УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року
квітня місяця 10 дня
колегія суддів судової палати по цивільних справах

Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого, судді                                    Любобратцевої
Н.І.,

Суддів                                                                     Чистякової
Т.І.,

Даніла Н.М.,

При секретарі    Бахтагарєєвій М.В.,

За участю
представника позивача, представника відповідача,

Розглянувши у
відкритому судовому засіданні в М.Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Центра електрозв'язку №
2 Кримського філіалу ВАТ „Укртелеком" про поновлення на роботі, оплату
за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за
апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 на
рішення Армянського міського суду від 27.12.2006  року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до Центра електрозв'язку № 2 Кримського
філіалу ВАТ „Укртелеком" про поновлення на роботі, оплату за час
вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що вона
працювала бухгалтером цеху електрозв'язку №
6 м. Армянська АР Крим. 31.07.2006
р. наказом начальника Центру електрозв'язку № 2 Кримського філіалу ВАТ „Укртелеком" позивачка була
звільнена по п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає, що її звільнення незаконне, тому
просила поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь' середній
заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до дня поновлення, а
також стягнути моральну шкоду в сумі 5000
грн.

Рішенням Армянського міського суду від 27.12.2006 року позов ОСОБА_1 до ВАТ „Укртелеком", Центру
електрозв'язку № 2 Кримського
філіалу ВАТ „Укртелеком" про поновлення на роботі, оплату за час
вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення.

На вищевказане рішення суду першої інстанції представник позивачки ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове рішення
про задоволення заявлених вимог. Апелянт вказує, що позивачку звільнено
неправомірно, оскільки начальник ЦЕЗ № 2 ОСОБА_3 при прийнятті наказу № 343 від
31.07.2006 р. перевищив свої повноваження; при її звільненні були грубо порушені
вимоги ст. 17 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в
Україні", ст. 42 КЗпП України. Крім того, її звільнено без попередньої
згоди профспілкового комітету.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін,
проаналізувавши доводи апеляційної скарги в межах ст. 303 ЦПК України,
дослідивши матеріали справи, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов
висновку, що зміни в організації праці в ВАТ „Укртелеком" дійсно мали
місце, а тому позивачка звільнена з роботи у зв'язку із скороченням штату
законно.

Справа № 22-ц-1956/07                                        Головуючий
у першій інстанції

Хомутов В.М. Доповідач Любобратцева Н.І.

2

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів,
оскільки вони відповідають фактичним обставинам, встановленим у судовому
засіданні, а також вимогам чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи за п.1
ст. 40 КЗпП
України, тобто за скороченням штату, відповідачем були виконані вимоги ст. 49-2, ст. 42 КЗПП України:
про наступне звільнення вона персонально була попереджена не пізніше ніж за два
місяці; їй було запропоновано іншу роботу, від виконання якої вона відмовилась:
позивачка не мала переважного права на залишення на роботі.

Колегія суддів не може взяти до уваги довід апеляційної скарги про те, що
на звільнення ОСОБА_1 не було отримано попередньої згоди профкому. Така згода
на звільнення позивачки відповідачем була отримана, що вбачається з протоколу №
27 засідання профкому первинної профспілкової організації ЦЕЗ № 2 спільно з
адміністрацією ЦЕЗ № 2 від 23.06.2006 р. (а.с.29). Проте оскільки при розгляді
цього питання було порушено порядок та процедуру його розгляду, суд першої
інстанції у відповідності до роз'яснень, що містяться в п.15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 (зі змінами, внесеними
постановами від 1 квітня 1994 р. № 4; від 26 жовтня 1995 р. № 18 та від 25
травня 1998 р. № 15) „Про практику розгляду сулами трудових спорів",
зупинив провадження у справі (а.с.84) та запитав згоду профспілкового органу на
звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст. 40 КЗпП України, яку повторно отримав 24
листопада 2006 р. (а.с.89), що не суперечить вимогам трудового законодавства.

Колегія суддів також не може взяти до уваги довід
апеляційної скарги, що звільнення позивачки, яка є інвалідом 2 групи, за
ініціативою адміністрації недопустимо, оскільки це є порушенням вимог ст.17
Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в України".
ОСОБА_1. досягла пенсійного віку, має право на отримання пенсії за віком чи по
інвалідності (за її вибором), а тому є соціально захищеною особою.

За такими обставинами оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням норм
матеріального і процесуального права, є-законним та обґрунтованим і підстав для
його скасування немає.

На підставі викладеного та керуючись статтями 303, 307, 308, 313, 314 Цивільного
процесуального кодексу України, колегія суддів судової палати у цивільних
справах

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_1, відхилити. Рішення Армянського
міського суду від 27 грудня 2006 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо у Верховний Суд
України протягом двох місяців.

Справа № 22-ц-1956/07                                        Головуючий у
першій іннстанції

Хомутов В.М,

Доповідач
Любобратцева Н.І.