№2-1059/07
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

13 квітня 2007 року
Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі:головуючого - судді
Бондаренко Г.М.,

при секретарі Муравської
О.С.,

адвоката- ОСОБА_1

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду міста Ялти цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Гурзуфської селищної ради, третя особа - ОСОБА_3, про усунення перешкод у
здійсненні права власності шляхом визнання протиправним і скасування пункту
2.14 рішення Гурзуфської селищної ради №19 від 30 грудня 2003 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася до суду
з позовом до Гурзуфської селищної ради з вимогами усунути перешкоди у
здійсненні права власності на господарські будівлі, розташовані АДРЕСА_1,
шляхом визнання протиправним і скасування пункту 2.14 рішення Гурзуфської
селищної ради №19 від 30 грудня 2003 року про надання у власність ОСОБА_3
земельної ділянки загальною площею 0,1485 га для будівництва і обслуговування
індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна
ділянка, кадастровий номер :02:001:0053).

Свої вимоги мотивувала
тим, що Гурзуфська селищна рада, ухвалюючи оскаржуване рішення, порушила її
право на безперешкодне користування спорудженими нею господарськими будівлями,
які розташовані на наданій ОСОБА_3земельній ділянці, та на отримання у
власність спірної ділянки, якою вона добросовісно, відкрито і безперервно
користувалася тривалий час. Посилалася на те, що мала намір отримати ділянку у
приватну власність, але селищна рада надала її третьої особі.

Представник
відповідача позов не визнав та зазначив, що Гурзуфська селищна рада, ухвалюючи
оскаржуване рішення, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб,
визначений законом.

Третя
особа заперечення  відповідача  підтримала, посилаючись на непорушність права
приватної власності, яке було нею набуте у передбаченому законом порядку.

Вислухавши пояснення осіб,
які беруть участь у справі, вивчивши докази та доводи, що обґрунтовують вимоги
позивачки, заперечення представника відповідача і третьої особи, дослідивши
обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, з позиції їх
достатності і взаємного зв'язку у сукупності, суд дійшов до наступних
висновків.

У відповідності зі ст. 6
Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованою Верховною
Радою України 17.07.1997р., кожний при вирішенні питання про його цивільні
права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд
незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є
доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями з боку
суб'єктів владних повноважень.

Згідно з
частиною 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження
в суді рішень органів державної влади та місцевого самоврядування. В цьому
відношенні не може бути будь-яких обмежень або виключень, оскільки частина 2
ст. 124 Конституції України зазначає, що юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, які виникають у державі. Отже позивачка мала підстави звернутися
безпосередньо до суду для поновлення її порушеного права.

Аналізуючи суб'єктний
склад та характер правовідносин, суд дійшов до висновку, що ця справа є спором,
на який поширюється компетенція судів цивільної юрисдикції, оскільки у
відповідності до частини 1 ст. 15 ЦПК України справи про захист порушених,
невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із земельних
відносин, розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Відповідно
до частини 1 ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і
безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають
документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку,
можуть звернутися до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу
її у власність. Проте як вбачається зі змісту цієї норми при отриманні ділянки
такий громадянин не має будь-яких переваг перед іншими особами, які мають
бажання отримати земельну ділянку у власність або користування.

Твердження позивачки щодо
неодноразових звернень до посадових осіб Гурзуфської селищної ради з вимогами
про надання спірної ділянки у власність не знайшли свого документального
підтвердження. До того ж Земельний кодекс України, в якому введено поняття
набувальної давності, набрав чинності 01 січня 2002 року. З урахуванням частини
1 ст. 58 Конституції України, в якій зазначено, що закони та інші
нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, суд не може взяти до
уваги доводи позивачки щодо правовідносин, які виникли до набрання чинності Земельним
кодексом України.

Здійснюючи системний
аналіз позовних вимог, суд всебічно, повно та об'єктивно вивчив рішення
Гурзуфської селищної ради №19 від 30 грудня 2003 року, та дійшов до висновку,
що селищна рада діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Частина
1 ст. 143 Конституції України встановлює, що територіальна громада
безпосередньо або через органи місцевого самоврядування управляє майном, що є в
комунальній власності. Виходячи з приписів частини 3 ст. 140 Конституції
України, саме селищна рада - є представницьким органом місцевого
самоврядування.

Відповідно до пункту 12
Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної і комунальної
власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів,
крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані
державні підприємства, здійснюють відповідні місцеві ради.

У відповідності до ст. 12
ЗК України до виключної компетенції селищних рад у галузі земельних відносин на
території селищ належить розпорядження землями територіальних громад та
передача земельних ділянок комунальної власності у власність фізичних і
юридичних осіб. Такі норми кореспондуються зі змістом пункту 34 частини 1 ст.
26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Судом встановлено, що
проект відводу земельної ділянки, наданої третьої особі у власність, був
погоджений з органами земельних ресурсів і архітектури, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами та отримав позитивний висновок державної
землевпорядної експертизи. Отже порядок безоплатної приватизації земельних
ділянок, встановлений ст. 118 ЗК України, при ухваленні оспорюваного рішення
селищною радою порушений не був.

Суд вважає за доцільне
зазначити, що частина 2 ст. 152 ЗК України не може бути застосована по
відношенню до позивачки, оскільки вказана норма передбачає захист прав власника
або користувача земельної ділянки. Проте, в порушення фундаментальних приписів
процесуального закону, позивачка не надала допустимих, змістовних та
достовірних доказів на підтвердження правомірності користування спірною
земельною ділянкою та не змогла довести обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог.

В судовому засіданні також
було встановлено, що позивачка не має правовстановлюючих документів ані на
спірну земельну ділянку, ані на будь-які будівлі або споруди, які на ділянці
розташовані.

Таким чином, суд не може
погодитися з вимогами ОСОБА_2 та зробити висновок щодо їх законності та
обґрунтованості.

З огляду на вищевикладене,
керуючись ст.ст. 13, 14, 19, 41, 55, 124, 140, 143 Конституції України, ст. 6
Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованою Верховною
Радою України 17.07.1997р., ст.ст. 12, 118, 119, 121, п. 12 Перехідних положень
Земельного кодексу України, ст.ст. 10, 26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», ст.ст. 212, 213, 214, 215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до Гурзуфської селищної ради, третя особа - ОСОБА_3, про усунення
перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання протиправним і скасування
пункту 2.14 рішення Гурзуфської селищної ради №19 від 30 грудня 2003 року
відмовити.

Рішення може бути
оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення
шляхом подання до Апеляційного суду Автономної Республіки Крим через Ялтинський
міський суд заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом
двадцяти днів апеляційної скарги у порядку передбаченому ст.ст. 294, 295, 296
Цивільного процесуального кодексу України.

С у д д я
-