У х в а л а

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 листопада 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,   Прокопчука Ю.В.,  Костенка А.В., Пшонки М.П., -

розглянувши справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до акціонерного товариства закритого типу (далі - АТЗТ)
“Нерухомість Києва”, товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ)
“Інвестиційна компанія “ІТЛ”, державного підприємства обслуговування повітряного
руху України “Украерорух”, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Українська біржа “Десятинна”, акціонерне товариство закритого типу
“Перестраховочна компанія “Захист” про визнання недійсними договорів про
сумісну діяльність і купівлі-продажу квартири, свідоцтва про право власності на
житло та актів приймання-передачі квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_1,
ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2003 року
та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2004 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в суд із вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що 5 грудня 1994 року вони уклали договір з АТЗТ “Нерухомість Києва” про
сумісну діяльність, згідно з умовами якого вони передають належну їм квартиру
АДРЕСА_1 у м. Києві АТЗТ “Нерухомість Києва”, а останнє продає її за ринковими
цінами та протягом трьох років після продажу зобов'язується придбати для них
однокімнатну квартиру більшого розміру в районі житлового масиву “Оболонь”. У
період обміну цієї квартири АТЗТ “Нерухомість Києва” повинне було надати
позивачам для тимчасового проживання іншу квартиру на умовах оренди за свій
рахунок.

Приватизація квартири позивачами відбулася 4 квітня 1995 року.

На виконання договору про сумісну діяльність 23 травня 1995 року  ОСОБА_1, її дочка, ОСОБА_2, та АТЗТ
“Нерухомість Києва” уклали договір купівлі-продажу власної квартири, але в
подальшому відповідач АТЗТ “Нерухомість Києва” умов договору про сумісну
діяльність не виконав, припинив вносити орендну плату, квартири, замість
купленої в них, не надав.

24 травня 1995 року спірна квартира була передана ТОВ “Інвестиційна
компанія “ІТЛ”, яка в свою чергу передала спірне житло державному підприємству
обслуговування повітряного руху України “Украерорух”, яке надало вказану
квартиру своєму працівникові - ОСОБА_3.

Посилаючись на те, що їх ввели в
оману, позивачі просили суд визнати недійсними: договір про сумісну діяльність
від 5 грудня 1994 року, договір
купівлі-продажу квартири від 23 травня 1995 року, свідоцтво про право
власності ОСОБА_3 на житло та акти приймання-передачі квартири від  24 травня 1995 року та від 25 травня 1995
року.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2003
року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2004
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ставиться питання про скасування
судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції у
зв'язку з неправильним застосуванням судами норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 202, 2021 ЦПК України 1963 року рішення
суду повинно бути законним і обґрунтованим та стосуватися, зокрема, питань: чи
мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими
доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судові рішення у справі ухвалено всупереч цим нормам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що
оспорювані угоди відповідають вимогам закону й підстав для визнання їх
недійсними немає, оскільки в даному випадку фактично мало місце невиконання
сторонами умов угод.

Підприємство “Украерорух” є добросовісним набувачем, набув спірну квартиру
на платній основі і як власник має право розпоряджатися своєю власністю на свій
розсуд.

З таким висновком погодився апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна, оскільки суди дійшли їх із порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 430 ЦК УРСР за договором про
сумісну  діяльність сторони
зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської  мети,
як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або
державно-колгоспного підприємства
або  установи  (що  не  передаються
в    оперативне управління  організації,
яка  є  юридичною
особою), будування
водогосподарських  споруд  і
пристроїв,    будівництво    шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних
будинків, жилих будинків.

Громадяни можуть укладати договір
про сумісну діяльність лише

для задоволення своїх особистих
побутових потреб.

Укладаючи договір про сумісну діяльність із
АТЗТ “Нерухомість Києва”, ОСОБА_1 мала намір поліпшити свої житлові умови
шляхом обміну квартири.

Частиною 3 ст. 430 ЦК УРСР
передбачено, що договори про сумісну
діяльність між громадянами
і організаціями не допускаються.

Проте суди на вказані вище вимоги закону
уваги не звернули, як і на те, що на час укладення договору про спільну
діяльність позивачі не були власниками спірної квартири, оскільки приватизували
її тільки 4 квітня 1995 року (т. 2 а.с.142).

Оцінки цим обставинам суди
не дали.

Крім того, суди не
прийняли до уваги той факт, що договір
про сумісну діяльність укладався лише із ОСОБА_1, незважаючи на те, що
на той час у квартирі була зареєстрована й проживала її дочка - ОСОБА_2

Суд першої інстанції
виходив із того, що після укладення угод АТЗТ “Нерухомість Києва” виконувало
свої зобов'язання за договором та наймало квартиру для позивачів і сплачувало
за неї кошти, проте такий висновок  суперечать
дійсним обставинам справи, оскільки з матеріалів справи видно, що кошти за
орендовану квартиру вносились протягом усього двох місяців.

Відповідно до ст. 227 ЦК
УРСР договір купівлі-продажу житла повинен бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність
договору (ст. 47 цього Кодексу).

Незастосування судами до
спірних відносин цих норм із тих підстав, що ці відносини мали місце в 1995
році, не можна визнати обґрунтованим, оскільки        ст. ст. 47, 227 ЦК УРСР були чинними і
в 1995 році.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як на підставу удаваності
договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 1995 року, посилалися на його
безгрошовість та на докази цього показання ОСОБА_6(т. 3 а.с. 144-147), який від
імені другої сторони підписував договір та акт документальної ревізії АТЗТ
“Нерухомість Києва” (т. 2 а.с. 21-25, 214-218) про те, що спірна квартира
оформлена договором купівлі-продажу без передачі коштів, проте суди ці доводи і
докази залишили поза увагою та виходили з того, що згідно п. 6 договору кошти
одержані (районний суд) та, що доводи позивачів про неотримання грошей ніяким
чином не доведені (апеляційний суд).

Крім того, суд не взяв
до уваги, що Генеральна угода від 10 березня         1994 року (т. 1 а.с. 101-104) укладена
між ТОВ “Інвестиційна компанія “ІТЛ” та державним
підприємством обслуговування повітряного руху України “Украерорух”, за яким
спірна квартира відійшла підприємству “Украерорух”  та акт
приймання-передачі від 25
травня 1995 року підписувалися
президентом ТОВ "Інвестиційна компанія "ІТЛ" ОСОБА_4, який на той час уже не був
правомочним укладати угоди
та підписувати будь-які документи, оскільки ще 11 лютого 1994 року загальними
зборами учасників ТОВ "Інвестиційна
компанія "ІТЛ" був
звільнений із цієї посади (т. 2 а.с.172, 173).

Наведене свідчить про те, що судові рішення ухвалені не на основі повно та
всебічно з'ясованих обставин, їх не можна визнати законними й
обґрунтованими,   тому відповідно до
вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з направленням справи
на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 липня 2003 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2004 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

А.В. Костенко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка