Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

02
квітня 2007 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі

головуючого -
судді     Хомика А.П.

при
секретарі -                           Кіндратишин
Л.Р., Матчишин І.М.

з участю
адвоката -      ОСОБА_2.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства "Дрогобицький завод
автомобільних кранів" про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного
прогулу, -

встановив:

ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до ВАТ "ДЗАК" про поновлення на роботі і
оплату за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що 17 березня 1967 року була прийнята на Дрогобицький завод
автомобільних кранів /тепер ВАТ "ДЗАК"/ на умовах трудового договору
на невизначений термін із зайняттям протягом трудової діяльності різних посад:
копіювальника, техніка, інженера, начальника бюро. З 2000 року вона працювала
провідним інженером відділу технічної документації. У 2002 році вийшла на
пенсію, але продовжувала працювати. В жовтні 2005 року їй було запропоновано
тимчасово перейти на посаду провідного інженера у відділ технічної
документації, про що вона дала згоду і написала заяву на перевід до 17.03.2006
року. Строкових договорів з нею ніхто не заключав.

Наказом
№17-К від 16.03.2006 року вона була звільнена з посади провідного інженера ВТД
в зв'язку з закінченням строкового договору на підставі ст. 36 п. 2 КЗпП
України.

Звільнення
вважає незаконним, оскільки 27.01.2006 року вона отримала побутову травму, а
саме перелом лівої ноги і перебувала на лікуванні по 28.04.2006 року, згідно
листка непрацездатності. 03 травня 2006 року (29-30 квітня 2006 року були
вихідні, а 01-02 травня 2006 року святкові дні), їй знову було відкрито листок
непрацездатності по цьому самому захворюванні до 13 травня 2006 року, тому
звільнення суперечить КЗпП України.

Частиною
2 ст. 23 КЗпП України передбачено, що строковий трудовий договір укладається у
випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений
строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, тощо. У
зв'язку з тим, що робота провідного інженера підприємства носить тривалий
характер, передбачена штатним розкладом, тому були відсутні підстави
переведення її з договору на невизначений строк на строковий трудовий договір.

Разом з
тим, виборним органом первинної профспілкової організації не надавалась згода
на її звільнення, не було реалізовано її право на розірвання трудового договору
згідно ст. 38 КЗпП України, адже 15 травня 2006 року вона подала заяву на ім'я
керівника підприємства про звільнення за власним бажанням.

Крім
цього, з нею не проведено розрахунку і не видано трудову книжку у встановлені
строки, чим порушено вимоги ст. 47 КЗпП України та Інструкцію "Про порядок
ведення трудових книжок ...", затверджену наказом Мінпраці України № 58
від 29.07.1993 року.

Просить
суд постановити рішення, яким поновити її на роботі на посаді ведучого інженеру
відділу технічної документації ВАТ "Дрогобицький завод автомобільних
кранів" та стягнути в її користь середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 15 травня 2006 року до дня поновлення на роботі.

В
судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги і доповнила, що
31.08.2005 року нею була написана заява про переведення її провідним інженером
відділу технічної документації на постійне місце праці. Однак, в подальшому, на
пропозицію тодішнього керівника відділу ОСОБА_3., в заяві виправила з "на постійне місце праці" на
"до 18

2

березня 2006
року". Вважає, що не давала згоду на укладення з нею строкового трудового
договору, в заяві вказала так під тиском адміністрації підприємства. Характер
роботи провідного інженера відділу технічної документації не є тимчасовим, а -
постійним, тому адміністрація не повинна була переводити її на строковий
трудовий договір, який письмово з нею і не укладався, а було видано лише наказ.
Про своє звільнення дізналась 15.05.2006 року, коли прибула на підприємство
після перебування у відпустці в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Тоді ж подала
заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, але їй видали обхідний лист
та повідомили, що вона звільнена з 18.03.2006 року. Не мала наміру отримувати
трудової книжки, оскільки вважала своє звільнення незаконним. Кошти, нараховані
їй, за перебування у відпустці в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю отримала
28.09.2006 року. Просить позов задоволити.

Представник
ВАТ "ДЗАК" - Вовк М.І. позову не визнала і пояснила суду, що наказом
№60-к від 21.11.2005 року позивачка була переведена у відділ технічної
документації на посаду провідного інженера до 18.03.2006 року. Таким чином
позивачка сама визначила термін свого звільнення, виявивши таку волю у
власноручно написаній заяві, яка стала підставою для укладення строкового
договору, оформленого наказом №.60-к від 21.11.2005 року, а тому наказом №17-к
від 16.03.2006 року позивачка звільнена з роботи в зв'язку із закінченням
строкового договору.

Твердження
позивачки, що власник не вправі був переводити її на строковий договір
враховуючи характер її роботи, є помилковим, так як обґрунтування цього
твердження ними висмикнуто з п. 2 ст.23 КЗпП України, хоча цей же п. 2 ст. 23
КЗпП, як і абзац 3 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від
06.11.1992 року за №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"
передбачають іншою умовою, яка дає право укладати трудовий договір на
визначений строк, або врахування бажання працівника, що і було зроблено в
даному випадку. Цієї думки дотримувалась і Державний інспектор праці, яка за
заявою ОСОБА_1 здійснювала перевірку, і якій були надані для ознайомлення заява
позивачки і всі накази, які стосувались її переведення та звільнення. У п. 9
акту перевірки №13-03-041/1504 від 14.12.06 року Держінспектор праці зазначає,
що і переведення і звільнення ОСОБА_1 "не суперечить чинному
законодавству". Надання попередньої згоди профспілковим органом на
звільнення з підстави закінчення строку трудового договору чинне законодавство
не передбачає.

Щодо
формулювання причини переведення, то штатний розпис підтверджує, що відбулись
зміни в структурі управління, проведена раціоналізація робочих місць.

Заява
позивачки про те, що написати заяву на переведення її примусили, не може бути
підставою для визнання трудового договору недійсним, так як поняття примусу в
цивільних відносинах не тягне правових наслідків, такі дії є ознакою складу
злочину і повинні бути доведені у встановленому порядку. Не зрозумілою є
претензія позивачки в частині відмови їй у реалізації права на розірвання
трудового договору за заявою, поданою нею 15 травня 2006 року, адже на той час
вона вже не перебувала з заводом у трудових відносинах.

Надання
попередньої згоди профспілковим органом на звільнення з підстави закінчення
строку трудового договору чинне законодавство не передбачає.

Разом з
тим, перебування ОСОБА_1 під час звільнення на лікуванні не було перешкодою для
її звільнення, оскільки таке не припустиме в період тимчасової непрацездатності
лише при розірванні трудових договорів з ініціативи власника або уповноваженого
ним органу (п. 17 постанови ПВС України від 06.11.92 р. №9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів").

Після
закінчення "лікарняних", які тривали до 12.05.2006 року (п'ятниця),
позивачка прийшла на завод 15.05.2006 року (понеділок) з вимогою звільнити її
за власним бажанням, але їй було повідомлено, що вона звільнена з 18 березня
2006 року, і це позивачка підтверджує у своїх заявах від 15.11.2006 року і від
29.12.2006 року, та запропоновано одержати трудову книжку.

У
несвоєчасній видачі трудової книжки завод не вбачає своєї вини, так як позивачці
неодноразово, під час відвідування нею заводу, начальник відділу кадрів
ОСОБА_4. пропонував одержати трудову книжку, однак, ОСОБА_1 категорично
відмовлялась її брати,

3

про що складено
акти від 15.05.2006 року та від 08.06.2006 року. Погодилась позивачка отримати
трудову книжку тільки у присутності інспектора праці 07.12.2006 року.

Суму
компенсації за невикористану відпустку в сумі 348,96 грн. завод виплатив
ОСОБА_1 28.09.2006 року згідно платіжної відомості №630.

Крім
цього, на виконання припису державного інспектора праці за №13-03-041/1504-1130
від 14.12.2006 року заводом нараховано позивачці до виплати 2678,80 грн.
середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку з 13.05.2006
року по 28.09.2006 року. Листом №158 від 16.01.2007 року ВАТ "ДЗАК"
повідомило позивачку про нарахування вищезгаданої суми, 24.01.2007 року ОСОБА_1
прибула на завод, але отримати належні їй кошти відмовилась, тому ця сума
депонована на рахунку підприємства.

Також
позивачкою пропущено термін звернення до суду, оскільки про своє нібито
порушене право вона дізналась 15.05.2006 року, а до суду звернулась в січні
2007 року, тобто з пропуском місячного терміну. Просить в позові відмовити.

Вислухавши
пояснення учасників судового розгляду, свідків, перевіривши матеріали справи,
суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних
міркувань.

Як
вбачається з копії трудової книжки позивачки, остання працювала на ВАТ
"ДЗАК" 17.03.1967 року по 18.03.2006 року.

Відповідно
до наказу по ВАТ "ДЗАК" №308 від 27.07.2005 року "Про зміну
структури управління" в зв'язку реорганізацією підпорядкування напрямків
діяльності на базі бюро технічної документації створено відділ технічної
документації.

Наказом
по ВАТ "ДЗАК" №60-К від 21.11.2005 року, параграф 4, в зв'язку із
зміною в структурі управління ВАТ "ДЗАК", переведено у відділ
технічної документації з 01.10.2005 року ОСОБА_1 провідним інженером до
18.03.2006 року на підставі її заяви.

Як
вбачається з копії заяви ОСОБА_1 від 31.08.2005 року, остання просила перевести
її провідним інженером відділу технічної документації на термін до 18.03.2006
року.

Наказом
по ВАТ "ДЗАК" №17-К від 16.03.2006 року, параграф 12, ОСОБА_1 була
звільнена з посади провідного інженера ВТД в зв'язку з закінченням строкового
договору на підставі ст. 36 п. 2 КЗпП України з 18.03.2006 року.

Відповідно
до ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках,
коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з
врахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів
працівників. Оскільки характер роботи провідного інженера ВТД ВАТ
"ДЗАК" не носив тимчасового характеру, з ОСОБА_1 письмово не було
укладено строкового трудового договору, то суд вважає, що це є підставою для
визнання наказу №60-К по ВАТ "ДЗАК" від 21.11.2005 року в частині
переведення позивачки на строковий трудовий договір недійсним. Сам факт
вказання позивачкою терміну до якого вона буде працювати у її заяві про
переведення не є підставою для укладення строкового трудового договору,
оскільки це не відповідає характеру наступної роботи - інженера ВТД.

Враховуючи
вище викладене, суд вважає, що наказ про звільнення позивачки з роботи не
відповідає вимогам закону.

Заявою
від 15.05.2006 року на ім'я голови правління - генерального директора ВАТ
"ДЗАК" ОСОБА_1 просила звільнити її з роботи з 15.05.2006 року в
зв'язку з виходом на пенсію.

Працівник,
який досяг пенсійного віку, має право вимагати розірвання з ним трудового
договору в строк, про який він просить, а тому адміністрація підприємства
зобов'язана була звільнити ОСОБА_1 на підставі ст. 38 КЗпП України з 15.05.2006
року.

Як
вбачається з копій актів від 15.05.2006 року та 08.06.2006 року, складених
працівниками ВАТ "ДЗАК", ОСОБА_1 було повідомлено, що вона звільнена
з заводу в зв'язку з закінченням строкового трудового договору і запропоновано
отримати трудову книжку, однак остання відмовилась, про що ствердили в судовому
засіданні свідки ОСОБА_4. та ОСОБА_5.

Відповідно
до копій листів від 07.06.2006 року та 20.10.2006 року позивачка повідомлялась
про необхідність з'явитись на підприємство, зокрема, для отримання трудової
книжки і розрахункових виплат.

4

Згідно
копії платіжної відомості №630 за вересень 2006 року ОСОБА_1 28.09.2006 року
отримала компенсації за невикористану відпустку в сумі 348,96 грн., що
підтверджує проведення повного розрахунку з позивачкою і чого остання не
заперечила.

За таких
обставин суд приходить до переконання, що в користь позивачки слід стягнути
середній заробіток за час затримки до дня фактичного розрахунку, а саме
28.09.2006 року, нарахування якої здійснено підприємством на підставі припису
державного інспектора праці за №13-03-041/1504-1130 від 14.12.2006 року, в сумі
2678,80 грн. і депоновано на рахунку підприємства. Також слід поновити позивачці
пропущений термін звернення до суду, оскільки вона неодноразово зверталась до
адміністрації підприємства з приводу порушень при її звільненні, а тому такий
пропустила з поважних причин.

Посилання
ОСОБА_1 на те, що трудову книжку вона отримала лише 07.12.2006 року суд не бере
до уваги, оскільки остання сама відмовилась отримувати таку, а тому це не є
підставою для стягнення в її користь середнього заробітку на підставі ст. 47
КЗпП України.

Враховуючи
вище викладене суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового
задоволення, а саме в частині зміни підстав та часу звільнення і стягнення
середнього заробітку по час фактичного розрахунку.

Відповідно до п.
6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання

як слід розподілити
між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. 79-81 ЦПК України,

Декрету КМУ
України "Про державне мито" з відповідача слід стягнути судовий збір
в сумі

51,00 грн. та
згідно Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду

цивільних справ,
затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року

за №1258, -
витрати на ІТЗ в сумі 30,00 грн. на користь ТУ ДСАУ у Львівській області.

Керуючись ст.
ст. 10,11, 60, 88,209,212,214-215 ЦПК України,

ст. ст. КЗпП
України, суд, -

вирішив:

Позов задоволити
частково.

Вважати
звільненою ОСОБА_1 з посади ведучого інженера відділу технічної документації
Відкритого акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних
кранів" за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 15 травня 2006 року,
зобов'язавши ВАТ "Дрогобицький завод автомобільних кранів" внести
відповідний запис в трудову книжку ОСОБА_1.

Стягнути
з Відкритого акціонерного товариства "Дрогобицький завод автомобільних
кранів" в користь ОСОБА_1 2678,80 грн., 51,00 грн. судового збору в дохід
держави та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
судової справи на користь на користь Територіального управління ДСА у
Львівській області (р/р 0789, МФО
825014, ЗКПО 26306742, Банк УДК
у Львівській області).

В решті позову -
відмовити.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської
області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної
інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.