Справа
№2-1775/07
РІШЕННЯ

Іменем   України

03   квітня 2007 року     Бердянський міськрайонний суд Запорізької
області у складі:     головуючого -судді
Пустовіт З.П. при секретарі: Гоноболіній О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м. Бердянську цивільну справу за позовом приватного підприємця ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні кімнатою в гуртожитку, захисту
прав власника, про виселення, додатковим позовом ОСОБА_1. до ОСОБА_2, треті
особи: відділ опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міськради, ОСОБА_3, про усунення
перешкод в користуванні власністю, захисту прав власника шляхом виселення з
неповнолітніми дітьми без надання іншого житлового приміщення, додатковими
уточненими позовами ОСОБА_4. як фізичної особи і приватного підприємця до
ОСОБА_2, колективного підприємства „Бердянська будівельна дільниця Федерації
професійних спілок України, треті особи відділ опіки та піклування виконавчого
комітету Бердянської міськради, ОСОБА_3, про
захист прав власника і приватного підприємця шляхом виселення наймача з
неповнолітніми дітьми без надання іншого житлового приміщення, про визнання
поселення незаконним та визнання ордеру недійсним;

за позовом ОСОБА_2, яка діє від свого імені і від імені
неповнолітніх дітей до ОСОБА_1 про визнання права користування жилим
приміщенням, уточненим позовом про визнання права на проживання в кімнаті
гуртожитку, уточненим додатковим позовом ОСОБА_2, яка діє від свого імені та
від імені неповнолітніх дітей до ОСОБА_1. про визнання права користування
кімнатою в гуртожитку,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2005 року приватний підприємець ОСОБА_1.
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила усунути перешкоди в
користуванні кімнатою №АДРЕСА_1 в М.Бердянську , яка належить їй на праві
власності, захистити її права власника шляхом виселення відповідача без надання
іншого житлового приміщення. В позові зазначала, що вона є власником 68/75
частин гуртожитку, який нею було придбано у Федерації профспілок України на
підставі договору купівлі-продажу від 29.06.2004 року. Після прийняття
домоволодіння у власність в результаті проведеної інвентаризації кімнат було
встановлено, що кімната НОМЕР_1 даного гуртожитку, згідно рішення адміністрації
і профспілкового комітету КП „Бердянська будівельна дільниця ФПУ" від
12.05.2002 року, була виділена ОСОБА_3., який фактично в цій кімнаті не
проживав. А в зазначеній кімнаті з 14.05.2002 року по теперішній час без
законних підстав мешкає відповідач ОСОБА_2, що підтверджується актом комісії
від 28.03.2005 року. На

2

неодноразові вимоги позивача та коменданта звільнити
кімнату, відповідач пояснює, що проживає законно і звільняти її не має наміру.
Позивач як власник наполягає на усуненні будь-яких перешкод в користуванні
своєю власністю. Оскільки відповідач перешкоджає цьому, просила виселити її з
кімнати НОМЕР_1 як таку, що самоуправно зайняла жиле приміщення.

В лютому 2006 року відповідач ОСОБА_2 від себе особисто
та як законний представник своїх неповнолітніх дітей подала позов до суду, в
якому просила визнати за нею, а також за ОСОБА_5, ОСОБА_6 право на проживання в
кімнаті АДРЕСА_1. В позові зазначала, що 3 квітня 2002 року вона звернулась до
керівника КП „Бердянська будівельна дільниця" із заявою з проханням
вселити її в гуртожиток, на якій ОСОБА_7. зробив погоджувальний підпис. На цій
підставі вона з 3 квітня 2002 року разом з дітьми вселилась в кімнату НОМЕР_1
даного гуртожитку. З моменту вселення вона своєчасно і в повному розмірі
сплачувала необхідні платежі за комунальні послуги та квартирну плату,
проводила ремонтні роботи, тобто користувалась кімнатою належним чином.
Реєстрація за місцем проживання не проводилась, тому що в цьому не було
необхідності. У зв'язку з чим своє поселення вважає законним, у відповідності
до ст. 128 ЖК України, тому просила визнати за нею та її дітьми право
проживання в зазначеній кімнаті.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 7 серпня
2006 року зазначені справи були об'єднані в одне провадження.

В серпні
2006 року ОСОБА_2, яка діє від свого імені та від своїх неповнолітніх дітей
уточнила свій позов до ОСОБА_1. та просила суд визнати за нею, а також за її
дітьми: ОСОБА_5, ОСОБА_6право на проживання в кімнаті АДРЕСА_1 в М.Бердянську.
В обґрунтування позовних вимог додатково посилалась на ст. 154, 156 ЦК України
( в ред. 1963р.), вважаючи, що між нею та КП „БД ФПУ" був укладений
договір найму, предметом якого є кімната НОМЕР_1 в гуртожитку, що розташований
поАДРЕСА_1 в М.Бердянську, оскільки було прохання з її сторони на поселення та
згода на це іншої сторони. У зв'язку з цим вважає, що її поселення було
проведено на законних підставах, відповідно до ст. 128 ЖК України. її право на
проживання гарантовано ст. 47 Конституції України та ч.І ст. 310 ЦК України.

У вересні 2006 року ОСОБА_1. доповнила позов до ОСОБА_2,
треті особи: відділ опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради, ОСОБА_3. та просила
усунути перешкоди в користуванні власністю - кімнатоюАДРЕСА_1 в м. Бердянську,
захистити права власника шляхом виселення відповідача з неповнолітніми дітьми
із самовільно зайнятої кімнати без надання іншого житлового приміщення. В
позові додатково зазначала, що після укладення договору купівлі-продажу 68/75
частин гуртожитку АДРЕСА_1 в М.Бердянську продавцем та балансоутримувачем
об'єкту нерухомості позивачу не були передані заяви громадян про надання
житлових кімнат у гуртожитку, рішення адміністрації та профкому про підстави
надання житлових кімнат, ордера на вселення та корінці від них, журнал
реєстрації ордерів. Тому в результаті інвентаризації житлових кімнат в гуртожитку
новим власником було встановлено, що ОСОБА_2, яка не мала трудових відносин з
колективним підприємством „Бердянська будівельна дільниця Федерації профспілок
України", та маючи власне житло за місцем прописки - Бердянський район,
АДРЕСА_2, 03.04.2002 року звернулась із письмовою заявою на адресу начальника
вказаного підприємства щодо

3

дозволу на поселення в кімнату НОМЕР_1, на якій ОСОБА_7.
поставив резолюцію „Дозволяю". З цього часу відповідачка мешкає в цій
кімнати, з якою періодично проживають її діти ОСОБА_5. та ОСОБА_6. Позивач
вважає, що ОСОБА_2 не має законних підстав для її подальшого проживання разом з
дітьми з наступного: в заяві на ім'я начальника колективного підприємства не
зазначені її соціальний статус - робочий, службовець чи студент та підстави для
надання житлової кімнати: на період роботи чи навчання, склад сім'ї. Крім
цього, вона має власне житло, не отримувала житлову площу в гуртожитку в
порядку черговості, на момент її вселення потрібне було спільне рішення
адміністрації та профспілкового комітету про надання їй разом з неповнолітніми
дітьми житлового приміщення, у неї відсутній спеціальний ордер з включенням
всіх членів сім'ї, не пред'явлений паспорт з випискою з останнього місця
проживання. ОСОБА_2 посилається на згоду на її поселення ОСОБА_3., який був
вселений та прописаний в даному житловому приміщенні з 15.05.2002 року, не мав
з нею родинних стосунків, не давав письмової згоди на вселення ОСОБА_2 з її
дітьми. Після визнання ОСОБА_3. за рішенням Бердянського міськрайонного суду
від 14.07.2005 року особою, яка втратила право користування житловим
приміщенням, ОСОБА_2 до власника гуртожитку ОСОБА_1. з письмовою заявою щодо
надання спеціального ордеру на вселення в кімнату НОМЕР_1 не зверталась,
паспорт з випискою з останнього місця проживання не надавала, договір найму
жилої кімнати НОМЕР_1 з ПП ОСОБА_1. не укладала. На законні вимоги ОСОБА_1.
щодо виселення з гуртожитку разом з дітьми ОСОБА_2 протягом двох років
відповідає категоричною відмовою, у зв'язку з чим позивач просить усунути
перешкоди позивачу в користуванні власністю - кімнатоюАДРЕСА_1 в М.Бердянську,
захистити її права власника шляхом виселення відповідачки ОСОБА_2 разом з
неповнолітніми дітьми ОСОБА_5. та ОСОБА_6. із самовільно зайнятої кімнати без
надання іншого житлового приміщення.

В листопаді 2006 року ОСОБА_2, яка діє від свого імені та
від імені неповнолітніх дітей змінила позовні вимоги, в уточненому позові
просила визнати за нею та за ОСОБА_5. та ОСОБА_6. право користування кімнатою
НОМЕР_1 в гуртожитку, який розташований по АДРЕСА_1 в М.Бердянську. В
обґрунтування уточненого позову зазначала, що на підставі ст.9 ЖК України
громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому
порядку житлового приміщення в будинках державного чи громадського житлового
фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. У відповідь на її
письмову заяву від 3 квітня 2002 року, на підставі рішення адміністрації КП
„Бердянська будівельна дільниця Федерації профспілок України" від 3 квітня
2002 року на склад її сім'ї із 3-х осіб був виданий ордер на житлову площу в
гуртожитку за адресою м .Бердянськ, АДРЕСА_1. У зв'язку з цим вона вважає, що
їх вселення в зазначену кімнату було проведено на законних підставах, у
відповідності до ст. 128, 129 ЖК України, тому вони набули права користування
цією кімнатою, просила визнати за нею та її дітьми право користування кімнатою
НОМЕР_1 в гуртожитку.

В грудні 2006 року ОСОБА_1. як фізична особа та як
приватний підприємець знов уточнила та доповнила позовні вимоги до ОСОБА_2,
колективного підприємства „Бердянська будівельна дільниця ФПУ", треті
особи відділ опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради, ОСОБА_3.,
в якому просила визнати ордер недійсним у зв'язку з відсутністю правових
підстав для його надання, захистити права власника гуртожитку і приватного
підприємця позивача ОСОБА_1. шляхом виселення
наймача   з   неповнолітніми   дітьми
без   надання   іншого
житлового

4

приміщення. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що
з 12.10.1993 року в кімнаті 74 була прописана, вселена та фактично проживала
родина ОСОБА_8. Відповідач ОСОБА_2, яка не мала трудових відносин з КП «ББД
ФПУ», маючи власне житло, не працюючи і не навчаючись, в порушення п.10 розділу
II Примірного положення про гуртожитки, звернулась із заявою
на адресу начальника підприємства і стала проживати в кімнаті НОМЕР_1, всупереч
п.15 розділу III Примірного положення про гуртожитки, оскільки фактично
мало місце здача житла в піднайом. Ці обставини підтверджується угодою про
поступку вимоги №1 від 30.07.2004 року, згідно якого ОСОБА_2 немає в списках
мешканців, копією ордеру на ім'я ОСОБА_3., рішенням суду від 14.07.2005 року
про визнання ОСОБА_3. втратившим право користування житловою площею, формою Ф
№16 на ОСОБА_3. з пропискою в кімнаті НОМЕР_1. Позивач вважає, що ОСОБА_2. не
має законних підстав для подальшого проживання в кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку,
оскільки мала власне житло на момент вселення до гуртожитку, а кімната НОМЕР_1
була вже була займана, відсутнє спільне рішення адміністрації та профкому про
надання їй та її неповнолітнім дітям житлового приміщення, паспорт з випискою з
останнього місця проживання для прописки в гуртожитку не був пред'явлений.
Після набрання рішенням суду законної сили щодо визнання ОСОБА_3. таким, що
втратив право користування кімнатою НОМЕР_1 в гуртожитку, ОСОБА_2 до власника
гуртожитку із заявою з проханням надання спеціального ордеру на вселення в
житлову кімнату НОМЕР_1 не зверталась, паспорт з випискою з останнього місця
проживання не надавала, договір найму житлової кімнати НОМЕР_1 не укладала. З
боку ОСОБА_3. мало місце здача житла ОСОБА_2. в піднайом, що привело до
утворення заборгованості в сумі 611,73 грн., які стягнуті з ОСОБА_3. за
рішенням суду від 10.10.2005 року. Фактично мешкаючи в гуртожитку, відповідач
на протязі всього часу не платить за комунальні послуги.

В лютому 2007 року позивач ОСОБА_1. доповнила та уточнила
позовні вимоги до ОСОБА_2, КП «Бердянська будівельна дільниця ФПУ», треті особи
відділ опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради, ОСОБА_3., в якому просила
визнати недійсним ордер без номера від 03.04.2002 року на кімнату НОМЕР_1 в
гуртожитку на ім'я відповідача ОСОБА_2, визнати її поселення незаконним та
виселити її разом з неповнолітніми дітьми без надання іншого житлового
приміщення, додатково обґрунтовуючи позов тим, що за весь період експлуатації
будинку не змінювалось його функціональне призначення і він до теперішнього
часу є гуртожитком для проживання одиноких громадян, які не знаходяться в
сімейних стосунках. Всупереч вимогам п.10 Примірного положення про гуртожитки
ОСОБА_2 під час поселення в кімнату НОМЕР_1 не пред'явила паспорт з відміткою
про виписку з попереднього місця проживання -Бердянський район,АДРЕСА_2 і мала
прописку до того часу, коли їй на склад сім'ї із трьох осіб Донецькою КЕЧ
району була надана для проживання двокімнатна квартира №АДРЕСА_3 в м. Балаклія
Харківської області, жилою площею 30,82 кв.м. Жилі кімнати, які займає ОСОБА_2,
згідно відповіді Бердянського КПТІ, були предметом договору купівлі-продажу від
29.06.2004 року.

В судовому засіданні представник позивача (відповідача)
ПП ОСОБА_1. - за дорученням ОСОБА_9. підтримала уточнені позовні вимоги,
викладені в позовній заяві від 27.02.2007 року, не визнавши зустрічний
уточнений позов ОСОБА_2 про визнання за нею та її дітьми права користування
житловою площею, та пояснила, що 03.04.2002 року ОСОБА_2 звернулась до
керівника КП „ББД ФПУ" із заявою про поселення в кімнату НОМЕР_1
гуртожитку, скривши при цьому наявність у неї житла -

5

квартири №АДРЕСА_2 Бердянського району. В процесі
розгляду справи нею в суд був представлений корінець до ордеру без номера, без
зазначення номера спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету.
Проте суду не представлений ані сам ордер, ані спільне рішення адміністрації та
профкому про надання житлової площі в гуртожитку. В додатку до Примірного
положення про гуртожитки зазначено, що ордер дійсний ЗО днів, на протязі яких
особа повинна надати виписаний паспорт і прописатися за новим місцем
проживання, в даному разі у гуртожитку. Оскільки ОСОБА_2 цього не зробила, то з
03.05.2002р. ордер втратив силу. Згідно представлених суду доказів, на підставі
спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету від 13.05.2002 року
ордер було видано ОСОБА_3., який в установленому порядку прописався в
гуртожитку. На підставі двох рішень Бердянського міськрайонного суду по
цивільним справам №2-8585/05 та №2-6308/05 ОСОБА_3. було визнано таким, що
втратив право користування жилим приміщення в кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку по
АДРЕСА_1, а за другим рішенням з нього стягнуто заборгованість по квартирній
платі в сумі 611,73 грн. Тобто, судовими рішеннями було встановлено законність
його поселення, а також те, що ОСОБА_2 проживає в кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку з
червня 2002 року, і ці факти ніким із них не оспорені. Виконуючий обов'язки
голови ліквідаційної комісії КП „ББД ФПУ" ОСОБА_7. не вважав Дебу жильцем
гуртожитку, про що свідчить відсутність її прізвища в угоді про поступку
вимоги, яку складено на підставі бухгалтерських документів: в кімнаті НОМЕР_1
значиться ОСОБА_3. Представник просить суд прийняти до уваги, що 09.12.2004
року ОСОБА_3. вже новому власнику гуртожитку ОСОБА_1. написав розписку про те,
що він надав право проживання в кімнаті НОМЕР_1 своїй родичці ОСОБА_2., проте
вона такою не є. Крім цього, в процесі розгляду справи було отримано відповідь
із квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя про те, що ОСОБА_2. після
розформування військової частини на сім'ю із 3-х осіб на відселення із
закритого військового містечка була виділена двокімнатна квартира в м. Балаклія
Харківської області, поАДРЕСА_3, жилою площею 30,82 кв.м. Така ж відповідь була
надана і паспортним відділенням щодо її прописки за цією адресою. ОСОБА_1.
після укладення договору купівлі-продажу в установленому законом порядку
оформила підприємницьку діяльність, видом якої є здача в найом житла.
Відповідач ОСОБА_2 ні з колишнім власником гуртожитку, ні з теперішнім ніколи
не укладала договорів найму житла, не оплачує квартирну плату за весь період проживання.
За зазначених обставин позивач вважає, що кімната нею зайнята самовільно. При
отриманні житла в м.Балаклія Харківської області ОСОБА_2 приховала той факт, що
займає 2 кімнати в гуртожитку. Просила уточнений додатковий позов ОСОБА_1.
задовольнити: визнати ордер на ім'я ОСОБА_2 недійсним, а її поселення -
незаконним, виселити її разом з дітьми без надання іншого житлового приміщення.
Вважає, що строк позовної давності ОСОБА_1. не був пропущений, оскільки
корінець ордеру був наданий ОСОБА_2. в процесі розгляду справи в кінці 2006
року. Крім цього, при укладенні договору купівлі-продажу від 29.06.04р. та при
підписанні угоди про поступку вимоги ОСОБА_2 не була зазначена в списках
мешканців гуртожитку, а виявлена лише в результаті інвентаризації кімнат. В
задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права користування кімнатою НОМЕР_1 в
гуртожитку за нею та її дітьми просила відмовити та з приводу її позову
пояснила, що згідно протоколу №20 від 01.09.1971 року виконкому Бердянської
міськради був затверджений акт державної комісії про прийняття в експлуатацію
гуртожитку на 400 місць. При підписанні договору купівлі-продажу не

6

було змінено цільового призначення будинку і він
залишився гуртожитком. При поданні заяви на ім'я ОСОБА_7. ОСОБА_2 укрила факт
наявності у неї житла та щодо своєї реєстрації, в заяві не зазначила правові
підстави надання їй житла у гуртожитку - на час роботи чи навчання, не мала
ніяких трудових правовідносин з підприємством. Згідно рішення суду від
14.07.2005 року про визнання ОСОБА_3. таким, що втратив право користування
житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 в М.Бердянську, встановлено, що в цій
кімнаті з червня 2002 року проживає ОСОБА_2 і ніким даний факт не оспорений.
Таким чином, має місце здача житла в піднайом у гуртожитку з боку ОСОБА_3, що
заборонено п.15 Примірного положення про гуртожитки. Це підтверджується і
розпискою ОСОБА_3., яку він давав в грудні 2004 року ОСОБА_1. Як при вселенні
до гуртожитку, так і в теперішній час з жовтня 2005 року ОСОБА_2 має
двокімнатну квартиру в м.Балаклія Харківської області, де вона і зареєстрована,
яку їй виділено в порядку відселення із військового містечка, чого вона і
добивалась, і від якої вона не відмовилась, тому просила в задоволенні її
позову відмовити.

Відповідач (позивач) ОСОБА_2 підтримала свій уточнений
позов в повному обсязі, не визнавши позов ОСОБА_1. до неї, і пояснила, що на
момент поселення до гуртожитку вона не мала іншого житла, а яке житло у неї є в
м.Балаклія Харківської області, їй невідомо, бо вона цим не цікавилась і туди
не їздила. Вона лише здала свій паспорт і їй повернули його вже з пропискою по
м.Балаклія, тому вважає, що у неї немає іншого житла, крім гуртожитку. Син
закінчив професійне училище в М.Бердянську, шукає роботу, а вона працює в
М.Бердянську, тому не бажає переїжджати ні в яке інше місто. З чоловіком шлюб
розірвала в 1988 році, спочатку проживала в АДРЕСА_2, але з 2000 року військову частину почали
розформовувати, Донецька КЕЧ відключила від будинку газ, електропостачання,
воду. Тому її мати, ОСОБА_10., знайшла для неї житло у гуртожитку поАДРЕСА_1.
Вона написала заяву на ім'я начальника підприємства ОСОБА_7., в якій
зобов'язувалась оплачувати комунальні послуги, при цьому він говорив, що
ніякого рішення не потрібно. Паспорт не виписувала тому, що перебувала у
відпустці по догляду за дитиною - інвалідом і у неї йшов трудовий стаж.
Підтвердила суду, що договорів найму житла ні з ким не укладала. Просила свій
позов задовольнити, в позові ОСОБА_1. просила відмовити.

Представник відповідача (позивача) ОСОБА_2 за дорученням
ОСОБА_11. додатково пояснив, що 03.04.2002 року ОСОБА_2 на склад сім'ї із 3-х
осіб отримала ордер, тому вселилась до гуртожитку на законних підставах. На час
її поселення ОСОБА_1. не мала ніякого відношення до цього гуртожитку, її права
не були порушені, тому вона не має права вимагати визнання вселення та ордеру
недійсним. В матеріалах справи відсутні докази того, кому на праві власності
належить, зокрема, кімната НОМЕР_1, тому він вважає безпідставними посилання
ОСОБА_1. в обґрунтування позову на ст.ст. 380, 382, 391 ЦК України.
Відповідно до ст. 2 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір
місця проживання", наявність реєстрації в м.Балаклія Харківської області
та її відсутність по АДРЕСА_1, в кімнаті НОМЕР_1 в М.Бердянську не може бути
підставою для виселення ОСОБА_2 з гуртожитку. В теперішній час відповідач
ОСОБА_2 виховує одну неповнолітню дитину і в силу ст. 125 ЖК України не може
бути виселена. До вимог щодо визнання ордеру недійсним представник ОСОБА_2
просив суд застосувати строк позовної давності.

7

Представник відповідача - колективного підприємства
„Бердянська будівельна дільниця Федерації профспілок України" в судове
засідання не з'явився, в телеграмі від 03.04.07р., завіреній оператором
телеграфу ЦЕС №1 м.Бердянська, виконуючий обов'язки ліквідаційної комісії КП
„ББД ФПУ" ОСОБА_7. просив розглянути справу без нього у відповідності із
законом.

Третя особа ОСОБА_3.
в судовому засіданні пояснив, що в 2002 році для зайняття підприємницькою
діяльністю йому потрібна була прописка. ОСОБА_2 та її мати йому сказали, що
можуть його прописати в гуртожитку. До отримання прописки він писав заяву щодо
надання йому житла в гуртожитку, проте ні ордера, ні рішення адміністрації на
руки не отримував. Після прописки він домовився з ОСОБА_2, що комунальні
платежі буде оплачувати вона. Щодо заяви від 15.08.06 року, що є в матеріалах
справи, ОСОБА_3. пояснив, що він її не писав, написала її мати ОСОБА_2 -
ОСОБА_10., а він лише поставив під нею свій підпис.

Представник третьої особи - відділу опіки та піклування
виконавчого комітету Бердянської міської ради в судове засідання не з'явився,
про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, повідомлення про
згоду на участь у справі до суду не направив, тому суд на підстав ч.З ст. 36 ЦПК
України, вважає можливим розглянути справу без представника.

Свідок ОСОБА_10. в судовому засіданні показала, що
оскільки її дочці ОСОБА_2. з дітьми не було де жити, вона підійшла до керівника
КП „ББД ФПУ" ОСОБА_7., який дозволив поселитись в гуртожитку. 03.04.2002
року вони написали заяву, що дочка зобов'язується оплачувати комунальні послуги
і він дав їй корінець ордеру, який вона сховала і знайшла тільки під час
розгляду справи. Зразу ж вони перевезли речі до гуртожитку. Пізніше вона
зустріла тещу ОСОБА_3., з якою була знайома, яка повідомила, що ОСОБА_3.
виписали і йому потрібна прописка. ОСОБА_3.
написав заяву з проханням прописати в кімнату НОМЕР_1 і про те, що оплату
комунальних послуг буде проводити ОСОБА_2 Вона здала заяву та паспорт ОСОБА_3.
коменданту ОСОБА_12, яка потім повернула йому вже з пропискою.

Свідок
ОСОБА_13. в судовому засіданні пояснила, що вона з ОСОБА_2 проживає в одному
під'їзді гуртожитку. ОСОБА_2 вселилась до гуртожитку з двома дітьми і почала
робити ремонт. Місця загального користування в гуртожитку мешканці прибирають
самі.

Заслухавши сторони, їх представників, третю особу,
свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного між Федерацією профспілок України та ОСОБА_1.,
посвідченого 29.06.2004 року приватним нотаріусом Бердянського міського
нотаріального округу ОСОБА_14, на праві приватної власності ОСОБА_1. належить
68/75 частин гуртожитку, який розташований по АДРЕСА_1 в М.Бердянську, що
підтверджується копією договору купівлі-продажу від 29.06.2004 року, витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.07.2004 року.

