Справа № 2-121/07
РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

12
березня 2007 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді:               Католікяна
М.О.,

при секретарі :                       Ніколенко К.М.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровськ цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
правочину дійсним, визнання права власності на домоволодіння, за позовом
ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 про
усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення,

УСТАНОВИВ:

18
травня 2006 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3,
треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання правочину дійсним, визнання права
власності на домоволодіння. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтували тим, що у
2004 році між ними та відповідачем існувала домовленість про купівлю-продаж
домоволодіння АДРЕСА_1, яке нібито належало їй. Позивачі сплатили в якості
завдатку 1 500,00 доларів США, вселилися в будинок та відремонтували його.
Погоджена ціна будинку дорівнювала 15 000,00 доларам США. Згодом відповідач
відмовилися від продажу домоволодіння та посвідчення договору нотаріально. Крім
того, позивачі дізналися, що під час домовленостей ОСОБА_3 не була власником
домоволодіння, а стала такою лише 02.09.2005 р., коли отримала свідоцтво про
право на спадщину у вигляді частки спірного домоволодіння (3/8). Решта
домоволодіння стала належати третім особам. Ці дії відповідача позивачі
вважають незаконними, що явилося причиною їх звернення до суду з позовом про
визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання за ними права власності на
3/8 частки домоволодіння, які належать ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 4).

14
червня 2006 року позивачі уточнили позовні вимоги та просили визнати дійсним
договір купівлі-продажу 3/8 частки спірного домоволодіння вартістю 28 406,25
грн. У решті позовні вимоги залишилися без змін (т. 1 а.с.а.с. 35 - 37).

31
липня 2006 року позивачі змінили свої вимоги, звернувшись до суду з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочину дійсним, визнання права
власності на домоволодіння. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтували тим, що
під час укладення правочину йшлося про все домоволодіння, а ОСОБА_3 не
повідомила їх про права інших осіб на нього. Ці обставини також явилися
причиною звернення позивачів до суду з позовом про визнання договору
купівлі-продажу спірного домоволодіння дійсним, визнання за ними права
власності на все домоволодіння

(т.
1 а.с.а.с. 49 - 51).

28
серпня 2006 року позивачі доповнили свій позов, зазначивши, що про укладення
спірного правочину свідчать активні дії відповідачів, а саме допущення
позивачів до проживання в будинку, дозвіл на проведення ремонту тощо. Під час
проведення ремонту позивачами на придбання будівельних матеріалів та оплату
послуг найманих працівників було витрачено 17 750,00 грн (т. 1 а.с.а.с. 68 -
74).

24
липня 2006 року представник ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом
виселення. Позовні вимоги представник позивачів обґрунтував тим, що позивачам
на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_1. Деякий час тому позивачі
планували продати спірне домоволодіння відповідачеві, яка стала мешкати у
ньому. Згодом це бажання у позивачів зникло через значне збільшення ринкових
цін на нерухомість, проте відповідач не бажає виселятися з будинку,
перешкоджаючи позивачам у користуванні своїм майном. Вказані обставини явилися
причиною звернення представника позивачів до суду з позовом про виселення
відповідача (т. 2 а.с.а.с. 2 - 4).

28
вересня 2006 року представник позивачів збільшив свої вимоги, прохаючи, у тому
числі виселити чоловіка відповідача, ОСОБА_2, який також мешкає у спірному
домоволодінні (т. 2 а.с.а.с. 36 - 38).

27
жовтня 2006 року представник позивачів знов збільшив свої вимоги, прохаючи, у
тому числі виселити матір ОСОБА_1, ОСОБА_7, яка також мешкає у спірному
домоволодінні (т. 2 а.с.а.с. 46 - 48).

16
січня 2007 року суд своєю ухвалою об'єднав позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 в
одне провадження з вимогами ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 (т. 2
а.с. 59).

21
грудня 2006 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області позовні
вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 були забезпечені шляхом накладення арешту на спірне
домоволодіння, який полягав у забороні його відчуження до розгляду справи (т. 1
а.с. 128).

16
січня 2007 року ухвалою суду позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 були знов
забезпечені шляхом заборони Дніпропетровській міській раді, Дніпропетровському
міському управлінню земельних ресурсів вчиняти дії, пов'язані з приватизацією,
відчуженням земельної ділянки, на якій розташоване спірне домоволодіння (т. 2
а.с. 67).

У
судовому засіданні ОСОБА_1, ОСОБА_2 підтримали свій позов у повному обсязі,
заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_3

Представник
ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 наполягав на задоволенні позову ОСОБА_6 в інтересах
ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, просив суд відмовити ОСОБА_1,ОСОБА_2 в їх у позові.

Відповідач
у судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду посвідчені
нотаріально письмові пояснення, відповідно до яких позов визнає та просить
розглянути справу за його відсутності.

ОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7 у судове засідання не з'явилися, були повідомлені
належним чином.

Вислухавши
пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов
висновку, що позов ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 підлягає
задоволенню, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,ОСОБА_2 необхідно відмовити
з наступних підстав.

Судом
було встановлено, що будинок АДРЕСА_1 був збудований та належав на підставі
рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів
від 14.11.1979 р. № 780/119 ОСОБА_8, про що свідчать копія акту Дніпропетровського
міжміського бюро технічної інвентаризації від 03.08.1962 р., копія акту
прийомки індивідуального жилого будинку, затвердженого рішенням Виконавчого
комітету Ради Самарського району 22.07.1983 р. (т. 1 а.с.а.с. 13 - 16, 22, 25 -
29).

Будинок
на момент завершення будівництва складався з жилого будинку «А-1», сараю «Б»,
погрібу «В», споруд №№ 1 - 3, вбиральні «Г», що підтверджується копією
схематичного плану Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації
від 27.03.1972 р., копією зведеного оцінювального акту Дніпропетровського
міжміського бюро технічної інвентаризації від 27.03.1972 р., копією
щоповерхового плану

(т.
1 а.с.а.с. 21 - 24).

Після
смерті ОСОБА_8 право власності (по ½ частці) на будинок перейшло до його жінки,
ОСОБА_9, та сина, ОСОБА_10, про що свідчить копія інформаційної довідки КП
«ДМБТІ» № 3243 від 07.04.2006 р.

(т.
1 а.с.а.с. 6 - 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1
року померла ОСОБА_9 що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину
за законом від 02.09.2005 р., виданих Восьмою дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, зареєстрованих у реєстрі за №№ 2-3302, 2-3300,

2-3304
(т. 1 а.с.а.с. 72 - 74, т. 2 а.с.а.с. 8, 10, 12).

Після
смерті ОСОБА_9 спадщину прийняли її другий чоловік, ОСОБА_11, та син, ОСОБА_10,
про що свідчать копії свідоцтв про право на спадщину за законом від 02.09.2005
р., виданих Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою,
зареєстрованих у реєстрі за №№ 2-3302, 2-3300, 2-3304

(т.
1 а.с.а.с. 72 - 74).

ІНФОРМАЦІЯ_2
року помер ОСОБА_10 , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину
за законом від 02.09.2005 р., виданих Восьмою дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, зареєстрованих у реєстрі за №№ 2-3302, 2-3300

(т.
1 а.с.а.с. 72, 73, т. 2 а.с.а.с. 10, 12).

ІНФОРМАЦІЯ_3
року помер ОСОБА_11, про що свідчить копія свідоцтва про право на спадщину за
законом від 02.09.2005 р., виданого Восьмою дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, зареєстрованого у реєстрі за № 2-3304

(т.
1 а.с. 74, т. 2 а.с. 8).

Після
смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_11 спадкоємцями першої черги стали ОСОБА_3 та її діти,
ОСОБА_4, ОСОБА_5

У
першій половині жовтня 2004 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, з одного боку, та ОСОБА_3, з
другого боку, досягли згоди про укладення правочину купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1.

Разом
з тим сторони склали у простій письмовій формі розписку, відповідно до якої
ОСОБА_3 отримала від покупців в рахунок майбутнього договору аванс в сумі

1
500,00 доларів США (т. 1 а.с. 30, т. 2 а.с. 34).

Водночас
ОСОБА_1, ОСОБА_2 були допущені до проживання у спірному будинку.

Згодом
через різке подорожчання нерухомості ОСОБА_3 відмовилась від укладення договору
купівлі-продажу.

02
вересня 2005 року Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на
ім'я ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після
смерті ОСОБА_10 Свідоцтво було видано на 3/8 частки спірного будинку на
зареєстровано в реєстрі за № 2-3302. 18.10.2005 р. право власності ОСОБА_3 на
придбану частку було зареєстровано у КП «ДМБТІ» (т. 1 а.с. 72, т. 2 а.с. 12).

Того
ж дня Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_4
було також видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті
ОСОБА_10 Свідоцтво було видано на 3/8 частки спірного будинку на зареєстровано
в реєстрі за № 2-3300. 18.10.2005 р. право власності ОСОБА_3 на придбану частку
було зареєстровано у КП «ДМБТІ» (т. 1 а.с. 73, т. 2 а.с. 10).

02
вересня 2005 року Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на
ім'я ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після
смерті ОСОБА_11 Свідоцтво було видано на ¼ частку спірного
будинку на зареєстровано в реєстрі за № 2-3304. 18.10.2005 р. право власності
ОСОБА_3 на придбану частку було зареєстровано у КП «ДМБТІ» (т. 1 а.с. 74, т. 2
а.с. 8).

Таким
чином, частки у праві власності на спірне домоволодіння розподілено наступним
чином: ОСОБА_3 - 3/8, ОСОБА_5 - ¼, ОСОБА_4 - 3/8, що також підтверджується
копією інформаційної довідки КП «ДМБТІ» № 3243 від 07.04.2006 р., копіями
витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно НОМЕР_1, НОМЕР_2,
НОМЕР_3, виданих КП «ДМБТІ» 18.10.2005 р.

(т.
1 а.с.а.с. 6 - 8, т. 2 а.с.а.с. 9, 11, 13).

Теперішнього
часу у спірному домоволодінні фактично мешкають ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, при
цьому ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2, а ОСОБА_1 - у квартирі
АДРЕСА_3, про що свідчать копії паспортів ОСОБА_1, ОСОБА_2, копія довідки
Територіального комітету самоорганізації населення селища Шевченко № 10 від
28.09.2006 р.

(т.
2 а.с.а.с. 33, 63).

Вказані
вище спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом
України, Законом України від 07.02.1991 р. № 697-ХІІ «Про власність», Законом
України від 02.09.1993 р. № 3425-ХІІ «Про нотаріат».

В
силу ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із
дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб,
що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори
та інші правочини.

Відповідно
до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно
з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності
на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці,
підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні
товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення
інших угод, не заборонених законом.

Таким
чином, задля виникнення у ОСОБА_1, ОСОБА_2 цивільних прав (права власності) на
спірний будинок вони, зокрема, мали укласти з відчужувачем відповідний
правочин, що, за їх твердженням, було ними додержано.

У
відповідності з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав
та обов'язків.

В
силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець)
передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні
(покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і
сплатити за нього певну грошову суму.

З
матеріалів справи вбачається, що, на думку ОСОБА_1, ОСОБА_2, вони уклали з
ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірного будинку, за яким
останні передали спірний будинок в їх власність, а вони прийняли його і
зобов'язалися сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно
до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно
зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного
майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній
реєстрації.

Судом
було встановлено, що обговорення умов можливого договору купівлі-продажу між
сторонами не призвело до укладення у письмовій формі правочину, подальшому його
нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У
відповідності з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Виходячи
зі змісту приведеної норми, можна дійти висновку про те, що між сторонами не
було укладено договору купівлі-продажу спірного будинку, оскільки не відбувся
момент, з яким закон пов'язує цю обставину, а саме нотаріальне посвідчення і
державна реєстрація такого договору.

В
силу ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання
договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження
майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з
моменту такої реєстрації.

Таким
чином, не може йтися і про виникнення у ОСОБА_1, ОСОБА_2 права власності на
спірний будинок, оскільки момент нотаріального посвідчення договору та його
державної реєстрації не настав.

Відповідно
до абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно
з абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У
відповідності зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Ураховуючи
положення приведених норм, суд вважає, що, навіть якщо припустити, що між
сторонами було укладено договір купівлі-продажу спірного будинку, то через
недодержання ними нотаріальної форми та державної реєстрації правочину він є
нікчемним, отже не створив юридичних наслідків для його сторін.

В
силу п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі
відчуження власником свого майна.

Відповідно
до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу
та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Таким
чином, право продажу (відчуження) майна за законом належить виключно його
власникові.

Згідно
з ч. 1 ст. 317 ЦК України, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про власність» власникові
належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

З
матеріалів справи вбачається, що у період, на якій посилаються ОСОБА_1, ОСОБА_2
як на час укладення спірного договору (жовтень 2004 року), ані ОСОБА_5, ані
ОСОБА_4, ані ОСОБА_3 не були власниками будинку, оскільки право власності на
нього було зареєстроване за вже померлими ОСОБА_10 та ОСОБА_11, а спадщину
після їх смерті на той момент de-yure ніхто не прийняв.

Отже,
якщо припустити, що міжОСОБА_1, ОСОБА_2, з одного боку, та ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_3, з другого боку, у жовтні 2004 року було укладено договір
купівлі-продажу спірного будинку, то він не породжував би для його сторін
передбачених законом прав та обов'язків, оскільки ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3
мали лише статус користувачів та володільців предмета договору і не могли
здійснювати основне право власника - розпоряджатися майном.

У
відповідності зі ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або
часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі
наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

В
силу ч. 1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» угоди про відчуження та заставу
майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що
підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється.

ОСОБА_1,
ОСОБА_2, зокрема, стверджували, що сторони за спірним договором частково
виконали його, а продавці ухилилися від його нотаріального посвідчення, що є
підставою для визнання такого договору дійсним.

Проте
з таким їх висновком погодитись не можна, оскільки у жовтні 2004 року (час
укладення договору купівлі-продажу за версією ОСОБА_1, ОСОБА_2) існували
передбачені Законом України «Про нотаріат» обмеження для його нотаріального
посвідчення - відсутність правовстановлюючих документів на цей будинок, що
перешкоджає судові визнати такий правочин дійсним.

Суд
також критично ставиться й до решти положень позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 з
наступних підстав.

Пред'являючи
позов, а також згодом неодноразово змінюючи та доповнюючи його, ОСОБА_1,
ОСОБА_2 так і не змогли визначитися з точною датою укладення договору
купівлі-продажу спірного будинку, про що свідчить прохальна частина заяви, яка
жодного разу не містила відомостей щодо дати укладення договору.

ОСОБА_1,
ОСОБА_2 у своїх заявах, у тому числі стверджували, що однією з ознак часткового
виконання умов укладеного договору купівлі-продажу є погодження відповідачів
проведення ними ремонту, витрати на якій склали 23 555,00 грн, проте жодного
доказу на підтвердження дачі ним дозволу на проведення ремонту надано не було.

На
думку суду, копія довідки Територіального комітету самоорганізації населення
селища Шевченко № 10 від 28.09.2006 р., відповідно до якої ОСОБА_1,

ОСОБА_2
придбали спірний будинок у відповідачів за 15 000,00 доларів США, не має в цій
частці доказової сили, оскільки вкрай суперечить засадам належності та
допустимості.

Крім
того, про безпідставність вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 також свідчить та обставина,
що, сплативши за будинок лише 1 500,00 доларів США, вони стверджують про його
купівлю та просять визнати за ними право власності на нього, хоча доказів на
підтвердження факту внесення ними решти вартості будинку не надали.

Суд
до того ж вважає позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 неповними, оскільки визнання
договору купівлі-продажу спірного будинку дійсним та визнання за ними права
власності на нього породило би новий правовий конфлікт через неоспорення дії
виданих ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 свідоцтв про право на спадщину за законом.

Суд
роз'яснював ОСОБА_1,ОСОБА_2, їх представникові положення ст.ст. 10, 11, 57 - 60
ЦПК України, можливість доповнити свої вимоги вимогою про визнання виданих
свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними, змінити позовні вимоги на
вимоги про стягнення переданого авансу, відшкодування витрат на проведення
ремонту, проте ані позивачі, ані їх представник не вважали це за доцільне.

Посилання
позивачів на ст. 659 ЦК України є помилковим, оскільки декларує обов'язок
власника товару попередити продавця про права третіх осіб на цей товар. Така
позиція є неправильною і через те, що ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 у жовтні 2004
року взагалі не були власниками, і через те, що в цій нормі йдеться про
наймачів, заставодержателів тощо, а не про можливих спадкоємців. Крім того,
посилаючись на приведену норму позивачі не просили суд застосувати жодного з
передбачених в ній наслідків (зниження ціни або розірвання договору).

Ураховуючи
все вище викладене, суд вважає, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 не може бути
задоволено через незаконність та безпідставність вимог.

Відповідно
до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке
вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших
осіб.

Згідно
з ч. 1 ст. 317 ЦК України, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про власність» власникові
належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Зважаючи
на те, що на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 було видано свідоцтва про право на
спадщину за законом після смерті колишніх співвласників спірного будинку, саме
вони de-yure набули статусу власників спірного майна, у розумінні
приведених норм.

У
відповідності з абз. 1 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 319 ЦК України,

ч.
1 ст. 4 Закону України «Про власність» власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В
силу ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї
сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового
виробництва.

Відповідно
до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні
положення законодавець включив і до Закону України «Про власність», відповідно
до ч. 2 ст. 48 якого власник вправі вимагати усунення будь-якого порушення
свого права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права
володіння.

Як
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 теперішнього часу
дійсно постійно мешкають у спірному будинку.

Більш
того, зі змісту пред'явленогоОСОБА_1, ОСОБА_2 позову ними оспорюються права на
цей будинок його формальних власників, тобто ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3

Згідно
з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Таким
чином, факт проживання у спірному будинку ОСОБА_1,

ОСОБА_2,
ОСОБА_7 всупереч бажанню власників будинку та без законних на те підстав сам по
собі підтверджує наявність перешкод для позивачів за зустрічним позовом у
користуванні будинком, тобто здійсненні ними свого права власності, а їх вимоги
обґрунтовані й підлягають задоволенню.

У
порядку ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5
необхідно стягнути її витрати з оплати судового збору в сумі 8,50 грн, витрати
на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 7,50 грн (т. 2
а.с.а.с. 15, 16).

Крім
того, з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь держави підлягають стягненню судовий збір в
сумі 436,45 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи
в сумі 15,00 грн, які були недоплачені ними під час звернення до суду з
позовом.

Суд
також вважає, що відповідно до ст. 154 ЦПК України скасуванню підлягають заходи
забезпечення позову, вжиті ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області
21.12.2006 р., ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська16.01.2007
р.

Ураховуючи
викладене, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 215, 216, 220, 316,
317, 319, 321, 328, 334, 346, 383, 391, 626, 639, 640, 655, 657, 658 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 2, 4, 12, 48 Закону України від 07.02.1991 р. № 697-ХІІ
«Про власність», ст. 55 Закону України від 02.09.1993 р. № 3425-ХІІ «Про
нотаріат», ст.ст. 4 - 8, 10, 11, 18, 57 - 60, 79, 81, 88, 154, 208, 209, 212 -
215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1,
ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочину дійсним,
визнання права власності на домоволодіння відмовити.

Позов
ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 про
усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом виселення задовольнити.

Усунути
перешкоди у користуванні ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 домоволодінням шляхом
виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 з домоволодіння АДРЕСА_1

Стягнути
у солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 судовий
збір в сумі 8,50 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи в сумі 7,50 грн, разом - 16,00 грн.

Стягнути
у солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі
436,45 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в
сумі 15,00 грн, разом - 451,45 грн.

Скасувати
заходи із забезпечення позову, знявши арешт з домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом
заборони його відчуження, знявши заборону Дніпропетровській міській раді,
Дніпропетровському міському управлінню земельних ресурсів вчиняти дії,
пов'язані з приватизацією, відчуженням земельної ділянки, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1

Направити
копії рішення на адреси Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське
бюро технічної інвентаризації», Дніпропетровського обласного управління
юстиції, Дніпропетровської міської ради, Дніпропетровського міського управління
земельних ресурсів.

Заяву про апеляційне оскарження рішення може бути подано протягом десяти
днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження.

Суддя                                                                  підпис                                    М. Католікян

Копія вірна:

Суддя Самарського районного

суду м. Дніпропетровська                                                                                М.
Католікян

Рішення не набрало законної сили.