У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

3 жовтня 2007 року                                                                   м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого             Патрюка М.В.,

суддів                        Берднік І.С.,             Прокопчука Ю.В.,

Костенка А.В.,
Пшонки М.П.,-

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерно-комерційного банку
соціального розвитку “Укрсоцбанк” про стягнення суми, пені та відшкодування
моральної шкоди, за касаційними скаргами акціонерно-комерційного банку
соціального розвитку (далі - АКБ) “Укрсоцбанк” та ОСОБА_1 на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2002 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2000 року ОСОБА_1 звернувся в суд із
вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що між МПП “Джерело” та АКБ
“Укрсоцбанк” було укладено кредитний договір від 24 лютого 1998 року №17/27
згідно з  умовами  якого  відповідач
повинен надати кредит на придбання автомобілів у розмірі             76 000 грн., хоча видав тільки 20
000 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язання боржника за договором
кредиту позивачем як фізичною особою укладено з відповідачем договір поруки від
24 лютого 1998 року. Того ж дня між МПП “Джерело” та відповідачем укладено
договір застави жилого будинку з надвірними спорудами жилою площею 64,7 кв. м.,
що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, вартістю 80 325 грн. Згідно з кредитним договором банком
надано кредит у сумі 20 000 грн., який після закінчення строку повернення
кредиту позивачем сплачено платіжним дорученням № 2704/03 від            29 квітня 1999 року. Проте вказану
суму відповідач перерахував на погашення боргу МПП “Джерело” за кредитним
договором № 9/27 від 20 січня 1998 року.            22 березня 2000 року з підстав
заборгованості МПП “Джерело” за кредитним договором від  24 лютого 1998 року №17/27, та на підставі
листа банку № 92 від           21 березня
2000 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу
Дніпропетровської області ОСОБА_2 здійснено виконавчий напис на належний на
праві власності ОСОБА_1 жилий будинок за договором застави. Позивач, вважаючи
зазначені дії незаконними, просив стягнути з відповідача на відшкодування
матеріальної шкоди 20 000 грн. та 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди;
визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Криворізького міського
нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_2 від 22 березня 2000 року
недійсним; визнати такими, що не підлягають виконанню, звернення стягнення на
належний йому жилий будинок, стягнення суми 39 138 грн. 82 коп. та сплату
виконавчого збору 1 995 грн. 29 коп.; стягнути судові витрати. У процесі
розгляду справи ОСОБА_1 уточнив заявлені позовні вимоги й просив стягнути з
відповідача 20 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, пеню в розмірі 87
000 грн. та 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25
квітня 2002 року позов задоволено частково. Стягнуто з АКБ “Укрсоцбанк” на
користь ОСОБА_1 20 000 грн., 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та
судові витрати в розмірі 208 грн. 50 коп. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від
12 серпня 2002 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з АКБ
“Укрсоцбанк” на користь ОСОБА_1 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди
скасовано та в цій частині в задоволенні позову відмовлено, у решті - рішення
суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про
скасування рішення апеляційного суду у зв'язку з порушенням норм матеріального
та процесуального права із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі АКБ “Укрсоцбанк” ставить питання про
скасування рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення норм
матеріального й процесуального права, та ухвалення нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Судові рішення в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні пені
сторонами не оскаржуються.

Касаційні скарги ОСОБА_1 та АКБ
“Укрсоцбанк” підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов
ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд,
виходив із того, що позивач, будучи солідарним боржником за договорами кредиту,
поруки та застави                від 24
лютого 1998 року, додаткової угоди від 24 лютого 1998 року до договору кредиту
та угоди про внесення змін до договору застави, згідно з якими продовжено строк
за кредитним договором до 31 травня 1999 року, отримавши кредит у розмірі 20
000 грн., погасив борг платіжним дорученням 2704/03 від              29 квітня 1999 року шляхом
перерахування вказаної суми на кредитний рахунок відповідача, а МПП “Джерело”
сплатило відсотки за користування кредитом. Зарахування АКБ “Укрсоцбанк” 20 000
грн. на погашення кредиту за іншим договором є незаконним, оскільки ОСОБА_1 як
фізична особа не є поручителем за цим договором, боржником якого був тільки МПП
“Джерело”,               а ОСОБА_1 його
директором.

