Справа № 2-553/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24
жовтня 2007 року
Індустріальний  районний суд м.

Дніпропетровська

в
складі : головуючого  судді       Зосименко С.Г.

при секретарі                Карпенко В.Ю.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду
м. Дніпропетровська

цивільну  справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа: Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора,

ОСОБА_3
про визнання правочину договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у січні  2007 року звернувся до суду з позовом до
відповідачки про

визнання  правочину договору дарування недійсним  посилаючись на те, що

18.07.1995
року  відповідно до договору  дарування він
подарував  відповідачці

ОСОБА_2
1/3 частини квартири, яка знаходиться АДРЕСА_1.   Вважає,

що
договір був укладений під впливом помилки,
оскільки він помилився відносно

обставин,
які мають істотне значення.  Його
помилка  була відносно самої

природи
правочину, прав і обов'язків сторін, при цьому відповідачка

заперечувала
наявність обставин, які можуть перешкоджати укладанню  правочину і

замовчувала
їх існування.  Також договір дарування
був здійснений під впливом

обману
зі сторони відповідачки і під впливом для позивача важких обставин  і на

вкрай
невигідних для позивача умовах.
Відповідачка шляхом обману, погроз і

шантажу
заставила позивача підписати акт розділу майна від 22 серпня 1994 року,

який
по своїй суті істотно порушив права позивача. Вважає, що строк позовної

давності
не порушено, оскільки тільки і червні 2006 року, після звернення

відповідачки
до суду з позовом щодо  визнання позивача
особою, що втратила

право
користування жилим приміщенням та усунення перешкод в користуванні

квартирою,
позивач дізнався про   порушення свого
права. Просив визнати договір

дарування
від 18.07.1995 року 1/3 частини квартири, яка знаходиться АДРЕСА_1, посвідчений

18.07.1995
року  нотаріусом  Шостої
державної нотаріальної контори м.

Дніпропетровська,
зареєстрований в реєстрі за №3-8003 - недійсним;  зобов'язати

відповідачку
повернути позивачу, все що вона отримала в виконання договору

дарування
від 18.07.1995 року  та визнати за
позивачем право власності на 1/3

частину  спірної квартири.

У
судовому засіданні позивач та його представник підтримали  позовні вимоги.

Вказали,
що двоюрідний брат  позивача, який на той
час займав високе посадове

положення,   змусив
позивача подарувати свою частину квартири позивачці.

Дійсність
цього правочину позивач не оспорював, оскільки вважав, що після

підписання
договору дарування частина квартири залишається у його власності та

він
може нею без перешкод користуватися.

Відповідачка
та її представник   позовні вимоги не
визнали, суду пояснили, що

ніякого
обману зі сторони відповідачки при укладанні договору дарування не

було.  У 1994 році
відповідачка, повернувшись до дому з відпустки, побачила

свого
чоловіка у квартирі разом із іншою жінкою. У серпні 1994 року позивач

подав
до суду заяву про розірвання шлюбу, забрав свої речі та пішов із дому.

22.08.1994
року позивач прийшов для того, щоб скласти акт розділу майна. Акт

було
складено та підписано у 2-х примірниках. Один примірник забрав позивач,

другий
- залишився у відповідачки. На свою частину квартири позивач пообіцяв

оформити
договір дарування. Відповідачка пообіцяла не звертатися до суду з

позовом
про стягнення аліментів на утримання дитини. З вересня 1994 року

позивач
разом із іншою жінкою проживав на квартирі, яку орендував. Рішення суду

про
розірвання шлюбу було у листопаді 1994 року.
У березні 1995 року позивач

зареєстрував
шлюб з цією жінкою.  У  липні 1995 року позивач приїхав до

відповідачки
на роботу, забрав її і вони разом поїхали до нотаріуса, де

оформили
договір дарування. Відповідач пообіцяв виписатися з квартири в

найближчий
час.  Позивач розумів  правові наслідки укладеного договору. З 1994

року
позивач грошей на оплату комунальних послуг не давав, претензій до

відповідачки
не пред'являв, не звертався з проханням користуватися спірною

квартирою.  Позивачка вважає, що даний позов виник тільки
тоді, коли вона

звернулася
до суду з позовом усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом

зняття
позивача із реєстрації. Крім того, посилання позивача у позовній заяві

на
норми ЦК України в редакції 2003 року - безпідставні, оскільки правові

відносини
в даному випадку  регулюються ЦК України
в редакції 1963 року.

Просили
в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Третя
особа  Шоста дніпропетровська державна
нотаріальна контора  в судове

засідання  не з'явилася.
Про час і місце слухання справи повідомлялась

належним
чином.  Відповідно до листа від
15.05.2007 року  за №429  просили

розглядати
справу  за їх відсутністю і  прийняти рішення на розсуд суду.

Третя
особа ОСОБА_3  у  судове засідання з'явився. Просив у
задоволені

позову
відмовити.

Суд,
заслухавши сторони,  представників,  показання свідків, вивчивши матеріали

справи,
вважає, що позов  задоволенню  не підлягає за наступних підстав.

