Справа
№ 22ц-255/07                                                             Головуючий у 1 -й інстанції Царюк Л.М.
Категорія 40                                                                             Доповідач апеляційного суду
РІШЕННЯ

Іменем України

6 лютого 2007 року колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області у складі: головуючого -
Славгородської Н.П., суддів: Базовкіної
Т.М., Мурлигіної О.Я., при секретарі Бобуйок І.Ф., за участю:

·
позивачки ОСОБА_1., її представника ОСОБА_2.,

·
представника відповідача
Осташевської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Миколаєві цивільну справу

за  апеляційною
скаргою ОСОБА_1на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської
області від 16 листопада
2006 року

за  позовом

ОСОБА_1до Миколаївського
обласного державного

проектно-технологічного
центру охорони родючості ґрунтів і якості продукції

(далі - Центр)

про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного

прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2006 р. ОСОБА_1. звернулася з позовом до
Центру про визнання наказу № 34 від 24 травня 2006 р. незаконним, про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 3000 грн. моральної шкоди.

Позивачка
зазначала, що з 20 серпня 1984 р. працювала у
відповідача на посаді техніка, за висновком атестації необгрунтовано було
визнано, що вона не відповідає займаній посаді. 15 травня 2006
р. вона написала заяву про надання їй з 16 травня планової відпустки з подальшим звільненням за
згодою сторін. Заяву написала, оскільки була введена в оману директором і
юристом про можливість подальшого оформлення пенсії в центрі зайнятості.
З'ясувавши неможливість такого, 18
травня 2006 р. вона
написала заяву на ім'я директора про відкликання своєї заяви. Директор відмовилась розглядати цю її заяву і
вимагала, щоб вона пішла у відпустку. До 5 червня 2006
р. вона знаходилась у відпустці, а у понеділок 6 червня 2006 р. вийшла на
роботу і дізналася, що звільнена з роботи з 5 червня 2006
р. за власним бажанням. В трудовій
книжці був зроблений запис про звільнення її на підставі наказу № 34 від 24 травня 2006 р. за ст. 38 КЗпП України.
Вважає наказ недійсним, оскільки не писала
заяви про звільнення за власним бажанням, а навпаки написала заяву про відкликання
заяви від 15 травня 2006 р. про
звільнення. Крім того, не допускається звільнення
під час відпустки. Незаконним звільненням з роботи відповідач заподіяв їй моральну
шкоду.

В жовтні 2006 р. позивачка
подала заяву про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з позовом,
посилаючись на те, що відповідач не надавав їй необхідних документів для звернення до суду, і по факту незаконного
звільнення вона зверталась у вищестоящу інстанцію зі скаргою.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 листопада 2006 р. поновлено ОСОБА_1. строк
звернення до суду з позовом і відмовлено в задоволенні
позовних вимог про визнання наказу №
34 від 24 травня 2006 р. незаконним, поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної
шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права
та не відповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення позивачки і її представника, представника
відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши наведені в скарзі
доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Так, судом
встановлено, що ОСОБА_1. знаходилася з відповідачем у трудових відносинах з 1984 p., працюючі
на посаді техніка 1 категорії
лабораторії аналітичного забезпечення грунтово-агрохімічних досліджень. В
квітні 2006 р. в Центрі
була проведена атестація наукових працівників. За висновком атестаційної
комісії від 13 квітня 2006 р. ОСОБА_1. не
відповідала займаній посаді за відсутністю спеціальної освіти. 15 травня 2006 р. вона подала
заяву про надання їй планової відпустки з 16
травня 2006 р. з
послідуючим звільненням з 5
червня 2006 р. без
зазначення підстави звільнення. Наказом №
20-В від 15 травня 2006 р. ОСОБА_1.
надана відпустка в кількості 21
календарного дня з 16
травня по 5 червня 2006 р. з послідуючим
звільненням з 5 червня 2006 р. за п. 1 ст. 36 КЗпП України за
згодою сторін (а.с.29). Наказом № 34-К від 24 травня 2006 р. була змінена підстава звільнення
ОСОБА_1. на ст. 38 КЗпП
України за власним бажанням (а.с.24). Останній наказ був скасований наказом № 43-К від 3 липня 2006 р. (а.с.26).

Оскільки
оскаржуваний позивачкою наказ №
34-К від 24 травня 2006 р. був
скасований самим відповідачем, то суд обґрунтовано відмовив у визнанні його
незаконним.

Суд, визнавши,
що строк звернення до суду за вирішенням спору про звільнення пропущений
позивачкою з поважних причин, поновив його. Рішення суду в цій частині не
оскаржено.

Відмовляючи в
задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд
виходив з того, що ОСОБА_1. і директор Центру досягли домовленості про
припинення трудового договору за згодою сторін, а тому анулювання такої
домовленості може мати місце лише при їх взаємній згоді про це.

Проте з такими
висновками суду погодитися не можна, оскільки вони не відповідають обставинам
справи, що у відповідності до п. З ч. 1
ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування рішення суду в зазначеній частині і
ухвалення нового рішення в цій частині.

Відповідно до п.
1 ст. 36 КЗпП України
угода сторін є самостійною підставою для розірвання трудового договору, яка
відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника і з
ініціативи адміністрації тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення
сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з
цих підстав.

З матеріалів
справи вбачається, що після проведення атестації з ініціативи директора Центру
було проведено звільнення працівників, в тому числі ОСОБА_1., які за висновками
атестаційної комісії не відповідали займаній посаді, за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за
згодою сторін).

Дану обставину
підтвердила директор Центру ОСОБА_3., допитана судом в якості свідка.

Позивачка, яка має передпенсійний вік, погодилася написати 15 травня 2006 р. заяву про
звільнення з роботи (а.с.27),
оскільки юрисконсульт Центру переконала її в тому, що протягом року вона
буде перебувати на обліку у службі зайнятості, а за півтора року до досягнення
нею пенсійного віку їй оформлять пенсію. Після з'ясування у Центрі зайнятості
населення, що таке неможливе, позивачка подала 18 травня 2006 р. заяву директору Центру про
відкликання своєї заяви про звільнення.

Ці обставини
підтверджуються поясненнями позивачки, показаннями свідка ОСОБА_4., заявою
позивачки від 18 травня 2006 р. про
відкликання своєї заяви від 15
травня 2006 р. про
звільнення, даними паспорту ОСОБА_1., де зазначено, що вона 1 січня 1954 р. народження.

Виходячи з
наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що взаємного волевиявлення між сторонами про припинення
трудового договору 5 червня 2006 р. за угодою сторін досягнуто не було (позивачка діяла під
впливом помилки) і тому у адміністрації Центру не було достатніх підстав для
розірвання трудового договору з ОСОБА_1за п. 1 ст. 36
КЗпП України.

За такого,
позивачка була звільнена без законної підстави, а тому у відповідності до частин 1, 2 ст. 235 КЗпП України підлягає поновленню на
попередній роботі з виплатою їй середнього заробітку за весь час
вимушеного прогулу.

При цьому судова
колегія не враховує розрахунок, наведений позивачкою, оскільки він суперечить
положенням ч. 2 ст. 235 КЗпП України та
Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 8
лютого 1995 р. № 100 (з послідуючими
змінами і доповненнями).

Згідно наданої
відповідачем довідки середньомісячна заробітна плата позивачки за попередні до
звільнення два місяця складала 537
грн. (а.с.30), а середньоденна 25
грн. 57 коп.
(537:21р.д.). Отже, за час вимушеного прогулу з 6 червня 2006
р. по 6 лютого 2007 р. (7 місяців 22 робочих дня)
середній заробіток позивачки складає 4321
грн. 54 коп.
(537х7міс.+25,57х22р.д.) без утримання прибуткового податку й інших
обов'язкових платежів.

Внаслідок незаконного звільнення з роботи ОСОБА_1. зазнала душевних та психічних
страждань, а тому у відповідності до ст. 237-1
КЗпП України відповідач повинен відшкодувати позивачці моральну шкоду.

При визначенні
розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує характер та обсяг
страждань, які зазнала позивачка, а також виходить із засад розумності,
виваженості та справедливості і вважає, що 300 грн. буде достатньою сумою для згладжування моральних
страждань.

У відповідності
до ч. З ст. 88 ЦПК
України з відповідача підлягають стягненню
в дохід держави 68 грн. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи.

Керуючись статтями 303,
309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення
Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 листопада 2006 р. в частині відмови
в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди скасувати і
ухвалити в цій частині нове рішення.

Поновити
ОСОБА_1на роботі в Миколаївському обласному
державному проектно-технологічного центрі охорони родючості ґрунтів і якості
продукції на посаді техніка з 6
червня 2006 р.

Стягнути з
Миколаївського обласного державного проектно-технологічного центру охорони
родючості ґрунтів і якості продукції на користь ОСОБА_1 4321 грн. 54 коп. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових
платежів і 300 грн. моральної шкоди, в дохід держави 68 грн. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи.

В іншій частині зазначене рішення
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двох місяців з дня набрання законної сили може бути
оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду України.