У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,
Охрімчук Л.І.,                 Сеніна
Ю,Л, -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної державної адміністрації,
Харківської обласної ради, управління фармації та фармацевтичної промисловості
Харківської обласної державної адміністрації, комунального підприємства охорони
здоров'я “Центральної районної аптеки № 34”, третя особа - ОСОБА_2, про
визнання розпорядження обласної державної адміністрації незаконним, поновлення
на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2005 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Харківської
обласної державної адміністрації, Харківської обласної ради, управління
фармації та фармацевтичної промисловості Харківської обласної державної
адміністрації, комунального підприємства охорони здоров'я “Центральна районна
аптека № 34” про визнання розпорядження обласної державної адміністрації
незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, понесених судових витрат.

Зазначала, що розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 1
вересня 2005 року вона була призначена завідуючою комунальним підприємством
охорони здоров'я “Центральна районна
аптека № 34” з                     5
вересня 2005 року.

На підставі зазначеного розпорядження з нею був укладений контракт, термін
дії якого закінчувався 4 вересня 2008 року.

Однак, приступити до виконання своїх обов'язків вона не змогла, оскільки колишня завідуюча
комунальним підприємством охорони здоров'я “ЦРА № 34” - ОСОБА_3, не була звільнена з посади та
перешкоджала їй виконувати покладені на неї службові обов'язки.

У зв'язку з цим вона
звернулася до суду за вирішенням трудового спору.

Не дивлячись на це, розпорядженням Харківської обласної державної
адміністрації від 30 червня 2006 року за № 265-к вона була звільнена з роботи
на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з достроковим розірванням контракту.

Посилаючись на те, що її звільнено з роботи незаконно, просила визнати
розпорядження обласної державної адміністрації незаконним, поновити її на
роботі, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу,
відшкодувати моральну шкоду та понесені судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2007 року
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково: скасовано розпорядження Харківської
обласної державної адміністрації № 265-к від 30 червня 2006 року, поновлено її
на посаді завідуючої комунальним підприємством охорони здоров'я “Центральна районна
аптека № 34” з 30 червня 2006 року, в задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 квітня 2007 року
рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2007 року в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове,
яким відмовлено в задоволенні її позовних вимог, в решті рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначені судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на
неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про
відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив
з того, що звільнення позивачки з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України проведене
з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому відсутні правові підстави
для поновлення її на роботі.

Крім того, апеляційний суд вважав, що рішення суду першої інстанції про
відмову ОСОБА_1 у стягненні на її користь середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відповідає встановленим
обставинам справи та вимогам матеріального закону.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до вимог ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним
трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний визначити
працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.

Судами встановлено, що розпорядженням Харківської обласної державної
адміністрації від 1 вересня 2005 року ОСОБА_1 була призначена на умовах
контракту на посаду завідуючої комунальним підприємством охорони здоров'я “Центральна районна
аптека № 34” з 5 вересня 2005 року по 4 вересня 2008 року. Зазначену посаду
раніше займала ОСОБА_3

Розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від                 12 серпня 2005 року № 462-к у
зв'язку з невиконанням
умов контракту ОСОБА_3 була звільнена з посади завідуючої комунальним
підприємством охорони здоров'я “Центральна районна аптека № 34” по п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Оскільки, ОСОБА_3 не звільнила робоче місце та оспорила своє звільнення в
судовому порядку, позивачка неодноразово зверталася до відповідача з вимогою
про надання робочого місця.

21 листопада 2005 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про надання
робочого місця, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути
розірваний власником у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі
більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Встановивши, що відсутність позивачки на роботі з 1 вересня 2005 року була
обумовлена поважними причинами, зокрема неможливістю приступити до виконання
покладених на неї трудових обов'язків через не надання робочого місця, оскільки посада завідуючої
комунальним підприємством охорони здоров'я “Центральна районна аптека № 34” була зайнята ОСОБА_3
та, що                        21
листопада 2005 року позивачка звернулася до суду із позовом за вирішенням
трудового спору і цей спір не був вирішений на день звільнення позивачки з
роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про відсутність у відповідача правових підстав для
звільнення позивачки з роботи по п. 4 ст. 40 КЗпП Країни.

Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції і в тій частині, що невихід
позивачки на роботу 22 та 23 червня 2006 року також був обумовлений поважними
причинами, - зокрема, неможливістю приступити до роботи, оскільки спір був
предметом судового розгляду, питання звільнення ОСОБА_3 з роботи відповідачем
не були врегульовані, та про прийняте рішення щодо проведення інвентаризації
відповідач не повідомив позивачку.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було
порушено норм матеріального та процесуального права, рішення суду в цій частині
позовних вимог, є законним і обґрунтованим і скасовано апеляційним судом
помилково.

Разом з тим, вирішуючи спір про стягнення середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу, суд першої інстанції вважав, що зазначені вимоги не можуть
бути заявлені до Харківської обласної державної адміністрації, оскільки вона є
бюджетною установою і не може нести відповідальність по виплаті позивачці
заробітної плати та відшкодуванню моральної шкоди.

З такими висновками суду першої інстанції погодився і апеляційний суд.

Однак, такі висновки судів не можна визнати обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної
підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення
на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який
розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за
весь час вимушеного прогулу.

У порушення вимог статей 212, 214 ЦПК України суди цих вимог закону не
врахували, не перевірили обґрунтованість позовних вимог позивачки про стягнення
заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування завданої моральної
шкоди та стягнення понесених судових витрат і у рішенні не дали відповідної
оцінки доводам позивачки в цій частині позовних вимог.

З наведених підстав, судові рішення в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні
позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди та стягнення судових витрат підлягають скасуванню
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий
судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2007 року та
рішення апеляційного суду Харківської області від 23 квітня 2007 року в частині
відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення судових
витрат скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 23 квітня 2007 року в
частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про скасування
розпорядження Харківської обласної державної адміністрації № 265-к від 30
червня 2006 року та поновлення її на посаді завідуючої комунальним
підприємством охорони здоров'я “Центральна районна аптека № 34” з 30 червня 2006 року скасувати, а
рішення Київського районного суду м. Харкова від                  16 лютого 2007 року в цій частині
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін