Справа №2-528/2007 року
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

м. Ковель                                                                                               2 квітня 2007 року

Ковельський
міськрайонний суд Волинської області під головуванням судді - Луньової Т.М.
при секретарі - Абрамчук
І.Ю.. з участю прокурора -
Гайдашук Д.А. представника позивача -
ОСОБА_2 представників відповідача - Рижко В.П.,
Дуди П.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ковелі цивільну справу за позовом Ковельського
міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_1
до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Ковелі та
Ковельському районі про стягненя заборгованості з щомісячних страхових виплат в
сумі 2157,34 грн. та
нарахування і виплату страхових виплат ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст. 1199,1209 ЦК України   ,
-

встановив:

Ковельський
міжрайонний прокурор звернувся до суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 у
якій прохає стягнути з відповідача у справі - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у
м. Ковелі та Ковельському районі заборгованості з щомісячних страхових виплат,
належних до виплати ОСОБА_1 в сумі 2157,34
грн., а також зобов*язати відповідача виплачувати позивачці щомісячні
страхові виплати виходячи із розміру мінімальної заробітної плати.
Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на ті обставини, що ОСОБА_1 будучи
неповнолітньою, на період літніх канікул, згідно наказу №68 від 26 червня 1985 року була
прийнята тимчасово робочою-прасувальницею Ковельського банно-прального
комбінату. 14 липня 1985 року під час
виконання трудових обов*язків на прасувальній машині позивачка отримала
термічний опік всіх пальців кисті правої руки 3-4 ступеня зі здавленням кінцівки в прасувальному барабані,
про що було складено Акта про нещасний випадок за формою Н-1 від 15.07.1985 року. Після
закінчення курсу лікування Ковельською міжрайміською МСЕК 21.11.1985 року ОСОБА_1
була встановлена П група інвалідності, а з 1996 року -
ПІ група довічно з втратою 60%
працездатності. Рішенням Ковельського міського суду від 19.05.1986 року
постановлено щомісячно стягувати з
Ковельського банно- прального комбінату по 40 крб. 23 коп. заподіяної шкоди. Починаючи
з 01.04.2001 року
відшкодування шкоди проводиться ВДФСЕНВ відповідно до переданих документів. З 2002 року і по
теперешній час нарахування ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат здійснюється
виходячи із розміру відкоригованої середньомісячної заробітної плати, розмір
якої є нижчим від розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на час
здійснення розрахунків. Зокрема, за період з 2002 по 2006 рік включно нараховано і виплачено ОСОБА_1 6624 грн. 84 коп, в той час як загальна
сума страхових виплат виходячи із відповідного розміру мінімальної заробітної
плати, за зазначений період, повинна була становити 8782,2 грн. Тобто,
різниця в нарахуваннях страхових виплат, на думку позивача, підлягає стягненню
з відповідача в користь ОСОБА_1. Оскільки здійснення відповідачем нарахувань
страхових платежів ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про загальнообов*язкове

державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності» суперечить вимогам ст. 1199 ЦК України і призводить до недоотримання ОСОБА_1
страхових виплат, прохає суд постановити рішення, яким зобов*язати виконавчу
дирекцію Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві
виплачувати позивачці щомісячні страхові виплати у відповідності до вимог
Цивільного кодексу України, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати.

В судовому
засіданні представник позивача -
ОСОБА_2 позов підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві. Прохає суд
постановити рішення, яким стягнути з відповідача у справі - відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань у м. Ковелі та Ковельському районі
заборгованість з щомісячних страхових виплат, належних до виплати ОСОБА_1 в
сумі 2157,34 грн., а
також зобов*язати відповідача виплачувати позивачці щомісячні страхові виплати
виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, у порядку, передбаченому 1199, 1208 ЦК України.

Прокурор в
судовому засіданні позов підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві і
прохає його задовільнити.

Представник
відповідача - Рижко
Віталій Петрович в судовому засіданні позову не
визнав, заперечує проти його задоволення. Заперечуючи проти позову посилається
на ті обставини, що у своїй діяльності Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань керується нормами
спеціалізованого закону, зокрема Зоконом України «Про загальнообов*язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». В своїй
діяльності фонд не керується нормами Цивільного кодексу України в частині
відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров*я особі, у
зв*язку з чим будь-які відшкодування шкоди потерпілим з Фонду здійснюються виключно
на основі законодавства про загальнообов*язкове державне соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та відповідних підзаконних актів, зокрема
постанов правління Фонду. Особа, в інтересах якої заявлено позов у
шістнадцятирічному віці, на підставі відповідного наказу працедавця, була
тимчасово прийнята робочою- прасувальницею Ковельського банно-прального
комбінату і саме під час виконання трудових обов*язків отримала травму, про що
було складено відповідного Акту форми Н-1 від 15.07.1985 року. Згідно п.1 ст. 34 Закону України «Про загальнообов*язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності» сума щомісячної страхової
виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності
та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров*я. На
момент передачі фірмою «Райдуга» відповідачу у справі особової справи ОСОБА_1
розмір відшкодування втраченого заробітку, при 60% втрати професійної працездатності, складав 74,48 грн. Отже
середньомісячний заробіток потерпілої станом на 1 квітня 2001
року становив 124 грн. 13 коп в той час,
як мінімальний розмір заробітної плати становив 118 грн. Єдиним видом страхової виплати, розмір якої залежить
від розміру мінімальної заробітної плати, є сума витрат на необхідний догляд за
потерпілим. Відповідно, у разі підвищення розміру мінімальної заробітної плати
у порядку, визначеному законодавством,
перерахуванню підлягають витрати на медичну та соціальну допомогу, а
саме витрати на необхідний догляд за потерпілим. В той же час, відповідно до
п.1 ст.34 Закону України «Про загальнообов*язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності»
сума   щомісячної  страхової
виплати   встановлюється   відповідно
до

ступеня втрати професійної
працездатності та середньомісячного заробітку, котрий потерпілий мав до
ушкодження здоров*я. Враховуючи, що норма статті 1208 Цивільного Кодексу України розповсюджується не на
страхові випадки, вимоги позивача у справі, щодо нарахування потерпілій
страхових виплат в порядку ст. 1208
ЦК України є такими, що суперечить вимогам чинного законодавства, а тому
прохоє у позові відмовити.

Представник
відповідача - Дуда
Петро Іванович позову не визнав, прохає у позові відмовити. Заперечуючи проти
позову посилається на обставини, викладені представником відповідача - Рижком В.П.

Заслухавши
пояснення сторін, і дослідивши письмові докази у справі суд приходить до
висновку, що позов безпідставний і задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не
підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній
справі...., що набрало законної сили не доказується при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці
обставини.

В судовому
засіданні встановлено і визнається сторонами у справі, що неповнолітня ОСОБА_1
у шістнадцятирічному віці на період літніх канікул, згідно наказу №68 від 26 червня 1985 року, була
прийнята тимчасово робочою-прасувальницею Ковельського банно-прального
комбінату і 14.07.1985 року під
час виконання трудових обов*язків була травмована, про що було складено Акта
про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 від 15 липня 1985 року.

Зазначені
обставини доводяться, також, копією акту про нещасний випадок на виробництві
від 15 липня 1985 року та рішеням
Ковельського міського суду від 19
травня 1986 року.

Довідками
Ковельської міжрайміської МСЕК доводиться той факт, що внаслідок отриманого на
виробництві каліцтва ОСОБА_1 з 1996
року встановлена довічно Ш група інвалідності з втратою 60% професійної
працездатності.

З копії рішення
Ковельського міського суду від 19
травня 1986 року
вбачається, що на користь ОСОБА_1 постановлено стягувати заподіяні ушкодженням
здоров*я збитки виходячи з її середньомісячного заробітку 134,73 крб.

З довідки
виданої відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Ковелі
Волинської області доводиться той факт, що потерпілій від трудового каліцтва
ОСОБА_1 нараховувались страхові виплати за період з 01.04.2001 року по 31 липня 2006 року відповідно
до вимог Закону України «Про загальнообов*язкове державне соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності».

Відповідно до ч.1 ст. 2 зазначеного вище
Закону, дія Закону поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового
договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від
їх форм власності та господарювання, у фізичних осіб, на осіб, які забезпечують
себе роботою самостійно, та громадян -
суб*єктів підприємницької діяльності. Тобто, дія цього Закону поширюється
на осіб, застрахованих відповідно до базового Закону та на осіб, право яких на
отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством
СРСР або Законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам
внаслідок травмуваня на виробництві або професійного захворювання, пов*язаних з
виконанням ними трудових обов*язків.( ст. 1-2
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику
розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди») При цьому
страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне
захворювання, що спричинили застрахованому професійно

зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, з
настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального
забезпечення та/або соціальних послуг.

Позивачем не
оспорюється той факт, що відповідачем у справі щомісячні страхові виплати
нараховуються у відповідності до вимог Закону України «Про загальнообов*язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» і не ставиться
під сумнів правильність таких нарахувань. Разом з тим, на думку позивача,
зазначені нарахування повинні провадитись відповідно ст. 1199,1208 ЦК України. Такі
висновки позивача суперечать вимогам чинного законодавства.

Зокрема,    стаття           1199    ЦК    України
передбачає    порядок

відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом або іншим ушкодженням здоров*я малолітньої або неповнолітньої особи у
випадках, не пов*язаних з виконанням ними трудових обов*язків.

Згідно ст.1
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992
року №6 «Про
практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»
відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров *я від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться
згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це
законодавство складається із Основ законодавства України про
загальнообов*язкове державне соціальне страхування, базового Закону (Закону
України «Про загальнообов*язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності»), Закону України «Про охорону праці», Кодексу законів про працю
України, а також законодавчих акгів у тій
частині, що не суперечить базовому Закону».

Відповідно
до   ч.2   ст.   29
Закону   України                           «Про

загальнообов*язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності» (надалі Закон) перерахування сум щомісячних страхових
виплат провадиться у разі зростання у попередньому календарному році середньої
заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу
виконавчої влади з питань статистики. Таке перерахування провадиться з 1 березня
наступного року. При цьому призначена раніше
сума страхової виплати зменшенню не підлягає.

З довідок
виданих відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Ковелі
Волинської області , щодо
нарахування та виплати страхових виплат ОСОБА_1 вбачається, що відповідні
страхові нарахування відповідач провадив відповідно до вимог ст. 28-34 Закону.

Зокрема,
відповідно до вимог ст. 34
Закону сума щомісячної срахової виплати встановлюється відповідно до
ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що
потерпілий мав до ушкодження здоров*я. Сума щомісячної страхової виплати не
повинна перевищувати середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до
ушкодження здоров*я. У разі коли потерпілому одночасно із щомісячною страховою
виплатою призначено пенсію по інвалідності у зв*язку з одним і тим самим
нещасним випадком, їх сума не повинна перевищувати середньомісячний заробіток,
який потерпілий мав до ушкодження здоров*я. Визначені раніше сума щомісячної страхової
виплати та пенсія по інвалідності зменшенню не підлягають. Аналогічні
роз*яснення містяться в ст. 12
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику
розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

Таким чином чинне законодавство не передбачає
мінімального розміру щомісячих страхових виплат на відшкодування шкоди, разом з
тим передбачає, що сума таких виплат не повинна перевищувати середньомісячного
заробітку, що потерпілий мав до ушкодженя здоров*я.

Суд вважає безпідставними покликання представника позивача ОСОБА_1
на п. 17 ст. 34 Закону, якою
регулюється нарахування страхових виплат неповнолітній особі, яка відповідно до
ст.9 Закону народилась інвалідом...або особам, зазначеним у пункті 2 ст. 8 Запкону,
оскільки ОСОБА_1, на момент нещасного випадку, не відносилась до числа осіб,
зазначених у пунктах ст. 8,
9,34 Закону.

Враховуючи
наведене, суд приходить до висновку, що страхові виплати ОСОБА_1 відповідачем
нараховуються і сплачуються відповідно до вимог чинного законодавства, а вимоги
позивача, як такі, що суперечать чинному законодавству задоволенню не
підлягають.

На підставі ст. 15,30, 60, 61, 62, 85, 174,175, 212,
213, 215, 218 ЦПК України, ст. 2,4,
8, 28, 29, 34 Закону України «Про загальнообов*язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст. 1 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 27
березня 1992 року №6 «Про практику
розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», -

вирішив:

У позові
Ковельського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_1 до відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань у м. Ковелі та Ковельському районі про
стягненя заборгованості з щомісячних страхових виплат в сумі 2157,34 грн. та
нарахування і виплату страхових виплат ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст. 1199,1209 ЦК України   відмовити.

Рішення може
бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Ковельський
міськрайсуд в наступному порядку: заява про апеляційне оскарження може бути
подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення; апеляційна скарга
подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.
Рішення набирає законої сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.