У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

31 жовтня  2007
року
м. Київ

Колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі:

Головуючого:  Яреми А.Г.

Суддів:  Левченка Є.Ф., Лихути Л.М., Охрімчук Л.І.,
Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення суми боргу,

в с т а н о в и л а :

У березні 2006
року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2про стягнення суми боргу,
мотивуючи свої вимоги тим, що
12 жовтня 2002 року вона видала відповідачу позику у розмірі 3 000
доларів США, яку він зобов'язувався повернути до 12 січня 2003 року, про що
відповідачем була складена розписка. 2 листопада 2002 року відповідач за
договором позики додатково взяв у позивачки суму у розмірі 6 000 доларів США та
була складена розписка на 9 000 доларів США, в якій він зобов'язувався
повернути гроші до 30 березня 2003 року. Оскільки ОСОБА_2суму боргу не повернув, позивачка просила суд стягнути з
відповідача на її користь суму боргу в національній валюті на час обумовленого платежу            47 970 грн., а з врахуванням індексу інфляції та 3% річних всього в
національній валюті на загальну суму 68
058 грн. 92 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Луганська від 31
травня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської
області від      6
лютого 2007 року, позов ОСОБА_1
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції
та 3% річних від простроченої суми на загальну суму 68 058грн. 92коп.

У
касаційній скарзі ОСОБА_2просить скасувати рішення
Ленінського районного суду м. Луганська від 31 травня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Луганської області від 6 лютого 2007 року, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та неправильне застосування судом норм
матеріального права.

Колегія
суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Відповідно
до положень ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони підтверджуються.

На підставі ст.214 ЦК
України 1963 року, яка діяла на час виникнення правовідносин, боржник, який
прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний
сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо
законодавством або договором не встановлений інший розмір процентів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд стягнув на користь
позивача суму боргу 68 058 грн. 92 коп.- еквівалент 9 000 доларів США по
курсу Національного банку України на обумовлену дату платежу 30 березня 2003
року з розрахунку 533 грн. за 100 доларів США та з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних
від простроченої суми за період з 30 березня 2003 року по 1 березня 2006 року.

Проте судом не враховано, що позика надавалась у доларах США, а
не в національній валюті України, і тому при вирішенні питання про повернення
боргу не може враховуватись індекс інфляції, який встановлений відносно гривні,
а не іноземної валюти.

Крім того, при
перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну повинен враховуватись
курс Національного банку України, встановлений на період ухвалення судового
рішення, а не на період обумовленого часу повернення боргу.

У відповідності до ст.5 ЦК України, акти
цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним
чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім
випадків, коли він пом'якшує або скасовує відповідальність особи. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який
втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та
обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

В даному випадку суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про необхідність застосування положень ЦК України 2004 року до
правовідносин, які виникли у 2003 році.

Апеляційний суд також не
звернув увагу на зазначені недоліки і залишив рішення суду першої інстанції без
зміни.

За таких порушень норм
матеріального і процесуального права судові рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336,
338, 343, 344 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України,

у
х  в  а
л  и  л  а :

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду
м. Луганська від 31 травня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 6 лютого 2007 року скасувати, а справу направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Ярема А.Г.

Судді:                                                                              Левченко
Є.Ф.

Лихута Л.М.

Охрімчук Л.І.

Сенін
Ю.Л.