У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,   Прокопчука Ю.В.,  Костенка А.В., Пшонки М.П., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства “Українська
охоронно-страхова компанія”, третя особа - Департамент Державної служби охорони
при Міністерстві внутрішніх справ України, про визнання неправомірними дій страхової
компанії та визнання права на отримання страхової суми, відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від       9 листопада
2006 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від                 8 лютого 2007 року,

в  с
т  а  н
о  в  и
л  а :

У березні 2006 року ОСОБА_1 звернувся в суд з указаним позовом, в якому
просив визнати за ним  право на отримання
страхової суми згідно з п. 2 “а” Положення про порядок та умови державного обов'язкового особистого
страхування осіб рядового, начальницького і вільнонайманого складу органів і
підрозділів внутрішніх справ України, що належить йому до виплати внаслідок
встановлення другої групи інвалідності через травму, отриману при виконанні
службових обов'язків; визнати
незаконними дії відповідача, який відмовив йому у виплаті зазначеної суми;
стягнути на його користь 21 712 грн. невиплаченої страхової суми, 10 000 грн.
на відшкодування моральної шкоди, 51 грн. 36 коп. судових витрат.

При цьому позивач посилався на те, що проходив службу в Комінтернівському
МВДСО у м. Харкові УДСО при УМВС України в Харківській області. 1 червня 2005
року згідно з наказом № 43 о/с від 24 травня 2005 року його було звільнено зі
служби через хворобу.

5 грудня 1989 року при виконанні службових обов'язків він отримав травму -
ушиблену рану лоба. Унаслідок цієї закритої черепно-мозкової травми утратив
працездатність і неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні. Після
отримання травми було складено акт про нещасний випадок від 6 грудня 1989 року.
Від цього акту в його особистій справі зберігся лише відривний талон, тому 1
серпня 2005 року був складений новий акт про нещасний випадок за формою Н-1, в
якому також було вказано, що травму отримано під час виконання ним службових
обов'язків.

Рішенням МСЕК від 1 червня 2005 року йому було встановлено другу групу
інвалідності з втратою 80% працездатності. Інвалідність пов'язана з виконанням
ним службових обов'язків, тобто з указаною травмою.

10 жовтня 2005 року УДСО при УМВС України в Харківській області, а пізніше
і він сам, на адресу відповідача направили всі необхідні матеріали для
отримання страхової суми. 22 грудня 2005 року отримав на свій особистий рахунок
від страхової компанії страхову суму в розмірі 6 800 грн.

Вважає, що отримана ним страхова сума не відповідає тій, що належить йому
до сплати згідно з п. 2 “а” Положення про порядок та умови державного обов'язкового особистого
страхування осіб рядового, начальницького і вільнонайманого складу органів і підрозділів
внутрішніх справ України.

Неодноразово звертався до відповідача за роз'ясненнями та з вимогою
виплатити йому належні страхові суми. Незважаючи на всі надані документи,
страхова сума в повному обсязі виплачена не була.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 листопада 2006
року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 8
лютого 2007 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати прийняті у справі
судові рішення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 212, 213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим та стосуватися питань: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються;
які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення у справі ухвалено з порушенням цих норм.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову, районний суд
виходив із того, що страховим випадком є подія, передбачена договором
страхування або законодавством, з настанням якої виникає обов'язок

страховика  здійснити виплату страхової  суми страхувальнику, застрахованій особі. На
момент отримання травми в 1989 році, договору страхування з відповідачем
укладено не було. Чинним на той час Законом не було передбачено цього виду
страхування. Закон України “Про міліцію” прийнятий 20 грудня 1990 року,
Положення про порядок і умови державного обов'язкового страхування осіб
рядового і начальницького та вільнонайомного складу органів і підрозділів
внутрішніх справ було прийняте 29 червня 1991 року, тобто після страхової
події.

З таким висновком погодився апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін.

Однак із такими висновками погодитися не можна, оскільки суди дійшли їх із
порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 8 Закону України “Про страхування” страховий випадок - це
подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з
настанням якої виникає обов'язок
страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування)
страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно з п. 2.2 договору страховими випадками визначаються події, що
відбулися із застрахованим у період дії договору  та документально підтверджені, а саме
інвалідність, що настала в період служби (роботи) у Державній службі охорони
при МВС України та була встановлена медико-соціальною експертною комісією у
зв'язку із захворюванням, пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), що
сталося при виконанні застрахованим службових обов'язків.

Вирішуючи спір на підставі ст. ст. 1, 8 Закону України “Про страхування”,
суди не звернули уваги на доводи позивача про те, що травма мала місце в            1989 році, а її наслідок, як
передбачена договором страхування подія, настав у 2005 році, тобто на час дії
договору страхування, укладеного між АТ “Українсько охоронно-страхова компанія”
та Департаментом Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ
України.

Також суд не навів переконливих доказів щодо відмови позивачу в частині
вимог про відшкодування моральної шкоди.

Оскільки на зазначені обставини суд апеляційної інстанції не звернув уваги,
залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, то постановлені у справі
судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до
суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від  9 листопада 2006 року та ухвалу апеляційного
суду Харківської області від 8 лютого 2007 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

А.В. Костенко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка