У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

14
листопада 2007 року                                                           м. Київ

Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі :

головуючого    Патрюка М.В.,

суддів:               Берднік І.С.,            Костенка А.В.,

Прокопчука
Ю.В.,  Пшонки М.П., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в місті Добропіллі Донецької області, державного підприємства

(далі - ДП) “Добропіллявугілля” про
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У червні 2004 року ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що під час
виконання ним трудових обов'язків у ДП “Добропіллявугілля” 28 листопада 1999
року з ним стався нещасний випадок, унаслідок якого за висновком МСЕК від 27
січня 2004 року йому була встановлена третя група інвалідності з втратою 30 %
працездатності. У зв'язку з цим позивач просив стягнути з відповідача 12 300
гривень на відшкодування моральної шкоди.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Останнім рішенням Добропільського
міськрайонного суду Донецької області від 11 серпня 2006 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2007 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати постановлені судові рішення та ухвалити нове рішення про  задоволення позову. В обґрунтування
касаційної скарги касатор посилається на невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суди виходили з того, що позивач не має права на відшкодування моральної шкоди,
оскільки нещасний випадок стався із ним до набрання чинності Законом України
“Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності”.

Проте з такими висновками судів погодитись не
можна.

Судами встановлено, що нещасний
випадок з ОСОБА_1 стався 28 листопада 1999 року. Потерпілий вперше був
оглянутий  у Донецькій обласній
травматологічній МСЕК 27 січня 2004 року і йому вперше встановлено втрату 30 %
працездатності  та визнано інвалідом
третьої групи, а з 22 лютого 2005 року - безстроково.

Згідно зі ст. 1 Закону України
“Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності” (далі - Закон) завданнями страхування від нещасного випадку є
серед інших і відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і
членам їх сімей.

Відповідно до ст. ст. 21, 28 цього
Закону в разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (далі - Фонд)
зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному
обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його
здоров'я або в разі його смерті, виплачувати йому або особам, які перебували на
його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння
цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 34 Закону України
“Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності” встановлено, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами
виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності,
відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою
потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за
поданням відповідного висновку медичних органів.

Крім того, право на відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі
смерті працівника, за рахунок Фонду відповідно до зазначеного вище Закону
передбачено ст. 9 Закону України “Про охорону праці”.

Це підтверджується також
роз'ясненням Конституційного Суду України, даним у Рішенні від 27 січня 2004
року № 1-рп/2004.

Відповідно до п. 22 постанови
Пленуму Верховного Суду України від

27 березня 1992 року № 6 “Про
практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди”
суми на відшкодування шкоди (страхові виплати) мають присуджуватись потерпілому
з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення
професійного захворювання.

При вирішенні спору суди не взяли
до уваги та не перевірили доводів позивача про те, що нещасний випадок на
виробництві стався з ним у 1998 році, а втрату працездатності встановлено в
2004 році, тобто під час дії законодавчих актів, які надають йому право на
отримання відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин ухвалені у
справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л
а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Добропільського
міськрайонного суду Донецької області від 11 серпня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області від

11 січня 2007 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.В. Патрюк

Судді :                                                                            І.С.
Берднік

А.В. Костенко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка