Справа №2-179 2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2007
року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого - судді Щасливої О.В.,

при секретарі
Морозової В.М.,

з участю
представника позивача - адвоката
ОСОБА_1,

представника
відповідача - адвоката
ОСОБА_2,

розглянувши в
відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5

та до них    в інтересах малолітньої ОСОБА_6, третя
особи -

комунальне
підприємство „ВРЕЖО №
3", відділення громадянства, імміграції, реєстрації

фізичних осіб
Шевченківського    РВ ЗМУ УМВС України в
Запорізькій області, про

усунення
перешкод в здійсненні права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в здійсненні права
власності та вселення в квартиру АДРЕСА_1, яка
належить йому на праві власності.

Під час судового
розгляду уточнив свої вимоги. Просить про виселення з зазначеної квартири
відповідачів та їх малолітньої дочки ОСОБА_6.

В обґрунтування
позову в судовому засіданні пояснив, що в 2000
році він і його покійна дружина ОСОБА_7,
смерть якої сталася ІНФОРМАЦІЯ_1, на
прохання відповідача, дали згоду на його реєстрацію в належній їм квартирі.
Власники квартири погодилися на реєстрацію відповідача, так як той в зазначений
час переїхав до м. Запоріжжя з іншої держави і потребував прописки в зв'язку з
працевлаштуванням. З вказаного часу в квартирі за згодою позивача оселився
відповідач, його дружина -
друга відповідачка по справі та їх неповнолітня донька ОСОБА_6. Після
смерті дружини відповідачі своєю поведінкою створюють умови, що роблять
неможливим сумісне проживання, так як вони зловживають спиртним, в стані
сп'яніння вчиняють скандали, ображають позивача, застосовують до нього фізичне
насильство. Такі дії відповідачів змусили позивача залишити своє житло та
шукати іншого місця помешкання.

Представник
позивача підтримала твердження свого довірителя, просить про задоволення його
вимог.

Відповідач позов
не визнав і пояснив, що на прохання позивача, який доводиться йому батьком, та
його дружини він зі своєю родиною в 2000
році залишив службу в лавах Збройних Сил в Узбекистані та переїхав на
постійне місце проживання в м. Запоріжжя. Сторони давно обговорювали питання
про сумісне проживання, оскільки позивач та його дружина люди похилого віку,
хворі, потребують допомоги. Через необхідність підтримувати свого
непрацездатного батька він був вимушений звільнитися з офіцерської служби, яка
забезпечувала його родині гідне існування, залишити на батьківщині житло, яке
відносилось до державного житлового фонду. Домовленості між ним та позивачем
про його постановку на реєстрацію с
метою працевлаштування не було, оскільки він та позивач планували жити
разом. З січня 2000 року він
із своєю сім'єю мешкає у батька.

2

Ніяких перешкод в користуванні позивачем
квартирою ані він, ані відповідачка не чинили, батько добровільно залишив
квартиру наприкінці 2002
року, оскільки бажав створити сім'ю з новою жінкою, з зазначеного часу в
квартирі буває періодично. Він та відповідачка не тільки не робили неможливим сумісне
проживання, а навпаки намагалися переконати позивача не залишати родину,
оскільки вони також потребували його допомоги в догляді за малолітньою дитиною.

З огляду на зазначені обставини просить про залишення
позову без задоволення.

Відповідачка
позов не визнала, дала аналогічні пояснення. Крім того, заявила, що в квартирі
в м. Прилуки, на наявність якої посилається позивач, вона перебуває на
тимчасовій реєстрації, до досягнення її дитиною повноліття.

Представник
відповідача просить про відмову в задоволенні позову, оскільки її довіритель та
члени його сім'ї оселились в квартирі позивача на його прохання, з його згоди,
постійно безперешкодно користуються приміщенням, тому як члени родини власника
житла набули права користування ним.

Представники
третіх осіб, у встановленому порядку повідомлених про час та місце розгляду
справи, до суду не з'явились, надали письмові звернення, які містять прохання
про розгляд справи у їх відсутність.

За згаданих
обставин у відповідності до ст. 36
ЦПК України суд вважає за можливе вирішення спору без участі представників
КП „ВРЕЖО" та ВГІРФО.

Вислухавши осіб,
які беруть участь в справі, свідка ОСОБА_8, дослідивши інші фактичні дані, суд
не вбачає підстав для задоволення позову з таких міркувань.

Під час
з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами судом встановлено, що
квартира АДРЕСА_1
належить позивачу, на реєстраційному обліку в квартирі з 07.08.2000 року перебуває
ОСОБА_4. В квартирі, крім зазначених осіб, з січня 2000 року без
реєстрації мешкають ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Згідно із ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування
цим житлом відповідно до закону, член сім'ї власника втрачає право на
користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин
понад один рік.

Вирішуючи спір
на користь відповідачів, суд виходить з того, що вони набули права користування
належним позивачу житлом, оскільки оселилися в ньому за згодою позивача та
іншого учасника спільної власності -
ОСОБА_7 - як члени сім'ї ОСОБА_3, і постійно безперешкодно
користуються спірною квартирою протягом шести років.

Ці обставини
підтверджують як пояснення сторін, так і показання свідка ОСОБА_8, який пояснив
суду, що йому відомо, що відповідачі приїхали до Запоріжжя для сумісного проживання
з позивачем та його дружиною, до цього сторони вели листування.

Відповідно до
ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст. 406 ЦК України сервітут
може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності
обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до
ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи в
задоволенні позову про виселення, суд вважає, що позивач не довів, що
відповідач ОСОБА_4. як член сім'ї власника житла через свою неналежну поведінку
має бути позбавлений сервітуту і виселений разом з відповідачкою та їх
неповнолітньою донькою.

При цьому суд
враховує відсутність у відповідачів інших місць помешкання, інтереси
малолітньої дитини, яка проживає разом з батьками, та, керуючись принципами
розумності і справедливості, вважає за необхідне залишити позов без
задоволення.

3

Керуючись ст. ст. 391, 405, 406 ЦК України,
ст. ст. 10, 59, 60, 88,
212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш ИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та до них в інтересах малолітньої ОСОБА_6 відмовити.

Рішення може
бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання в суд
першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів після
його проголошення та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після
подання заяви про оскарження або шляхом подання апеляційної скарги впродовж
терміну, встановленого для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя              О.В. Щаслива