РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ          Справа
№2-233/2007 рік

10 квітня 2007 року  Малинський районний суд Житомирської області
в складі

головуючої судді                                           Збицької
К.Д.

з участю секретаря                                       Гузікової
І.І.

позивача                                                        ОСОБА_1.

відповідачів                                                  ОСОБА_2.,
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
місті Малині цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3про визнання
договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на будинок

встановив :

ОСОБА_1звернувся
до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого
будинку за АДРЕСА_1,
укладеного 07 липня 2006 року між
ОСОБА_1. та ОСОБА_3 та визнання його (позивача) власником цього будинку.

Зазначив, що в
серпні 1991 року за
попередньою усною домовленістю він передав ОСОБА_2., якій будинок перейшов у
спадщину після смерті матері, 6000
гривень. У вересні того ж року в будинок перейшла жити його мати ОСОБА_4 з
молодшим сином ОСОБА_5 1966
року народження, де й проживали до смерті. Мати померла на початку 1999 року, а брат ІНФОРМАЦІЯ_1року внаслідок
пожежі. Нотаріально договір купівлі-продажу не оформили через те, що у
ОСОБА_2не були готові документи. Він за свої кошти робив у будинку ремонт,
привів його та земельну ділянку у господарський вигляд. В минулому році йому
стало відомо, що ОСОБА_2. шляхом обману та зловживаючи його довірою, знаючи, що
він є добросовісним набувачем, продала належний йому будинок ОСОБА_3

У судовому
засіданні ОСОБА_1підтримав позов та пояснив, що гроші за будинок в сумі 5тисяч
карбованців він передав своїй матері, а та відповідачці. Розписки не брали. За
усною домовленістю мали доплатити ще 1
тисячу карбованців, які передали трохи пізніше. На ім'я матері була
виділена земельна ділянка, де побудова „времянка",
в якій проживає і по даний час він з сім'єю, тому оформити на неї договір
купівлі-продажу спірного будинку в той час не могли, а на себе він не хотів, бо
перебував на черзі на отримання житла. В хату відповідачки вселилась мати, а
він жив у материній. У спірному будинку ніхто прописаним не був. Вважав, що будинок
після передачі грошей належить йому. З приводу нотаріального оформлення
договору звертався до відповідачки у 1992
році, потім у 1995-1996
роках, у 2000 році.

Відповідачі позов не визнали.

ОСОБА_2. в
заперечення позовних вимог ОСОБА_1. пояснила, що ніяких відносин з ним вона не
мала, з питання купівлі жилого будинку він до неї не звертався. Свідоцтво про
право на спадщину за законом на будинок матері отримала в липні 1991 року. З

1992  року у
ньому проживав квартирант. На прохання жінки на ім'я ОСОБА_6(матері позивача) у

1993  році
вона дозволила їй поселитись в цьому будинку та отримала від неї 2300 купонів, за які
купила норкову шапку. З ОСОБА_6 була розмова про те, що можливо вона купить цей
будинок як збере гроші. Згоди на вселення її сина ОСОБА_5 вона не давала, але
він проживав там після смерті матері і помер ІНФОРМАЦІЯ_1року через необережне поводження з
вогнем. Позивач ніякого відношення до будинку не мав, гроші їй не передавав, з
питання купівлі даного будинку до неї не звертався. Станом на 2002 рік знос будинку
становив 80%, тому для
продажу

2.

необхідний був дозвіл виконкому Малинської міської ради,
який вона отримала. З 1999
року в будинку ніхто не проживав, до неї ніхто з родичів ОСОБА_5не
звертався. Будучи єдиним власником домоволодіння, вона продала його
ОСОБА_3  7 липня 2006
року, про що був письмово оформлений та нотаріально посвідчений договір. В
позові ОСОБА_1. просить відмовити.

ОСОБА_3
пояснила, що під час укладення договору купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1їй було відомо,
що продавець ОСОБА_2. має всі необхідні документи, що посвідчують її право
власності на цей будинок. Договір був оформлений без порушення закону. Вимоги
позивача вважає безпідставними.

З'ясувавши всі
обставини справи у межах заявлених позовних вимог та перевіривши їх наданими
суду доказами суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно з ч.З
ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Цивільний кодекс
України, який набрав чинність з 1
січня 2004 року і
на положення якого у своєму позові посилається позивач, відповідно до п.4
Прикінцевих та перехідних положень, застосовується до цивільних відносин, які
виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України,
положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або
продовжують існувати після набрання ним чинності.

Судом
встановлено, що відносини, спрямовані на укладення договору купівлі-продажу
житлового будинку, виникли у 1991-1993
роках, тому спір про них повинен вирішуватися на підставі норм Цивільного
кодексу Української РСР від 9
грудня 1963 року (ЦК України 1963 року).

За нормою ст.227
цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально
посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги
тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу підлягає реєстрації у
виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів.

Стаття 47 цього ж Кодексу
передбачає, що недодержання нотаріального посвідчення угоди, яке є обов'язковим
відповідно до ст.227 ЦК,
тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною
другою статті 48 цього
Кодексу (зобов'язання кожній з сторін повернути другій стороні все одержане за
угодою). Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати
угоду дійсною.

Суд визнає належно не доведеним позивачем часткове
виконання угоди.

В якості доказів
про часткове виконання ним умов договору купівлі-продажу позивач посилається на
свідчення свідків про передачу грошей.

Заслухані судом
свідки ОСОБА_7., ОСОБА_8. пояснили, що приблизно у 1991 році вони
приїжджали з позивачем до будинку, який мав намір купити позивач для матері,
але хто купував будинок та чи був він належно оформлений їм не відомо. ОСОБА_12
бачив, а ОСОБА_8 чув зі слів позивача, що вони заплатили гроші.

Свідок ОСОБА_9.
ствердила, що вона особисто порадила матері позивача ОСОБА_4 купити сину цю
хату. Грошей спочатку не хватило. Переїхати в цю хату мати позивача і проживала
в ній до смерті у 1999 році,
потім жив його брат, який також помер. Свідок також

3.

засвідчила, що позивач не оформляв хату на себе, бо стояв
на черзі на отримання квартири. Це її свідчення відповідає і поясненню
позивача.

Факт вселення та
проживання в спірному будинку матері позивача підтвердили також свідки
ОСОБА_10., ОСОБА_11., ОСОБА_2.

В поясненнях
сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також свідків з боку позивача та відповідачки
маються розбіжності щодо часу вселення ОСОБА_5 в належний ОСОБА_2 будинок. їхнє
сприйняття цих подій є суб'єктивним. Жодна із сторін не надала суду достовірних
доказів, які б стверджували даний факт. Разом з тим беззаперечним є та
обставина, що вселилася у будинок і проживала в ньому понад п'ять років мати
позивача, яка й вела переговори з ОСОБА_2., а не сам позивач.

ОСОБА_1визнав,
що він свідомо не наполягав на нотаріальному оформленні договору
купівлі-продажу, оскільки мав надію на отримання житла згідно черги. Це
свідчить про те, що не відповідачка ухилялася від нотаріального оформлення
договору, а сам позивач не мав наміру його укладати до того часу, коли дізнався
про продаж будинку у 2006
році, помилково вважаючи себе власником цього будинку. В межах визначеного
ст.71 ЦК УРСР строку
позовної давності позивач не звертався до суду з позовом про захист своїх прав,
хоча з його слів, не підтверджених іншими доказами, він неодноразово звертався
до позивачки.

Щодо дійсності
договору купівлі-продажу, то поясненнями відповідачів та копією цього договору
(а.с.29-31) встановлено, що 07
липня 2006 року між
відповідачами - продавцем
ОСОБА_2. та покупцем ОСОБА_3 -
був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння за АДРЕСА_1 Житомирської
області. Цей договір посвідчений Малинською державною нотаріальною конторою.
Домоволодіння належало продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину,
виданого тією ж нотаріальною конторою 31
липня 1991 року.

Відповідно до
ст.205 Цивільного кодексу України в редакції від 16 січня 2003
року, який набрав чинності з 1
січня 2004 року
(далі ЦК 2004 року)
правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Підставою
недійсності правочину згідно з положенням ст.215 Цивільного кодексу України є
недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою  статті 203   цього Кодексу, тобто:

1)  зміст
правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним засадам суспільства;

2)  особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3)  волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

5)    правочин
має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

6)    правочин,
що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Жодної з цих вимог при укладенні договору купівлі-продажу
порушено не було.

Відповідно до
ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 41 Конституції
України також гарантоване право кожного володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої
діяльності.

4.

Поняття договору
купівлі-продажу викладене в статті 655
ЦК 2004 року, де за договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, що відповідає положенню
ч. 1 ст.224 ЦК УРСР 1963 року..

За формою
відповідно до ст.657 ЦК України 2004 року договір
купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Право власності
на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, за положенням
ч.З ст.334 ЦК України
виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної
сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним,
а якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч.4 зазначеної
статті).

Таким чином суд
дійшов висновку, що позивачем без поважних причин не були дотримані вимоги
закону про обов'язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу
домоволодіння, тоді як відповідачі вчинили такий договір у повній відповідності
до вимог діючого законодавства.

Сторони, будучи
потерпілими від аварії на ЧАЕС, на підставі п.18 ст.4 Декрету Кабінету
Міністрів України від 21.01.1993р. „Про державне мито" звільнені від
сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.10,11,60,212,213,215
Цивільно-процесуального кодексу України, на підставі ст.ст. 227, 47 Цивільного
кодексу України 1963 року,
ст.ст.215,655, 657 Цивільного
кодексу України 2004 року,
ст.41 Конституції України

рішив :

в задоволенні
позову ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3про визнання договору купівлі-продажу
недійсним та визнання права власності на будинок відмовити за безпідставністю.

Сторони мають
право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю
або частково до апеляційного суду Житомирської області через Малинський
районний суд.

Заяву про
апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано, у разі її
подання - після
розгляду справи апеляційним судом.