Справа № 2-26/07
РІШЕННЯ

(заочне)

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

06 березня 2007 року Самарський районний
суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого
судді:               Католікяна М.О.,

при
секретарі:                        Омарбековій
І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
в залі суду в місті Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

25
серпня 2005 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа -
ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої позовні вимоги
позивач обґрунтував тим, що 16.08.2005 р. він замовив у кафе відповідача
святковий банкет на честь свого весілля. 18.08.2005 р. позивач передав третій
особі, яка працювала у кафе, 1 150,00 грн для закупівлі необхідних продуктів.
Весілля і святковий банкет були призначені на 20.08.2005 р. У день весілля
позивач дізнався про те, що днем раніше відповідач побив третю особу, у
результаті чого був пошкоджений електричний кабель холодильника, в якому
зберігалися придбані продукти. Цей інцидент призвів до псування всіх продуктів
та зриву весілля, яке відбулося в квартирі позивача. Вказані обставини явилися
причиною звернення позивача до суду з позовом про відшкодування матеріальної
шкоди в сумі 2 350,00 грн, моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн, судових витрат
(а.с. 3).

27
березня 2006 року суд своєю ухвалою залучив до участі у справі в якості
співвідповідача ОСОБА_3(а.с. 56-звор.).

09
листопада 2006 року позивач змінив свої позовні вимоги, звернувшись до суду з
позовом до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної шкоди
в сумі 1 150,00 грн, моральної шкоди в сумі 7 000,00 грн, судових витрат

(а.с.а.с.
108 - 110).

12
лютого 2007 року позивач звернувся до суду з позовом до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, мотивуючи це тим, що укладав правочин з надання
послуг з організації банкету з підприємцем, а не громадянином.

У
судовому засіданні позивач, його представник підтримали позовні вимоги.

Представник
відповідача у судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином, що
підтверджується поштовим повідомленням. У справі є достатньо доказів для її
вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави
для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України.

Третя
особа у судове засідання також не з'явилася, була повідомлена належним чином,
про що свідчить її розписка.

Вислухавши
пояснення позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, відмовний
матеріал № 1177, суд дійшов висновку про те, що позов необхідно задовольнити
частково з наступних підстав.

У
судовому засіданні було встановлено, що відповідач з 23.01.2001 р. є суб'єктом
підприємницької діяльності-фізичною особою, про що свідчить копія свідоцтва, виданого
Виконавчим комітетом Самарської районної ради м. Дніпропетровська

(а.с.
49, а. 9 відмовного матеріалу № 1177).

04
квітня 2003 року відповідачеві було видано картку обліку стаціонарного об'єкта
торгівлі, а саме кафетерію, який розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (вид
діяльності - продукція громадського харчування)

(а.с.
52, а. 9 відмовного матеріалу № 1177).

01
липня 2004 року відповідачеві було видано свідоцтво про сплату єдиного податку
у 2004 році серії НОМЕР_1, за яким основним видом його діяльності є громадське
харчування у зазначеному вище кафетерії. Строк дії свідоцтва було продовжено на
2005 рік (а.с. 51, а. 10 відмовного матеріалу № 1177).

У
період з 01.01.2004 р. по 31.12.2005 р. відповідач здійснював підприємницьку
діяльність у вигляді громадського харчування, що підтверджується копіями
декларацій про доходи та звітів суб'єкта малого підприємництва-фізичної
особи-платника єдиного податку (а.с.а.с. 95 - 107).

18
серпня 2005 року позивач передав третій особі 1 150,00 грн для закупівлі
продуктів, необхідних для організації та проведення весільного банкету, який
був призначений на 20.08.2005 р., про що свідчить копія розписки (а.с. 4).

19
серпня 2005 року третя особа звернулася до міліції із заявою про порушення
відносно відповідача кримінальної справи за фактом заподіяння їй тілесних
ушкоджень

(а.
2 відмовного матеріалу № 1177).

20
серпня 2005 року третьою особою було укладено акт, відповідно до якого в
результаті пошкодження електричного кабеля холодильника усі продукти
харчування, які в ньому знаходилися, були зіпсовані (а.с. 5).

27
серпня 2005 року виконуючим обов'язки начальника Самарського РВ ДМУ УМВС
України в Дніпропетровській області було ухвалено постанову про відмову у
порушенні кримінальної справи відносно відповідача (а. 1 відмовного матеріалу №
1177).

Той
факт, що третя особа працювала в кафетерії відповідача (барменом), а також факт
заподіяння їй відповідачем тілесних ушкоджень, підтверджується його власними
письмовими поясненнями, які містяться у відмовному матеріалі № 1177

(а.а.
5, 6 відмовного матеріалу № 1177).

Вказані
вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Законом
України від 12.05.1991 р. № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» у редакції,
яка діяла в період виникнення спірних правовідносин, Кодексом законів про працю
України.

В
силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і
обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно
до ч. 1 ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який
здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням
фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових
та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити
виконану роботу.

Згідно
з ч. 1 ст. 866 договір побутового підряду вважається укладеним у належній
формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що
підтверджує укладення договору.

Ураховуючи
положення вказаних норм, ту обставину, що позивач при здійсненні замовлення
святкового банкету отримав відповідну розписку, суд доходить висновку про те,
що між сторонами 18.08.2005 р. було укладено правочин.

За
умовами договору відповідач зобов'язався виконати за завданням позивача
(замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових потреб
останнього, а позивач зобов'язався прийняти та оплатити виконану роботу, отже -
укладений договір має усі ознаки правочину побутового підряду у розумінні ст.
865 ЦК України.

Таким чином, суд вважає посилання позивача на норми, які регулюють деліктні
правовідносини, помилковими, оскільки між сторонами виникли зобов'язальні
правовідносини, засновані на договорі побутового підряду від 18.08.2005 р.,
змістом яких є зобов'язання відповідача виготовити з матеріалів (продуктів),
придбаних за кошти позивача, певні страви, організувати проведення святкового
банкету, та зобов'язання позивача прийняти та оплатити виконану роботу.

У
відповідності з ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом цивільного законодавства.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно
до ч. 1 ст. 870 ЦК України за договором побутового підряду підрядник виконує
роботу зі свого матеріалу, а за бажанням замовника - з його матеріалу.

Згідно
з ч. 1 ст. 872 ЦК України, якщо підрядником були допущені істотні відступи від
умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній
із матеріалу замовника, він має право вимагати за своїм вибором виготовлення
іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості або розірвання договору та
відшкодування збитків.

У
відповідності з п.п. 9, 10 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»
виконавець зобов'язаний протягом місяця відшкодувати збитки, що виникли у
зв'язку з втратою, псуванням чи пошкодженням речі, прийнятої ним від споживача
для виконання робіт або надання послуг. Виконавець несе відповідальність за
шкоду, заподіяну життю, здоров'ю або майну споживача, що виникла у зв'язку з
використанням речей, матеріалів, обладнання, приладів, інструментів,
пристосувань чи інших засобів, необхідних для виконання ним робіт або надання
послуг, незалежно від знання виконавцем їх властивостей.

Аналізуючи
диспозиції приведених норм, суд доходить висновку про те, що позовна вимога про
стягнення з відповідача переданих за укладеним договором коштів є правомірною,
оскільки відповідач, отримавши гроші, не виконав своїх зобов'язань щодо
виготовлення певних страв для весільного банкету, а придбані за передані кошти
продукти були зіпсовані.

В силу ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

-
припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо
це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

-
зміна умов зобов'язання;

-
сплата неустойки;

-
відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно
до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні
вимог споживача суд одночасно вирішує питання про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

Факт
порушення відповідачем договірних обов'язків та його вина встановлені судом, а
тому суд доходить висновку про те, що позивачеві насправді було заподіяно й
моральну шкоду, яка полягає в моральних стражданнях через зрив весілля,
небажання відповідача у добровільному порядку компенсувати матеріальні втрати
тощо.

Приймаючи
до уваги положення наведеної вище норми та співвідношуючи їх із встановленими
фактами, суд однак вважає, що сума компенсації за заподіяну моральну шкоду
підлягає стягненню на користь позивача частково, в сумі 5 000,00 грн.

Суд
критично ставиться до письмових пояснень представників відповідача, за якими
останній у 2005 році не здійснював підприємницьку діяльність через закінчення
строку дії свідоцтва про сплату єдиного податку, не мав жодного найманого
працівника тощо, оскільки такі твердження суперечать матеріалам справи, а саме.

Відповідно
до свідоцтво про сплату єдиного податку у 2004 році серії НОМЕР_1, на яке
посилається представник відповідача у своїх поясненнях (а.с. 50), його дія була
продовжена на 2005 рік, про що свідчить відмітка на зворотньому боці цього
свідоцтва.

Згідно
з ч. 4 ст. 24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли
наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до
роботи.

Виходячи
з викладеного, суд вважає безпідставними твердження представників відповідача у
письмових запереченнях про те, що у останнього не працювало жодного найманого
працівника, оскільки відповідач, допустивши третю особу до роботи фактично
уклав з нею трудовий договір, у розумінні ст. 24 КЗпП України.

Той
факт, що відповідач не реєстрував у відповідному центрі зайнятості трудові
договори з найманими працівниками, не може достеменно свідчити про відсутність
таких працівників в принципі.

Крім
того, з відмовного матеріалу № 1177 вбачається (письмові пояснення
відповідача), що тривалий час (з 1997 року) він з третьою особою мешкали разом,
і вона насправді працювала у кафетерії, у тому числі 18.08.2005 р. Згодом
стосунки між ними суттєво погіршилися на ґрунті особистих неприязних відносин.

На
думку суду, заперечення представниками відповідача того факту, що третя особа
взагалі колись працювала у відповідача, з одного боку, та наступні твердження
про те, що позивач уклав правочин безпосередньо з нею, отже вона має
відповідати за позовом, з другого боку, суперечать одне одному и лише
підтверджують непослідовність та безпідставність (намагання ухилитися від
відповідальності) позиції відповідача.

У
відповідності зі ст. 88 ЦПК України, постанови Кабінету Міністрів України від
27.04.2006 р. № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з
розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за
рахунок держави» з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати
останнього на сплату судового збору в сумі 59,50 грн та витрати на правову
допомогу в сумі 1 000,00 грн

(а.с.а.с.
2, 114).

Крім
того, з відповідача на користь держави необхідно стягнути витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30,00 грн.

Ураховуючи
викладене, керуючись ст.ст. 11, 14, 526, 611, 865, 866, 870, 872 Цивільного
кодексу України, ст. 24 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 15, 24 Закону
України від 12.05.1991 р. № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», постановою
Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 р. № 590 «Про граничні розміри
компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ,
і порядок їх компенсації за рахунок держави», ст.ст. 4 - 8, 10, 11, 18, 57 -
60, 79, 81, 88, 169, 208, 209, 212 - 215, 218, 224, 225 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов
ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про
відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути
з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 передані за договором
від 18 серпня 2005 року грошові кошти в сумі 1 150,00 грн, компенсацію за
заподіяну моральну шкоди в сумі 5 000,00 грн, судові витрати в сумі 1 059,50
грн, разом - 7 209,50 грн.

У
задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути
з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в сумі
30,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
перегляд заочного рішення.

Головуючий
суддя: