Справа
№22ц-99/07                                                                  Суддя першої інстанції Тихонова Н.С.
Категорія 36                                                      Суддя-доповідач апеляційного суду Козаченко В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

08 лютого 2007 року колегія суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого                                                                  Козаченка В.І.,

суддів:                                                               Довжук
Т.С., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі
судового засідання Цвєтковій Ю.В.,

за участю:
представника позивачки -
ОСОБА_3., та
представника відповідача -ОСОБА_4.,

розглянувши в
відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 17
листопада 2006 р. за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2про зміну розмірів аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

17 липня 2006 р. ОСОБА_1. звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2., в яко­му зазначала, що
за рішенням Ленінського районного суду від 01 червня 2004
р. відпові­дач зобов'язаний сплачувати
на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1р.
народження, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку.

Однак, з самого
початку виконання зазначеного рішення суду, відповідач платить аліменти нерегулярно, в невеликому розмірі або не
платить зовсім, тому позивачка проси­ла суд винести рішення про
стягнення щомісячно з відповідача на її користь аліментів на утримання сина в
розмірі не менше 1/3 прожиткового
мінімуму на дитину відповідного віку та визначити розмір заборгованості
відповідача по аліментних платежах станом на 01 березня 2006 р. у розмірі 1354 грн. Також позивачка просила відшкодувати їй 2000 грн. моральної шкоди, завданої діями відповідача по невиплаті
аліментів.

Рішенням Ленінського районного суду від 02 серпня 2006 р. в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1. відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись неповне з'ясування судом першої інстанції всіх обставин справи
та пору­шення сімейного законодавства України, просила вказане рішення
скасувати та ухвалити нове про повне задоволення її вимог.

Вислухавши суддю
- доповідача,
пояснення сторін, дослідивши надані ними докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в
межах доводів апе­ляційної скарги та позовних вимог, заявлених позивачкою в
суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, та перевіривши надані
сторона­ми докази, прийшов до правильного висновку про те, що за
вказаним рішенням суду від 01
червня 2004 р.
відповідач зобов'язаний сплачувати на користь позивачки аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1р. народження, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку.

В той же час ч. 2 ст. 182 СК України (в
редакції закону від 22 вересня 2005 р.) зако­нодавчо визначено мінімальний розмір аліментів на
одну дитину, який не може бути мен­шим, ніж 30 відсотків
прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментних
платежів може бути переглянутий судом лише в разі зміни
обставин, що впливають на визначення їх розміру (зміна матеріального чи сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я
когось із сторін, тощо).

До того ж, ч. 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами
окремих норм СК України при розгляді справ щодо ба­тьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено, що зміна
законодавства в час­тині визначення мінімального
розміру аліментів на одну дитину не є підставою для пере­гляду раніше
постановлених судових рішень про їх стягнення.

Встановивши такі обставини справи, районний суд обґрунтовано відмовив
позивачці в задоволенні позову про зміну розміру аліментів.

Також правильно суд першої інстанції не задовольнив вимоги позивачки щодо
вста­новлення розміру заборгованості відповідача по аліментних платежах,
оскільки сума за­боргованості станом на 01 березня, а потім і на 01 вересня 2006 p., встановлена державним виконавцем, відповідно до вимог ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 р. (з наступними
змінами та доповненнями).

Встановлений державним виконавцем розмір указаної заборгованості сторонами
не оспорюються, а вимогу про стягнення з відповідача неустойки, залежної від
суми неспла-чених аліментів, ОСОБА_1. у своєму позові не ставила.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, то, дійсно, п. 6 ч. 2 ст. 18 СК Украї­ни передбачено, що одним із способів захисту сімейних прав є
відшкодування моральної шкоди, але якщо це передбачено цим Кодексом або
договором.

Однак, ст. ст. 194 - 196 СК України, які регулюють цивільну
відповідальність за про­строчення сплати аліментів, не передбачають
відшкодування моральної шкоди в такому випадку.

В зв'язку з чим, місцевий суд обгрунтовано відмовив позивачці в задоволенні
позову про відшкодування моральної шкоди.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України року, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Ленінського районного
суду від 17 листопада
2006 р. - залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців.