Справа № 22-Ц-360/07                              Головуючий
суду   1
інстанції Кваша С.В.
Категорія 5                                                   Доповідач   апеляційного суду   Шолох З.П.
УХВАЛА

Іменем України

23
березня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого   - Паліюка В.П.,

суддів - Шолох
З.Л., Лівійського І.В.,

при
секретарі судового засідання - Негрун І.О., за участю позивачки ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2, розглянувши   у
відкритому   судовому   засіданні
у м. Миколаєві   цивільну справу
за апеляційною   скаргою

ОСОБА_1
на     рішення   Заводського     районного
суду м. Миколаєва   від    12 жовтня 2006 року    у справі за

позовом
ОСОБА_1 до  Миколаївської міської
ради   про визнання права власності на
нерухоме майно,

встановила:

В червні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Миколаївської
міської ради про визнання права власності на 9/50 частки жилого будинку
АДРЕСА_1 в м.
Миколаєві.

Позивачка зазначала, що зазначений будинок відноситься до житлових будинків
садибного типу, розташований на окремій земельній ділянці і належить на праві
спільної часткової власності 4 співвласникам.

Саме їй у вказаному будинку належить 31/100 частки на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом, виданого 27 березня 2002 року.

9/50 (або 18/100) частин цього ж будинку з 1958 року
належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3, яка на підставі
судового рішення   оголошена   померлою ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачка вважає, що 9/50 частин житлового будинку, які
належать ОСОБА_3, складаються із двох підвальних приміщень: № 1-1, площею 8
кв.м та № 1-2, площею 4,7 кв.м.

Посилаючись на те, що її батьки з 1974 року, а потім і вона, користувалися
цими приміщеннями, просила визнати за нею право власності на 9/50 частин
житлового будинку з підстав набувальної давності.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2006 року
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість рішення суду, просила його скасувати та
справу направити на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга   задоволенню не підлягає   з наступних підстав.

Суд повно, всебічно дослідив обставини спору, дав належну
оцінку доказам по справі та прийшов до вірного висновку про відсутність підстав
для визнання  за  позивачкою права власності за  набувальною давністю   на
9/50

частин жилого будинкуАДРЕСА_1 в м. Миколаєві, що належала

померлій    ОСОБА_3.                       Оскільки,    з
підстав    набувальної    давності

за правилами ст.
344 ЦК України
особа набуває право власності на нерухоме майно, якщо добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном
протягом 10 років. Суд обгрунтовано послався на відсутність сукупності
визначених законом умов.

Доводи апелянта про помилковість висновків суду пов'язані з невірним
тлумаченням зазначеної норми права.

Цивільний кодекс України, яким вперше в національне законодавство введено
інститут набувальної давності, набрав чинності з 1 січня 2004 року і
застосовується до правовідносин, що виникли після цього.

Винятком з цього загального правила є застосування
правила (п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) про те, що набувальна давність поширюється також
і на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України.
Позивачкою зазначені законом строки не витримані.

До того ж, посилання апелянта на те, що частка (9/50)
ОСОБА_3 в зазначеному жилому будинку виділена та складається з двох підвальних
приміщень: № 1-1, площею 8 кв.м та № 1-2, площею 4,7 кв.м., не відповідає як
матеріалами справи так і вимогам ст. 380 ЦК
України. Оскільки, підвальні приміщення є допоміжними до жилого будинку
(або до його частки) та складають з ним одне ціле, а тому не можуть бути
самостійним об'єктом права власності.

За таких обставин немає підстав для скасування рішення місцевого суду,
постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.
ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення
Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2006 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.