Судом
установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.  Згідно Свідоцтва

про
право власності на житло, виданого  бюро
приватизації Дніпропетровського

стрілочного
заводу 13.06.1994 року за №232, зареєстрованого ВКП ДМБТІ  за №74 п-

53,
квартира АДРЕСА_1 належала на праві
спільної часткової власності
ОСОБА_1,  ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Шлюб
між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано

10
січня 1995 року.  Сторони 22 серпня 1994
року   уклали акт розділу майна,

відповідно
до якого було здійснено розділ майна подружжя, а саме: двокімнатна

квартира  АДРЕСА_1 буде належати  ОСОБА_2 разом із речами та

майном,
яке в ній знаходиться,  ОСОБА_1 буде
належати

автомашина
«Опель»,  1982 року випуску, гараж в
кооперативі «Сонячний-2» і

земельна
ділянка АДРЕСА_2.  Обидві сторони зобов'

язалися
не пред'являти яких не будь претензій щодо майна в подальшому.

18.07.1995
року   відповідно  до
договору  дарування,
посвідченого

нотаріусом  Шостої
державної нотаріальної контори м. Дніпропетровська,

зареєстрованого
в реєстрі за №3-800,  ОСОБА_1  подарував 1/3 частину

квартири
АДРЕСА_1    ОСОБА_2.  Договір дарування

зареєстровано  в реєстрову книгу  КП ДМБТІ 10.10.1995 року під номером
74П-55.

Суд не може прийняти до уваги твердження  позивача та його представника, про

те,
що  при розгляді  даної цивільної справи  повинні застосовуватися норми

матеріального
права ЦК України в редакції 2003 року,  а
саме:    до  позовної

давності
необхідно застосовувати   ч.3 ст.258 ЦК
України , оскільки відповідно

до
ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України  в редакції 2003 року

правили
Цивільного кодексу України  про позовну
давність застосовуються до

позовів,
строк пред'явлення яких, встановлених законодавством, що діяло раніше,

не
сплив до набрання чинності цим кодексом, а відповідно до ч. 7,  до позовів

про  визнання заперечуваного правочину
недійсним  і про застосування наслідків

недійсності
нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1

січня
2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних

позовів
законодавством, що діяло раніше.   Не
можуть бути  прийняті  і
правові

підстави
визнання договору дарування недійсним, на які посилається позивач у

позові
та його представник у судовому засіданні, а саме: здійсненим  під

впливом
помилки  позивача ( ст.229 ЦК
України),   під впливом обману зі

сторони  відповідачки ( ст.230 ЦК України) та
здійснений позивачем під впливом

важкої
для нього обстановки і на вкрай невигідних умов (ст.233 ЦК України),

оскільки  відповідно до норм діючого законодавства
угода може бути визнана

судом
недійсною тільки за однієї правової підстави.

Відповідно до ст.243 ЦК України в редакції
1963 року, за договором дарування

одна
сторона передає безоплатно другій стороні
майно у власність.   Договір

дарування
вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Суд
не може прийняти до уваги свідчення
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

яким
всі обставини по справі відомі зі слів позивача. Однак свідок ОСОБА_4

вказав,
на те, що позивач, розповідаючи йому про дарування своєї частини

квартири
дружині,   розумів наслідки укладання
цього договору. Допитаний у

судовому
засіданні як свідок позивач, суду показав, що
укласти договір

дарування
належної йому частини квартири йог змусив двоюрідний брат ОСОБА_7,

який
був впливовою особою, тобто він розумів, що його примушують віддати

належне
йому майно, але навіть після того, як брат перестав втручатися   в його

життя,
він не робив ніяких спроб повернути свою частину квартири. Позивач не

зміг
пояснити суду, чому він підписав добровільно акт розподілу майна, за яким

квартира
переходила у власність відповідачки, і тільки через рік уклав договір

дарування
своєї частини квартири під впливом та примусом двоюрідного брата.

Як
встановлено в судовому   ОСОБА_2 прийняла
в дар 1/3 частину  спірної

квартири
і дванадцять років  користувалася нею,
позивач весь час після

укладання
договору дарування своєї частини квартири проживав за іншою адресою,

до
суду  з позовом про визнання договору
дарування недійсним не звертався і

тому
суд вважає, що вимоги позивача є надуманими та не обґрунтованими.

У відповідності зі ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи  не

інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього

Кодексу,
в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших

осіб,
які беруть участь у справі.

Керуючись ст. 243 ЦК України в редакції 1963
року, постановою Пленуму

Верховного
Суду України від 28.04.1978 р. № 3 (зі змінами, внесеними

постановами
від 25.12.1992 р. № 13 та від 25.05.1998 р. № 15) “Про судову

практику
в справах про визнання угод недійсними” , ч. 4, 6, 7 Прикінцевих та

перехідних  положень ЦК України в редакції 2003 року,
ст.ст. 10, 11,30,61, 209,

212-215
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному

обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного
суду Дніпропетровської області

через
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у 10-ти

денний
строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і

подання
після цього протягом 20-ти днів апеляційної скарги або без подання

заяви
про апеляційне оскарження шляхом подачі апеляційної скарги на протязі

10-ти
днів з дня проголошення рішення.

Суддя

С.Г. Зосименко