ЯЛТИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
м е н е м   У к р а ї н и
“11” січня 2007 року                                Ялтинський
міський суд Автономної Республіки Крим
у складі: головуючого, судді
представника позивача
представника позивача
представника відповідача
відкритому судовому засіданні в залі Ялтинського міського суду Автономної
Республіки Крим цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до головного
редактора газети „Ялтинський огляд” ОСОБА_3 про захист права на повагу до
честі, гідності та недоторканність ділової репутації і відшкодування моральної
Позивач звернувся до Ялтинського міського суду з зазначеним позовом в
порядку процесуальних вимог цивільного судочинства, його представник, уточнивши
в судовому засіданні  позовні вимоги та
відповідні матеріально-правові підстави позову, остаточно просить суд:
-           Зобов'язати відповідача як головного
редактора газети „Ялтинський огляд” спростувати цілком і повністю неправдиву,
недостовірну інформацію усього змісту, що викладена у статтях „Шлях до Європи
або „Голубий піар”, „Відкритий лист прокурору м. Ялта”, „Аналітична довідка” №
45 Газети „Ялтинський огляд”, підписаної до друку 7 березня 2006 року, статті
„ОСОБА_5 у дзеркалі соціології” № 47 газети тієї же газети, підписаної до друку
18 березня 2006 року;
-           Зобов'язати
відповідача опублікувати спростування за його рахунок у газеті „Кримська
-           Стягнути
з відповідача на користь ОСОБА_5 у відшкодування моральної шкоди, завданої
поширенням неправдивої інформації, 50 000 гривень.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що зазначеними статтями газети
„Ялтинський огляд”, головним редактором якої є відповідач ОСОБА_3,  поширена недостовірна  інформація стосовно ОСОБА_5, чим порушується
право позивача на повагу до честі, гідності та недоторканність ділової
репутації. Така інформація складається з мерзенних інсинуацій щодо сексуальної
орієнтації позивача, безпрецедентних неправдивих вигадок про його неприродні
сексуальні вподобання, повної неправди щодо надання дозволу виконавчим комітетом
Ялтинської міської ради на забій домашніх тварин тощо.
того, на думку позивача, порушенням права на повагу
до честі, гідності та недоторканність ділової репутації йому, як громадському
діячу, директору першого в Україні приватного зоопарку та батьку трьох
дітей,  завдано моральної шкоди, яку він  просить
відповідно відшкодувати грішми.
Представники позивача наполягали на задоволенні позову з викладених підстав
і на відповідне уточнення суду щодо матеріально-правових підстав позову та
відповідно конкретизування позовних вимог, зазначили, що просять захистити
порушені права довірителя на повагу до честі та гідності, недоторканність
ділової репутації саме внаслідок поширення недостовірної інформації, яка
підлягає спростуванню, а не інформації образливого змісту, яка
не може спростовуватися.
Відповідач заперечував проти позову, зазначивши, що він являється головним
редактором газети „Ялтинський огляд”, при цьому дійсно у період виборної
кампанії в номерах № 45 та 47 цього друкованого засобу масової інформації були
опубліковані матеріали „Шлях до Європи або „Голубий піар”, „Відкритий лист
прокурору м. Ялта Р.М. Поцику”, „Аналітична довідка” „ОСОБА_5 у дзеркалі
соціології”, які містили не лише спробу проаналізувати передвиборчу ситуацію в
м. Ялта та ознайомити громадськість з технологіями, що застосовувалися під час
виборів міського голови, але й взагалі дати оцінку політичним реаліям України,
приділялася увага особистості кандидата на посаду Ялтинського міського голови
Вибір матеріалів для опублікування був пов'язаний з інформаційною подією
-розповсюдженням  смужок-стікерів зі
змістом „ОСОБА_5: Сонячному місту - голубого мера”.
Відповідач також зазначив, що журналістські матеріали „Шлях до Європи або
„Голубий піар” і „ОСОБА_5 у дзеркалі соціології” не містили викладу певних
фактів, які можуть бути спростовані чи доведена їхня недостовірність.
Конкретно у статті „Шлях до Європи або „Голубий піар” наводиться низка
прикладів з європейської політичної практики, коли сексуальна орієнтація
кандидата на певну посаду є предметом для широкого суспільного обговорення і
все частіше саме нетрадиційна сексуальна орієнтація стає перевагою кандидата
аніж  слабкою стороною його політичної
репутації, робиться висновок про неприйнятність для мешканців міста такої альтернативи.
Сама стаття взагалі не містить жодного згадування про позивача.
На думку відповідача та його представника, будь-яке обговорення його
особистості не повинно викликати з його боку обурення чи незадоволення,
оскільки обравши шлях політичного діяча, він свідомо погодився на підвищену
Опублікування відкритого листа мешканки міста Ялта ОСОБА_6. до прокурора
також торкалося особистості позивача саме як кандидата на посаду міського
голови, його вчинків, містило оцінку таких. Будь-які відомості щодо особистості
кандидата на посаду міського голови являють чималий інтерес виборців.
Щодо опублікування матеріалу під заголовком „Аналітична довідка”, то
відповідач указав, що він як журналіст, враховуючи обрану тему матеріалів,  не міг залишити його  поза увагою, зауваживши, що документ вільно
розповсюджувався містом, його зміст був відомий переважній частині мешканців і
якнайкраще відповідав темі номеру газети та контексту журналістського дослідження.
Представник відповідача також заперечуючи проти позову, наголошувала на
тому, що у статтях „Шлях до Європи або „Голубий піар” і „ОСОБА_5 у дзеркалі
соціології” фактично засуджується застосування таких брутальних виборчих
технологій, висловлюється сумнів у справжності поширеної політичними противниками
кандидата інформації, а оприлюднення у засобі масової інформації „Аналітичної
довідки”  фактично стало лише  ілюстрацією характеру виборчої боротьби.
Сторони та їхні представники не заявили у суді, що факти, які мають
значення для справи, їм відомі особисто, тому не вирішувалося питання про їх
допит в якості свідків згідно положень ст. 184 ЦПК України.
Вислухавши представників позивача, відповідача та його представника,
з'ясувавши обставини справи та дослідивши відповідні докази, суд вважає, що
позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.
Вирішуючи  спір, суд виходив з такого.
Позивачем заявлений позов про захист права на повагу до честі та гідності,
недоторканність ділової репутації від порушень внаслідок поширення
недостовірної  інформації.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його
гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Крім того,
статтею 299 ЦК України встановлюється, що фізична особа має право на
недоторканність своєї ділової репутації і має право звернутися до суду з
позовом про захист її гідності та честі, а також права на недоторканність
ділової репутації, що порушуються поширенням недостовірної інформації.
Способами захисту порушених прав на повагу до честі та гідності,
недоторканність ділової репутації, зокрема, є спростування поширених відомостей
негативного характеру та відшкодування моральної шкоди.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,
ратифікованої Законом України “Про ратифікацію Конвенції про захист прав і
основних свобод  людини 1950 року,  Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та
11 до Конвенції”, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів.
Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати
інформацію та ідеї без втручання  органів
державної  влади і незалежно  від кордонів.
Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і
відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або
санкціям, що встановлені  законом в
інтересах національної  безпеки,
територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або
запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації
або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або
для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідними в
демократичному суспільстві.
Отже, позивач фактично порушує складне і комплексне питання не лише про
захист свого права, але й про можливість втручання держави у здійснення права
на вільне вираження поглядів.
З урахуванням викладеного та вимог ст. ст. 1, 17, 18 Закону України “Про
виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” від
23 лютого 2006 року суд вважає за необхідне застосувати практику Європейського
суду з прав людини.
Стосовно законів про дифамацію, Європейський суд з прав людини указав, що
з  їх акцентом на захист честі та
репутації, неминуче використовуються розпливчасті терміни, проте це не усуває
їхнього “правового” характеру за статтею 10 Конвенції, а отже, втручання
держави за позовом про захист честі, гідності, недоторканності ділової
репутації  вважається таким, що
“передбачено законом” (§ 54 Рішення ЄСЗПЛ у справі “Бусуйок проти Молдови” від
21 березня 2005 року, Рішення у справі „Українська Прес-Група” проти України”).
За таких обставин не викликає жодних сумнівів те, що позов за сенсом
наведеної норми частини 2 статті 10 Конвенції відповідає законній меті захисту
Свобода вираження поглядів є однією з основних засад демократичного
суспільства, однією з головних умов його розвитку і умовою самореалізації
кожної особистості. Згідно з пунктом 2 статті 10 Конвенції вона стосується не
лише  тієї “інформації” або тих “ідей”,
які схвалюються чи вважаються необразливими або незначними, але й тих, які
ображають, шокують і навіть уселяють занепокоєння. Цього потребує плюралізм,
терпимість і відкритість, без яких немає “демократичного суспільства”. Свобода
вираження поглядів у тому вигляді, як її втілено у статті 10 Конвенції, піддана
чисельним виключенням, які, однак, повинні тлумачитися обмежено, а необхідність
будь-яких обмежень повинна бути переконливо підтверджена (Рішення ЄСзПЛ у
справах “ОСОБА_8 проти Об'єднаного  Королівства”
від 7 грудня 1976 року, Series A, № 24, p. 23, § 49; “Лінгенс проти Австрії” від 8 липня 1986
року,  Series A, № 103, p. 26, § 41).
Прикметник “необхідне” за сенсом статті 10 ч. 2 Конвенції припускає
існування “нагальної суспільної потреби”. Поняття “необхідність” означає, що
втручання відповідає такій потребі суспільства, є законним  і, зокрема, пропорційно меті, що ставиться (§
44 Рішення у справі Camenzind).
Тобто суд, крім встановлення обставин відповідно до приписів ст. ст. 277,
297, 299 ЦК України, ст. 47-1 Закону України “Про інформацію”, у першу чергу
повинен з'ясувати, чи відповідає за даних обставин обмеженню право відповідача
на свободу вираження поглядів “насущній суспільній потребі” і чи маються
достатні підстави, що виправдовують таке втручання.
Судом на підставі вимог частин 1 та 2 статті 61 ЦПК України встановлено, що
позивач ОСОБА_5 є відомим у місті Ялта політичним та громадським діячем, під
час місцевих виборів був  зареєстрованим
кандидатом на посаду Ялтинського міського голови, на момент розгляду справи у
суді є депутатом Верховної ради Автономної Республіки Крим.
ОСОБА_3 визнав у судовому засіданні, що обіймає посаду головного редактора
Газети „Ялтинський огляд”, яка згідно Свідоцтва про державну реєстрацію
друкованого засобу масової інформації серії КМ № 608 є вітчизняним щоденним
суспільно-політичним виданням і має тематичну спрямованість, що пов'язана з
висвітленням новин, політичних та інших матеріалів.
7 березня 2006 року був підписаний до друку і в подальшому розповсюджений №
45 Газети „Ялтинський огляд”, який містив низку журналістських та авторських
матеріалів „Шлях до Європи або „Голубий піар”, „Відкритий лист прокурору м.
Ялта”, а також копію документа „Аналітична довідка”.
У журналістському матеріалі „Шлях до Європи або „Голубий піар” послідовно,
з використанням відповідного інформаційного приводу, який полягав у
застосуванні передвиборчих агітаційних технологій, а саме в розповсюдженні
стікерів з текстом на фоні кольорів державного прапору України змісту „ОСОБА_5:
Сонячному місту - голубого мера”, висвітлювалася передвиборча ситуація в м.
Ялта з виборів міського голови, водночас під певним кутом зору оцінювалися
політичні реалії України. При цьому в матеріалі наводиться низка прикладів з
європейської політичної практики, коли сексуальна орієнтація політичного діяча
є предметом широкого суспільного обговорення і все частіше саме нетрадиційна
сексуальна орієнтація стає перевагою кандидата аніж слабкою стороною  його політичної репутації.
Судом встановлено, що публікація використовує і скандальну сутність
інформаційної події, але при цьому має скоріше полемічний характер і
використовує спеціальні мовні засоби, іронію, задаються риторичні питання,
поступово зачіпляється і передається для відкритої дискусії тема входження
України до Європейського співтовариства.
Матеріал „Відкритий лист прокурору м. Ялта” є опублікованим зверненням
громадянки ОСОБА_7 до прокурора міста Ялта, який містить викладення оцінок
вчинків кандидата на посаду міського голови ОСОБА_5 з наведенням конкретних
фактів конфліктних відносин між ними, зокрема, з приводу будівництва, яке
здійснювалося позивачем поблизу квартири ОСОБА_7, і вирішення конфліктів
компетентними правоохоронними органами та іншими установами. Позивач не
зазначив, які саме вислови з цього матеріалу містять неправдиву інформацію,
проте, авторка послідовно виклала свої претензії до позивача, відкрито вказуючи
на результати своїх звернень до юрисдикційних органів і оцінюючи при цьому
особистість ОСОБА_5 з негативного боку.
Опублікування „Аналітичної довідки”, а також матеріалу під заголовком „І це
мине...” з одного боку розвиває тему застосування на виборах Ялтинського
міського голови некоректних PR технологій. З урахуванням змісту заголовку до матеріалу
„Аналітична довідка”, в якому редакція повідомляє про те, що чекає коментарів
самого ОСОБА_5, та змісту статті „І це мине...”, в якій наводиться критичний
погляд на форми політичної антиреклами, суд дійшов висновку, що оприлюднення
матеріалу „Аналітична довідка” мало відповідне інформаційне підґрунтя та його
слід розглядати як невід'ємну частину загального контексту і обраної теми
номеру, сприймається як ілюстрація некоректної політичної боротьби. При цьому у
документі „Аналітична довідка” використовується декілька достатньої цинічних
висловлювань, відтворення яких у судовому рішенні є неприйнятним.
Стаття „ОСОБА_5 у дзеркалі соціології”, яка була опублікована в номері 47
Газети „Ялтинський огляд”, продовжує тему попередніх матеріалів і
використовує  скандальну передвиборчу
інформаційну подію, пов'язану з
розповсюдженням агітаційних матеріалів недвозначного змісту щодо
сексуальної орієнтації кандидата на посаду Ялтинського міського голови. У
публікації наводиться низка висловів від імені мешканців міста, які за
характером їх формулювання, контексту, способу не можуть сприйматися як
твердження про факти.
Як зазначається в Рішенні Європейського суду з прав людини у справі „Де Гез
і Гійселс проти Бельгії” від 24 лютого 1997 року, преса грає дуже важливу роль
у демократичному суспільстві.  Хоча вона
не може переходити певних меж, зокрема щодо репутації та прав інших осіб, її
обов'язком  проте, є поширювати в спосіб,
сумісний з її обов'язками та відповідальністю, інформацію те ідеї по всіх
питаннях, що становлять громадський інтерес.
В рішенні ЄСзПЛ від 25 червня 1992 року у справі  „Торгер Торгерсон проти Ісландії” зазначено,
що у преси є завдання поширювати інформацію та ідеї по всіх питаннях, що
становлять громадський інтерес, а у громадськості  є право їх отримувати. Якби було інакше,
преса не могла б виконувати свою роль "вартового собаки демократії".
Суд
нагадує, що в рамках статті 10 § 2 Конвенції сфера для обмеження політичних
висловлювань чи дебатів щодо питань, які становлять громадський інтерес є дуже
малою, а як зазначено в Рішенні ЄСзПЛ від 8 липня 1986 року у справі „Лінгенс
проти Австрії” межі прийнятної критики політиків, які діють в цій іпостасі, є
більшими ніж для приватних осіб, оскільки на відміну від останніх, політик
свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку з
боку журналістів і громадськості, і повинен бути більш терпимим до критики.
Звичайно, політик має право на захист своєї репутації, навіть якщо він виступає
не як політик, але вимоги цього захисту мають бути збалансовані з інтересом до
відкритої дискусії політичних питань.
відповідно до правових позицій, висловлених ЄСзПЛ в рішенні від 26 квітня 1995
року у справі „Обершлік проти Австрії (№1)”, журналістська свобода дозволяє
певне перебільшення або провокативність.
І суд в
цьому зв'язку ще раз нагадує, що право поширювати інформацію та ідеї стосується
не тільки інформації та ідей, які сприймаються позитивно або розглядаються як
необразливі та незначні, а й таких, які
навіть ображають, обурюють та викликають неспокій. Такими є вимоги
плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких неможливе "демократичне
суспільство" („ОСОБА_8 проти Сполученого Королівства”, рішення від 7
грудня 1976р., СеріяНОМЕР_1, с. 23, § 49).
Суд
ретельним чином проаналізував зміст матеріалів номерів 45 і 47 Газети
„Ялтинський огляд” і відповідно дійшов висновку, що вони безумовно не являють
собою прикладу якісної та коректної подачі інформації, оскільки у тому числі
містять невитримані і навіть цинічні висловлювання. Проте, за великим
переконанням суду, усі наведені недоліки лише можуть визначати місце цього
печатного органу на ринку інформаційних послуг і жодним чином не впливають на
висновки суду по справі про захист честі, гідності та недоторканність ділової
репутації від поширення недостовірної інформації, зважаючи на те, що  подача інформації у зазначених номерах  Газети „Ялтинський огляд” за своїм загальним
змістом та метою безперечно порушувала значимі питання, які становлять
громадський інтерес, оскільки висвітлювався певний зріз місцевої передвиборчої
кампанії, виражалися погляди на політичну ситуацію і протиборство між двома
відомими політичними таборами, наводилися оцінки особистості кандидата на
посаду міського голови. При цьому використовувалися і явно провокативні
перебільшення, що є змістом журналістської свободи. Також наводилися хоча й
певною мірою вульгарні висловлення, однак такі були сформовані з обговорення
кандидата на посаду міського голови і конкретного інформаційного приводу -
поширення скандальної агітації.
