У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

7 листопада 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного
підприємства “Ринг-Транс” про стягнення боргу за договором позики, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва
від 19 липня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 грудня
2006 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2006 р.ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПП “Ринг-Транс” про стягнення бору за договором позики.

Зазначав, що 17.02.2002 р. директор ПП “Ринг-Транс” ОСОБА_2 позичив у нього 160500 грн., що дорівнювало 30000 доларів США по
курсу НБУ на день отримання грошей, які зобов'язався повернути на першу вимогу
протягом трьох місяців. На його письмову вимогу від 10.06.2005 р. про повернення
боргу відповідач не відповів.

Раніше, 29.12.1999 р. між ним та відповідачем було укладено договір, згідно
якого відповідач позичив у нього 108000 грн., що дорівнювало 20000 доларів США
по курсу НБУ на день отримання грошей, для купівлі транспортних засобів:
автомобіля “Мерседес-Бенц” і двох напівпричепів “Крокс”. Згідно умов цього
договору відповідач визнав, що він буде співвласником автомобіля та
напівпричепів та що всі доходи й витрати будуть ділитися між ними порівно. У
випадку неможливості виконання умов договору відповідач взяв на себе
зобов'язання повернути йому 108000 грн., а також 2 % щомісячних від суми боргу.

Посилаючись на те, що протягом останніх років відповідач не дає йому
доступу до цих транспортних засобів, не ділиться доходами та не повертає
позичені гроші, позивач просив суд стягнути з підприємства на його користь борг
за договорами позики від 29.12.1999 р. і від 17.02.2002 р. та судові витрати.

Рішенням Голосіївського
районного суду м. Києва від 19.07.2006 р., залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду міста Києва від
22.12.2006 р., у позові відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги представники позивача посилаються на
неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм
процесуального права, в зв'язку з чим ставлять питання про скасування судових
рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним
і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст. 214 цього Кодексу - під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення,  та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення  строку
позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи,  та
докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в позові, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того, що 29.12.1999 р. між сторонами було
укладено не договір позики, а інший договір; а
з позовом про повернення боргу за договором позики від 17.02.2002 р.,
право вимоги за яким не настало, позивач звернувся до суду з пропуском строку
давності без наявності поважних причин для його поновлення.

Однак погодитись з такими висновками судів не можна, оскільки вони
ґрунтуються на неправильному застосуванні норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи.

Так, при  вирішенні  справи
суди виходили з того, що згідно розписки від 17.02.2002 р. відповідач
позичив у ОСОБА_1 160500 грн. на розвиток підприємства, що дорівнювало 30000
доларів США по курсу НБУ на день отримання грошей, які зобов'язався повернути
за першою вимогою позивача протягом 3-х місяців (а.с. 7).

10.06.2005 р. на адресу: АДРЕСА_1 директору ПП “Ринг-Транс” ОСОБА_2 позивачем була направлена вимога про повернення боргу за договором
позики від 17.02.2002 р. (а.с. 10, 11).

Висновок суду про те, що направлення на адресу ОСОБА_2 вимоги про
повернення боргу не є належним повідомленням боржника та не свідчить про
настання права вимоги, не ґрунтується на матеріалах справи і вимогах закону,
оскільки директор ПП “Ринг-Транс” - ОСОБА_2 є єдиним засновником цього
підприємства (а.с. 46), а обставини зарахування позичених грошей на рахунок
підприємства, як юридичної особи, судом не з'ясовувались.

Крім того висновок суду про  ненастання
права вимоги за цим договором суперечить наступному висновку суду про пропуск
позивачем строку позовної давності за цією вимогою, хоча початком перебігу
строку позовної давності відповідно до змісту розписки має бути закінчення
трьохмісячного строку після пред'явлення вимоги про повернення позики.

Судами  також  встановлено,
що 29.12.1999 р. директор  ПП  “Ринг-Транс” - ОСОБА_2 взяв у позивача 108000
грн., що відповідало 20000 доларів США по курсу НБУ на день отримання грошей,
для купівлі автомобіля і двох напівпричепів. За умовами договору відповідач
визнав позивача співвласником цих транспортних засобів та зобов'язався ділити
доходи й витрати від їх експлуатації порівну, а у випадку неможливості виконати
ці умови відповідач зобов'язався повернути позивачеві 20000 доларів з виплатою
2%  щомісячних (а.с. 8).

Вирішуючи спір, місцевий суд в порушення вимог ст. 214 ЦПК України не
з'ясував,  чи  зараховувалися  отримані
директором  ПП  “Ринг-Транс” - ОСОБА_2 за цим договором гроші
на рахунок підприємства, як юридичної особи; чи виконувались ПП “Ринг-Транс”
умови договору від 29.12.1999 р. щодо транспортних засобів; хто є в спірних
правовідносинах належним відповідачем; з якого часу позивач набув права вимоги
про повернення боргу за цим договором; чи дотриманий позивачем строк позовної
давності за цією вимогою.

Без з'ясування цих обставин висновок місцевого суду про те, що спірні
правовідносини не є борговими є передчасним, оскільки директор  підприємства ОСОБА_2 взяв на себе
зобов'язання повернути взяті у борг грошові кошти у разі невиконання взятих на
себе за договором зобов'язань.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, на зазначені
порушення процесуального закону місцевим судом уваги не звернув та належним
чином доводів апеляційної скарги не перевірив.

За таких обставин, ухвалені в справі судові рішення не можна визнати
законними і обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2  ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись  ст.ст.  336,
338   ЦПК  України,
колегія  суддів  Судової
палати   у цивільних справах
Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2006 року та
ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 грудня 2006 року скасувати, а
справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін