У х в а л а

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н
И

12 вересня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого     Патрюка М.В.,

суддів:              Костенка А.В.,                        Прокопчука Ю.В.,

Лященко Н.П.,                          Пшонки
М.П., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1на рішення
Києво-Святошинського районного суду Київської області від  21 грудня 2006 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 16 лютого 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2006 року ОСОБА_1. звернувся до суду з указаним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 25 лютого 2006 року з вини водія ОСОБА_3.,
який керував за дорученням автомобілем марки “Фольксваген”, номерний знак
НОМЕР_1, що належить на праві власності відповідачу, на автодорозі
Білогородка-Петрівське сталася дорожньо-транспортна пригода - зіткнення з
належним йому автомобілем марки ВАЗ-2108 номерний знак НОМЕР_2.

У результаті пошкодження автомобіля позивачу було заподіяно матеріальну та
моральну шкоду, яка полягає в тому, що він не міг користуватись автомобілем, а
також у його моральних стражданнях у зв'язку з пошкодженням майна.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21
грудня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської
області від 16 лютого 2007 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1. ставить питання про скасування постановлених у
справі судових рішень та прийняття нового рішення про задоволення позовних
вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд
з таких підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦПК України 1963 року, який діяв на час розгляду
справи, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 202-1 цього Кодексу при ухваленні рішення суд приймає
рішення щодо:

1) наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувались вимоги і заперечення
та якими доказами вони підтверджуються;

2)  наявності інших фактичних даних
(пропуск строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення
справи, а також доказів на їх підтвердження.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2., суди
виходили з того, що шкода заподіяна позивачу винними діями ОСОБА_3, який на
підставі доручення керував автомобілем, належним на праві власності ОСОБА_2., і
цивільне право позивача діями ОСОБА_2. не порушене, а тому він не може нести
відповідальність.

З таким висновком не можна погодитися.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір підряду, оренди) володіє транспортним
засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Судами встановлено, що володільцем транспортного засобу на день ДТП являвся
ОСОБА_3., якою було залучено до участі у справі не як відповідача, а як  третю особу.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за
позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. У разі
відсутності згоди на це позивача суд залучає до участі в справі іншу особу, як
співвідповідача.

Суд на зазначені положення Закону уваги не звернув.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, 9 травня 2006 року ОСОБА_3.
помер, але суд усупереч ст. 37 ЦПК України не вирішив питання про залучення до
участі у справі його спадкоємців, оскільки в даному випадку спірні
правовідносини допускають правонаступництво.

Таким чином, судові рішення ухвалено не на основі повно та всебічно
з'ясованих обставин, тому їх не можна визнати законними й обґрунтованими,
оскільки допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1,
ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від  21 грудня 2006 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від
16 лютого 2007 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

А.В. Костенко  Н.П. Лященко  Ю.В. Прокопчук  М.П. Пшонка