зв'язку суд зазначає, що в даному випадку політик, наполягаючи саме на
поширенні недостовірної інформації, фактично піддався на провокацію, не
проявивши саме плюралізму, терпимості і широти поглядів, до чого його
зобов'язує  публічний статус.
у суспільстві сексуальної орієнтації конкретної особи, яке до того мало
інформаційний привід та підстави, на думку суду, взагалі не може вважатися
поширенням саме негативних відомостей, оскільки є лише обговоренням, а не
безапеляційним твердженням. Крім того, негативне сприймання відомостей про
сексуальну орієнтацію певної особи є проблемою світосприймання лише окремої
частини суспільства.
фотокопії документу „Аналітичної довідки”, як вже зазначив суд, відповідало
темі обговорення, яке було розпочато опублікуванням статті „Шлях до Європи або
„Голубий Піар”, і сприймається як ілюстрація політичної практики, оскільки
містить відповідний коментар редакції і розміщена під статтею „Агітаційне
хуліганство продовжується”.
зважаючи на практику Європейського суду з прав людини слід розрізняти  факти і оціночні судження, оскільки існування
фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає
доведенню, вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою і
порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальним частиною права,
захищеного статтею 10 Конвенції.
47-1 Закону України „Про інформацію” також встановлено, що оціночними
судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять
фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
до уваги викладені вимоги практики Європейського суду з прав людини та норм
національного законодавства, суд не встановив факту поширення саме фактичних
даних, які стосуються позивача. Окремі вислови зовні сприймаються як викладення
певних фактів, але якщо проаналізувати такі у контексті усього матеріалу і
використаних мовних засобів у формі іронії, риторичних запитань, припущень,
елементів гіпербол тощо, то стає очевидною справедливість протилежного.
суд не може погодитися з доводами позивача стосовно того, що використана у
статті „ОСОБА_5 у дзеркалі соціології” фраза, яка містить словосполучення
„близькість з козою”, є твердженням про факти, оскільки конкретно у цьому
випадку, як це сприймає суд, обіграється тема того,
що позивач являється засновником Ялтинського зоопарку, якому й досі приділяє
неабияку увагу, дійсно має відношення до тваринного світу, рекламує цю
діяльність, у тому числі використовуючи у політичній боротьбі. Таке висловлення
може тлумачитися двояко, має подвійний сенс, що за великим переконанням
суду,  само по собі протистоїть
твердженням про факти.
цьому окремо суд зазначає, що позивачем заявлений позов з підстав вимог ст. 277
ЦК України, тобто порушення його прав на повагу до честі, гідності та
недоторканність ділової репутації саме внаслідок поширення недостовірної
інформації. За таких обставин виконання обов'язку відповідача з доказування
достовірності деяких поширених ним відомостей, зокрема стосовно інтимної
сторони життя, які містять
натуралістичні вислови, фактично буде порушувати основні засади
цивільного процесу. Такі вислови неможливо перевірити
дослідженням доказів, оскільки у протилежному випадку суд фактично порушить або
вимоги ст. 5 ЦПК України, або взагалі право особи на недоторканність особистого
між такими  правопорушеннями як образа і
поширення недостовірної інформації є очевидною.
Суд з урахуванням приписів ст. ст. 10, 11 ЦПК України розглядає цивільну справу
не інакше як в межах заявлених вимог, а отже не має процедурних повноважень на
дослідження обставин справи щодо поширення інформації образливого змісту, тобто
нецензурних чи брутальних слів, дачею непристойної оцінки особистим якостям чи
поведінці позивача, оскільки такий позов не заявлявся.
Незважаючи на численні роз'яснення суду, представники позивача не визначили
спосіб захисту від порушення права на повагу до честі, гідності та
недоторканність ділової репутації шляхом спростування  та зміст такого спростування.
Отже, суд вважає, що втручання за позовом у здійснення права за ст. 10 Конвенції
відповідно до заявлених позовних вимог і обраних матеріально-правових підстав
позову не відповідає “насущній суспільній потребі”.
Також суд звертає увагу на те, що фактично відповідачем поширювались  відомості про позивача
як кандидата на посаду міського голови у період проведення місцевих виборів.
88 Закону України „Про вибори депутатів Верховної Ради Автономної Республіки
Крим, місцевих рад та сільських, селищних, міських голів” встановлено, що особа
притягується до юридичної відповідальності в порядку, встановленому законом,
якщо поширює явно неправдиві відомості про кандидатів на посаду міського голови
або здійснює інші дії, що принижують честь і гідність кандидатів.
до частин 2 та 6 ст. 30 Закону України „Про вибори депутатів Верховної Ради
Автономної Республіки Крим, місцевих рад та сільських, селищних, міських
голів”  суб'єкт виборчого процесу може
оскаржити до суду рішення, дію чи бездіяльність, що стосується виборчого
процесу, такого суб'єкта оскарження як засобу масової інформації, його
посадової чи службової особи або творчого працівника.
фактично введений окремий порядок захисту політичних діячів, які висувають свою
кандидатуру на виборну посаду, від поширення неправдивих відомостей. Цей
порядок захисту є спеціальним і як убачається з вимог статті 11 ч. 4 Закону
України „Про вибори депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим,
місцевих рад та сільських, селищних, міських голів”, можливість захисту
обмежена виборчим періодом.
судом аналіз поширених засобом масової інформації відомостей стосовно
викладених приписів виборчого законодавства також дає підстави стверджувати не
лише те, що вони зачіпляли питання, що становлять громадський інтерес, але й
те, що такі відомості водночас являлися передвиборною агітацією проти
правовідносини регламентуються спеціальним виборним законодавством, яке
визначає підстави та порядок здійснення права на захист кандидата на посаду
міського голови від поширення недостовірної інформації. Між тим позивач вчасно
не скористався правом на захист відповідно до вимог Закону України „Про вибори
депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, місцевих рад та сільських,
селищних, міських голів”, а отже, таке втрачено з моменту офіційного оприлюднення
результатів місцевих виборів. Фактично його права могли бути порушені лише
відносно його особистості як кандидата на посаду міського голови і з втратою
такого статусу - автоматично втрачається сам предмет судового захисту. Фактам розповсюдження недостовірної інформації під час
виборів, яка має характер агітації проти кандидата, відповідна правова оцінка
може бути дана лише за нормами спеціального виборчого законодавства.
огляду на таке, суд дійшов висновку, що необхідність обмеження права на
свободу  вираження поглядів з усією
переконливістю перед судом не підтверджена (§ 55 Рішення ЄСзПЛ у справі Funke), а тому позов про спростування недостовірної
інформації, поширення якої порушує право на повагу до честі, гідності та
недоторканність ділової репутації, задоволенню не підлягає, а зважаючи на те,
що судом при розгляді позову в межах заявлених вимог не встановлено
протиправності в діях відповідача, не може бути задоволена і вимога про
відшкодування моральної шкоди.
підставі викладеного і керуючись ст. ст. 1, 10 Конвенції про захист прав людини
і основоположних свобод, ратифікованої Законом України “Про ратифікацію
Конвенції про захист прав і основних свобод
людини 1950 року, Першого
протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції”, ст. ст. 23, 277,
280, 297, 299 Цивільного кодексу України, ст. 47-1 Закону України “Про
інформацію”, ст. ст. 11, 30, 88 Закону України „Про вибори депутатів Верховної
Ради Автономної Республіки Крим, місцевих рад та сільських, селищних, міських
голів”, ст. ст. 5, 10, 11, 15, 60, 61, 158 ч. 1, 179, 209, 212-215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 до головного редактора
газети „Ялтинський огляд” ОСОБА_3 про захист права на повагу до честі, гідності
та недоторканність ділової репутації і відшкодування моральної шкоди -
Рішення
може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим через Ялтинський міський суд шляхом подачі в десятиденний  строк з наступного дня після проголошення
рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом
двадцяти днів апеляційної скарги або в порядку, що передбачений статтею 295 ч.
4 ЦПК України.

Рішення
суду набирає законної сили у порядку та строки, що передбачені ст. ст. 223, 294
ЦПК України.

СУДДЯ -