Відповідно до листа Бердянського комунального
підприємства з технічної інвентаризації №850 від 20.11.2006р. , оглянутого в
судовому засіданні 03.04.2007р., на момент укладення договору купівлі-продажу
від 29.06.2004 року предметом договору були і приміщення, які займає відповідач
ОСОБА_2: а саме №207 -вбиральня площею 1,8 кв.м., №208-коридор площею 3,3
кв.м., №209 - кімната площею 12,8 кв.м., №210 - кімната площею 17,5 кв.м.

8

Згідно ч.2 ст.
128 ЖК України, п.9 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого
Постановою Ради Міністрів Українською РСР від 03.06.1986р. № 208, жила площа в
гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи,
організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та
відповідного профспілкового комітету.

Відповідно до ст.129 ЖК України, п.10 Примірного
положення про гуртожитки, на підставі рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає
громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану
жилу площу.

Згідно п.2 Примірного положення про гуртожитки, -
гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 вселилась до
кімнати НОМЕР_1 гуртожитку з дозволу керівника КП „ББД ФПУ" ОСОБА_7., який
поставив відповідну резолюцію на її заяві від 03.04.2002 року. Однак суд
ставить під сумнів законність ордеру, який не має порядкового номеру, корінець
якого був представлений позивачем в судове засідання у вересні 2006 року,
оскільки він датований цією ж датою, що і заява ОСОБА_2 щодо її вселення. Крім
цього, він містить посилання на рішення адміністрації КП „ББД „ФПУ" від
цієї ж дати, що й заява ОСОБА_2, без зазначення номера цього рішення. Проте
доказів щодо факту прийняття спільного рішення адміністрації та профкому про
надання ОСОБА_2. жилої площі в гуртожитку в ході судового розгляду не було
добуто та не представлено суду відповідачем.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_2, вона ніколи не
перебувала та не перебуває в теперішній час в трудових відносинах з КП
„Бердянська будівельна дільниця ФПУ", тому спільне рішення адміністрації
КП „ББД" та профкому не могло бути прийнято відносно особи, яка не працює
на даному підприємстві. Цей факт не заперечувала в своїх поясненнях сама відповідач
ОСОБА_2 , зазначаючи суду, що ОСОБА_7. сказав їй, що ніякого рішення
непотрібно.

Посилаючись в своїх поясненнях на відсутність житла в
2002 році, відповідачем ОСОБА_2 не було представлено суду в підтвердження цього
будь-яких доказів. Разом з тим її твердження спростовуються долученими за її ж
клопотанням копіями листів на ім'я її матері, ОСОБА_10, із Міністерства Оборони
України №144/6/6 від 04.01.1997р., Управління справами МО України №181/9-3510
від 28.01.1997р., виконкому Бердянської міськради НОМЕР_1 від 17.07.1997р.,
списком осіб, які втратили зв'язок з МО України, з яких видно, що ОСОБА_2 в
складі сім'ї із 3-х осіб займала квартиру АДРЕСА_2 Бердянського району, жилою
площею 16,4 кв.м. За даною адресою, згідно копії паспорту ОСОБА_2, вона мала і
прописку в період з 14 квітня 1998 року по 20 вересня 2005 року.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини,
встановлені судовим рішенням по цивільній, господарській чи адміністративній
справі, яке вступило в законну силу, не доказуються при розгляді інших справ, в
яких приймають участь ті ж особи чи особа, у відношенні якого встановлені ці
обставини.

Згідно мотивувальної частини рішення Бердянського
міськрайонного суду від 14.07.2005 року, яке набрало законної сили 15.08.2005
року, за позовом ПП ОСОБА_1. до ОСОБА_3. про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням, встановлено, що в кімнаті НОМЕР_1 ОСОБА_3. не проживає з

9

моменту отримання
ордеру, тобто з
14.05.2002 року, а з червня 2002 року в кімнаті НОМЕР_1 проживає ОСОБА_2

Дані обставини підтверджується також розпискою третьої
особи ОСОБА_3. на ім'я ОСОБА_1. від 09.12.2004 року, згідно якої останній
стверджував, що він як володілець квартири НОМЕР_1, надав право проживання в
ній своїй родичці ОСОБА_2., тобто в даному випадку, суд вважає, мало місце
здача житла в піднайом. При цьому суд не приймає до уваги показання свідка
ОСОБА_10, яка є рідною матір'ю відповідача ОСОБА_2, та є зацікавленою особою
щодо вселення ОСОБА_2 в гуртожиток раніше за ОСОБА_3.