Проте з такими висновками
погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно
до ст. 161, ч. 1 ст. 216
ЦК УРСР зобов'язання
повинні виконуватися належним чином і
у встановлений строк, відповідно до вказівок
закону, договору і припиняються виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно з умовами кредитного договору від 24 лютого 1998 року №17/27 та
додаткових угод до нього МПП “Джерело” надано кредит у розмірі 20 000 грн. на
строк до 31 травня 1999 року.

У пункті
4.1 кредитного договору передбачено, що
позичальник зобов'язаний
забезпечити повернення одержаного кредиту та сплатити відсотки на умовах цього договору.

Строк дії договору (пункт 7.8) встановлений з дня видачі кредиту та до
повного погашення кредиту та відсотків по ньому.

Ухвалюючи рішення з частковим задоволенням позову, суди всупереч вимогам
ст. ст. 202, 202-1 ЦПК України (1963 року), не з'ясували, чи припинено позивачем зобов'язання
щодо повернення кредиту.

При цьому суд не врахував, що на момент звернення з позовом до суду були
відсутні докази про те, що ОСОБА_1 як поручитель виконав взяті на себе
зобов'язання за кредитним договором від 24 лютого 1998 року №17/27, та не
перевірив доводи відповідача про невідповідність рахунку, на який ОСОБА_1
перераховано 20 000 грн., рахунку за кредитним договором від 24 лютого 1998
року й незважаючи на те, що кошти перераховані на рахунок                                 №
5817, а рахунком указаного договору є № 5817, помилково вважав,
що кошти перераховано на рахунок за договором від 24 лютого 1998 року.

Не враховано при цьому й лист ОСОБА_1 (а.с. 87) про те, що суми на
зазначений в платіжному дорученні рахунок надійшли від реалізації заставленого
за кредитним договором від 20 січня 1998 року майна.

Крім того, позивач під час розгляду справи відмовився від частини позовних
вимог щодо дій приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу
ОСОБА_2 та недійсності виконавчого напису від 22 березня 2000 року на належний
йому на праві власності жилий будинок у зв'язку з розглядом його скарги з
аналогічними вимогами іншим судом.

Не розглядаючи по суті зазначені позовні вимоги ОСОБА_1 суди визнали
неправомірними дії відповідача щодо звернення стягнення на заставлене позивачем
майно на підставі виконавчого напису нотаріуса та щодо відкриття виконавчого
провадження про стягнення на жилий будинок, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. При цьому суд дійшов до таких висновків, не встановивши, чи вирішено
судом правомірність чи неправомірність зазначених дій та чи є судове рішення,
що набрало законної сили, у іншій справі щодо оскарження виконавчого напису.

Визнаючи 20 000 грн. такими, що сплачені ОСОБА_1 на погашення кредиту за
договором № 17/27 від 24 лютого 1998 року й неправомірно зараховані
відповідачем на погашення кредиту за договором № 9/27 від 20 січня 1998 року
суд дійшов невмотивованого висновку про повернення цих коштів ОСОБА_1, а не
спрямування їх за належністю, визначеною за твердженням позивача при розгляді
справи.

За таких обставин судові рішення як в оскаржуваній
частині щодо стягнення 20 000 грн., так і в частині нерозривно пов'язаних вимог
про відшкодування моральної шкоди підлягають скасуванню з направленням у цій
частині справи на новий розгляд суду першої інстанції з підстав, передбачених
ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та акціонерно-комерційного банку соціального
розвитку “Укрсоцбанк” задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 квітня 2002 року
та  рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12 серпня 2002 року в оскаржуваній частині вимог про стягнення 20 000 грн. та
відшкодування моральної шкоди й компенсації судових витрат підлягають
скасуванню з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                        М.В.
Патрюк

Судді:                                                                                   І.С.
Берднік

А.В. Костенко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка