними для його поновлення.
Згода позивачки на пропозицію переведення її до господачого відділу прибиральником
виробничих приміщень була отримана 19
грудня 2001 року
(а.с.18 зворот ) в
присутності трьох осіб: начальника відділу кадрів ОСОБА_5, майстра
господарького відділу ОСОБА_6і та старшого інспектора відділа кадрів ОСОБА_7

Судом достовірно
встановлено та не заперечено самою позивачкою , що вона погодилася на переведення спокійно, без
проявлення будь-яких ознак знервованості

2

або, як вказано у позовній заяві,
"шокованості". При цьому вона не вказувала ніяких заперечень та
зауважень. Згода була отримана у письмовому вигляді та завірена як

підписом самої позивачки, так і
підписами присутніх при цьому осіб.

ОСОБА_1 20 грудня 2001 року була
ознайомлена з наказом про її переведення за № 344-к, виданого, як було зазначено вище, на підставі
раніше отриманої від неї згоди і це не могло бути для неї "шокуючою"
новиною. Позивачка розписалася, що вона ознайомлена з наказом, при цьому не
зробивши ніяких застережень та заперечень, що також свідчить про її згоду
(а.с.17).

Таким чином,
заява про те, що через знаходження у "шоку" позивачка не запам'ятала
текст наказу, не відповідає дійсності і не може вважатися поважною підставою
пропуску строку на звернення до суду.

Офіційно
зареєстровані звернення позивачки до адміністрації з проханням надати копію
наказу у журналі реєстрації вхідної кореспонденції ВАТ "Київський
ювелірний завод" відсутні. А вказана у позові заява (а.с.4. 4) датована 23.04.2002 року, тобто
значно пізніше ніж було подано позовну заяву - 03.04.2002 року. Витребувані Голосіївським
судом документи, у тому числі і копія наказу № 344-к, були надані суду. Тому відсутність у позивачки
копії наказу не було перешкодою для подання позову.

Твердження
ОСОБА_1 про те, що її вводили в оману, як вона зазначає у позові "потужні
служби тиску відповідача", невірно пояснюючи положення ст. 233, повністю не
відповідає дійсності. Ніхто на підприємстві не давали і не могли давати
позивачці ніяких консультацій щодо того як і яким чином подавати на самих себе
заяву до суду. Тим більш ніхто не вводив і не мав наміру вводити в оману
працівника, оскількі переведення було проведено у повній відповідності до
законодавства і підстав для оскарження його у суді не було. Обвинувачення
висунуті позивачкою до працівників підприємства надумані та неправдиві і не
можуть бути прийнятими до уваги.

Крім того
посилання позивачки на пропуск строку у зв'язку із незнанням закону і
"відсутністю грошей на адвоката" не може бути поважною причиною для
його поновлення.

Переведення
ОСОБА_1 було проведено за її згодою. Позивачка невірно трактує ст. 32 КЗпП плутаючи
поняття "за згодою" та "по бажанню". Частина 1 статті 32 КЗпП України
вимагає від власника, або уповноваженого ним органу отримання саме згоди
працівника на переведення на іншу роботу. При цьому суб'єктивна сторона - бажає працівник
цього або не бажає, не має значення. Працівнику можуть подобатись або не
подобатись деякі умови праці, оплати, графік роботи, відпочинку, та інше на
запропонованій роботі, але, зваживши усі обставини він вправі прийняти
остаточне рішення: погодитися, або не погодитися на переведення. Як дається ця
згода - у формі
заяви, або розписом про згоду на пропозицію на перевід, законодавчо не
регламентується, головне
це - дотримання
письмової форми.

Законодавством
про працю також не передбачена відмова від даної раніше згоди згідно ч.І ст. 32 КЗпП та відміну
у зв'язку з цим наказу про переведення. А відмова ОСОБА_1 від підпису у графі
"підпис власника трудової книжки" особистої картки форми П-2 не може
бути свідченням про незгоду на переведення. Згідно п.п. 2.5. Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників затвердженої Наказом Мінпраці, Мінюсту,
Мінсоцзахисту від 29.07.1993
р. № 58, власник
або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в
особистій картці форма №
П-2 з записом про переведення, що заноситься до трудової книжки на підставі
наказу. Таким чином, ОСОБА_1 відмовилася не від переведення а від ознайомлення
під розпис із записом про переведення в особистій картці, що не тягне за собою
будь-яких юридичних наслідків.

Крім того слід
відмітити відповідачем АТВТ «
Київський ювелірний завод «
не притягнув ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності протягом 50 днів після
встановлення недостачі золота у листопаді 2001
року, а видав наказ про переведення лише після її відмови погашати цю недостачу,
позивачка плутає поняття

3

дисциплінарної  відповідальності (згідно ст. 147 КЗпП це-
догона  та звільнення з

переведенням на
підставі ст 32 КЗпП
України.

Після
виявлення факту недостачі бригада ОСОБА_3 і розпилася. ОСОБА_1 стала працювати у бригаді ОСОБА_4. З 03.12.2001 pоку між ними
та адміністрацією ВАТ було укладено договір про повну колективну (бригадну)
матеріальну відповідальність. Однак, через короткий термін після того як
ОСОБА_4 який теж раніше працював у бригаді ОСОБА_3 і на цей час добровільно
погашає недостачу, стало відомо про відмову ОСОБА_1 виплачувати признану нею
суму, він став пильніше звертати увагу на відношення її до своїх обов'язків по
збереженню матеріальних цінностей і вже 17
грудня 2001 року на
підставі п.п. г) п.2 Договору про матеріальну відповідальність звернувся до
керівництва цеху із заявою про недовіру ОСОБА_1 та з проханням вивести її зі
складу бригадирах. 18).

В зв»язку з
вищенаведеними ОСОБА_1 була запропонована робота прибиральниці у господарському
відділі.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником, або уповноваженим ним органом моральної шкоди
працівнику провадиться у разі порушення його законних прав.

Підставою відшкодування моральної шкоди, завданої
фізичній особі, у відповідності до ч. 1
ст. 1167 Цивільного
кодексу України є неправомірні рішення, дії або бездіяльність особи, яка її
завдала за наявності її вини.

У зв'язку з тим, що у діях ВАТ "Київський ювелірний
завод", які оскаржуються позивачкою у первісному позові, відсутні
порушення законодавства України та її законних прав, то, у відповідності до
вищезазначених норм, відсутні і підстави відповідальності за моральну шкоду.

Керуючись ст..ст. 212-215
ЦПК України ,-

Вирішив:

У задоволенні
позову ОСОБА_1до Відкритого акціонерного товариства « Київський
ювелірний завод» про поновлення на роботі ,
стягнення коштів та моральної шкоди відмовити.

На рішення може
бути подана заява про апеляційне оскарження рішення суду протягом десяти днів з
дня проголошення рішення та подана апеляційна скарга протягом двадцяти днів
після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення набирає
законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження , якщо заяву про
апеляційне оскарження не було подано .
Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження , але апеляційна
скарга не була подана в строк ,
встановлений ст..
294 ЦПК України , рішення
суду набирає законної сили після закінчення цього строку . У разі подання
апеляційної скарги рішення ,
якщо його не скасовано ,
набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: