У Х В А Л А

Іменем України

14 листопада 2007 р.                                                   м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши у  судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1
на постанову державного виконавця органу державної виконавчої служби у
Київському районі м. Полтави про накладення штрафу за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на ухвали Київського районного суду м. Полтави від 8 лютого 2007 р. та
Апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2007 р.,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2006 р. ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову
державного виконавця органу державної виконавчої служби у Київському районі м.
Полтави від 6 вересня 2006 р. про накладення штрафу за невиконання рішення суду
та законних вимог державного виконавця.

Посилався на те, що виконавче провадження, розпочате на підставі
виконавчого листа № 2-4048, виданого Київським районним судом  м. Полтави 14 березня 2006 р., про його  примусове переселення, було закінчено 20
червня 2006 р., про що державним виконавцем складено відповідну постанову. З
огляду на наведене постанова держаного виконавця від 6 вересня 2006 р. про
накладення на нього штрафу за невиконання цього ж  виконавчого листа є безпідставною.

Ухвалою Київського районного суду Полтавської області від 8 лютого
2007  р., залишеною без змін ухвалою
Апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2007 р., у задоволенні скарги
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 ставить питань про скасування ухвал першої та
другої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, та
ухвалення нового рішення про задоволення його скарги та скасування постанови
державного виконавця.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали
справи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

ОСОБА_1, звертаючись до суду зі скаргою, посилався на ст.ст. 2, 6, 17, 104,
117, 162 КАС України, тобто подавав скаргу в порядку адміністративного
судочинства з метою захисту своїх прав у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку посадової особи органів державної влади.

Розглядаючи скаргу ОСОБА_1 та відмовляючи в її задоволенні, суди першої та
апеляційної інстанції керувались нормами
Цивільного процесуального кодексу України. Проте застосування норм ст.
383 ЦПК України під час розгляду скарги на постанову державного виконавця про
накладення штрафу за невиконання судового рішення не можна визнати правильним.

Так, згідно з п.1  ст. 3 КАС України,
справа адміністративної юрисдикції - це переданий на
вирішення суду публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган
виконавчої влади, орган місцевого самоврядування,  їхня посадова чи службова особа або інший
суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у
тому числі на виконання делегованих повноважень.

Компетенція адміністративних судів визначена статтею 17
КАС України, в частині 1 якої зазначено, що адміністративні суди розглядають
спори фізичних чи  юридичних  осіб
із  суб'єктом  владних повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

На підставі ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого
провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій,  мають право звернутися до  суду
із скаргою,  якщо  вважають,
що  рішенням,  дією  або  бездіяльністю державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої служби
під час виконання судового рішення,
ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи
свободи.

Стягнення у вигляді накладення штрафу за невиконання
судового рішення проводиться на підставі Закону України “Про виконавче
провадження”, а не ст. 383 ЦПК України, і таким чином є мірою адміністративного
стягнення, на яке поширюється компетенція суду адміністративної юрисдикції.

Враховуючи наведене та те, що спір виник за
зверненням фізичної особи щодо оскарження дій суб'єкта владних повноважень,
зазначена справа підлягала вирішенню судом у порядку адміністративного
судочинства.

Апеляційний суд при перегляді рішення суду першої інстанції в апеляційному
порядку на зазначене уваги не звернув.

За таких обставин ухвали суду першої
та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з підстав, передбачених п. 6 ч.1
ст. 338 ЦПК України, із передачею справи на новий розгляд до суду для розгляду
в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст. 336 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвали Київського районного суду м. Полтави від 8 лютого 2007 р. та
Апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2007 р. скасувати, а
справу передати на новий судовий розгляд в порядку адміністративного
судочинства.

Головуючий

Ярема А.Г.

Судді Верховного Суду України

Левченко Є.Ф.

Лихута
Л.М.

Охрімчук Л.І.  Сенін Ю.Л.