Згідно ст. 15 Примірного положення про гуртожитки - жила
площа в гуртожитку не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в піднайом.

За даних обставин суд приходить до висновку щодо
порушення встановленого законодавством порядку поселення ОСОБА_2 до гуртожитку
і наявності підстав для визнання ордеру, який не підтверджений спільним
рішенням адміністрації та профкому, недійсним, а отже і наявності підстав щодо
її виселення з дітьми, а позовних вимог ОСОБА_2 такими, що не підлягають
задоволенню. Враховуючи, що відомості щодо наявності ордеру у ОСОБА_2 стали
відомі позивачу ОСОБА_1. лише у вересні 2006 року представленням суду його
корінця та поданням відповідачем ОСОБА_2. уточненого позову щодо визнання за
нею права користування кімнатою НОМЕР_1, суд, на підставі ч.І ст. 261 ЦК України, вважає,
що строк позовної давності до вимог щодо визнання ордеру недійсним,
встановлений ст. 59 ЖК України, позивачем пропущений не був.

Крім цього, суд приймає до уваги, що відповідачу ОСОБА_2.
на склад її сім'ї із 3-х осіб в 2005 році після розформування військової
частини А 4322 на відселення із закритого військового містечка була виділена
2-кімнатна квартира за адресою: Харківська область м.Балаклія,АДРЕСА_3, жилою
площею 30,82 кв.м., що підтверджується листом квартирно-експлуатаційного
відділу М.Запоріжжя МО України №198 від 24.01.2007 року. Тобто, вже під час
проживання в гуртожитку вона покращала свої житлові умови та отримала
ізольовану двокімнатну квартиру, в тому числі і на двох своїх дітей. За цією ж
адресою ОСОБА_2, згідно даних адресного бюро м. Харкова, є зареєстрованою з
03.10.2005 року по теперішній час, що підтверджується адресною довідкою від
05.01.2007р., листом ВГІРФО Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області
№196 від 10.01.2007 року.

Згідно ст. З Закону України „Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003р. реєстрацією є
внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання із
зазначенням адреси житла, а місцем проживання є адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Відповідно до ст. 6 цього Закону, громадянин України
зобов'язаний протягом 10 днів після прибуття до нового місяця проживання
зареєструвати місце проживання.

Враховуючи, що ОСОБА_2 з 03.10.2005 року зареєструвала
своє місце проживання в м.Балаклія Харківської області із зазначенням до
паспорту свого житла - квартири АДРЕСА_3 та з цього часу не змінила своє місце
проживання, суд приходить до висновку, що вона вільно обрала своє місце
проживання, а тому, приймаючи до уваги всі обставини та факти, встановлені
судом в їх сукупності, та вважає, що ОСОБА_2 разом з дітьми підлягає виселенню
із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.

10

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61,
212-215 ЦПК України, ст.ст. 33, 41, 47, 55 Конституції України, 3, 15, 16, 261,
386, 387, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 19, 48 Закону України „Про
власність", ст. ст.3, 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні", ст.ст. 127-129, 132 ЖК України,
п.п.9,10, 14, 15,40 Примірного положення про гуртожитки, суд

ВИРІШИВ:

Позовні
вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним ордер без номеру від 3 квітня 2002 року
на кімнатуАДРЕСА_1 в М.Бердянську, виданий на ім'я ОСОБА_2.

Визнати незаконним поселення ОСОБА_2 в кімнату АДРЕСА_1 в
М.Бердянську.

Виселити ОСОБА_2 разом з її дітьми, ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
із кімнати АДРЕСА_1 в М.Бердянську без надання іншого житлового приміщення.

В задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє від свого імені та
від імені неповнолітніх дітей, до ОСОБА_1 про визнання права користування
кімнатою в гуртожитку відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду
Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подачі в
10-денний строк з дня його проголошення заяви про апеляційне оскарження і
поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги.