Справа № 2-1502/2007
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р
А Ї Н И

22 червня 2007
року

Ялтинський міський суд Автономної
Республіки Крим у складі: судді - Романенка В.В., при секретарі - Кириловій
К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора
м. Ялти в інтересах Державної інспекції з контролю за використанням і охороною
земель Автономної Республіки Крим до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Ялтинської міської ради,
третя особа - Республіканський комітет Автономної Республіки Крим з охорони
культурної спадщини, про визнання незаконним та скасування рішення суб'єкта
владних повноважень, визнання недійсним договору купівлі-продажу і повернення
земельної ділянки  у власність,

в с т а н о в и в :

Прокурор міста Ялти звернувся до
суду в порядку цивільного судочинства в інтересах Державної інспекції з
контролю за використанням і охороною земель АРК з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
Ялтинської міської ради, третя особа - Республіканський комітет АРК з охорони
культурної спадщини, з вимогами про визнання незаконним та скасування рішення
Ялтинської міської ради №239 від 27 жовтня 2004 року «Про затвердження проекту
відведення та передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна
ділянка)», визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23
червня 2006 року, укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2, реєстровий № 353 та повернення
земельної ділянки у власність і ведення Ялтинської міської ради.

Мотивуючи свої вимоги позивач
посилався на відклик Ялтинським міським управлінням земельних ресурсів
позитивного висновку щодо можливості надання земельної ділянки у власність на
підставі протесту прокурора, відсутність у проекту відведення висновку
Республіканського комітету АРК з охорони культурної спадщини та невідповідність
погодження Управління головного архітектора Ялтинської міської ради фактичній
конфігурації та розташуванню земельної ділянки, на яку затверджений проект
відводу. На думку прокурора це призвело до значних порушень Ялтинською міською
радою законодавства при ухваленні оскаржуваного рішення від 27 жовтня 2004
року.

Представник Ялтинської міської ради позов не визнав та
підкреслив, що приймаючи рішення про надання у власність ОСОБА_1 земельної
ділянки місцева рада діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб,
визначений законом.

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2
-  ОСОБА_3 проти позову заперечував,
посилаючись на непорушність права приватної власності, яке було набуте
відповідачами у передбаченому законом порядку.

Представник Республіканського
комітету Автономної Республіки Крим з охорони культурної спадщини в судове
засідання не з'явився. Про дату, час та місце слухання справи був повідомлений
належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши матеріали справи, вивчивши доводи, що обґрунтовують вимоги та
заперечення сторін, дослідивши всебічно, повно та об'єктивно надані докази,
оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, взявши до уваги обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи, суд дійшов до наступного.

У відповідності зі ст.6 Конвенції
про захист прав людини й основних свобод від 04 листопада 1950 року
ратифікованою Верховною Радою України 17 липня 1997 року кожний при рішенні
питання про його цивільні права й обов'язки має право на відкритий і
справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом, установленим
законом.

Складовою частиною справедливого судочинства, зокрема, є
доступ до процедури з усіма атрибутами контролю, тобто право на судовий
контроль органів державної влади.

Частини друга й третя ст.55 Конституції України
визначають, що  права та свободи
громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суд
рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого
самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до ст. 14 Конституції України кожному
громадянинові України, гарантується право
на землю.

Згідно ст. 12 ЗК України, розпорядження землями
територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у
власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ,
міст.

У відповідності зі ст. 116 ЗК України громадяни і юридичні особи здобувають право власності й права
користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності
за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень.

Відповідно до п. 6 ст. 118 ЗК
України, - громадяни, зацікавлені в одержанні безкоштовно у власність земельної
ділянки із земель державної або комунальної власності для обслуговування
житлового будинку й госспоруджень подають заяви у відповідну Міську Раду.

Відповідно
до п. 7 ст. 118 ЗК України, - Міська Рада у випадку згоди на передачу земельної
ділянки у власність дає дозвіл на розробку проекту його відводу.

Потім, відповідно до п. 10 ст. 118
ЗК України, - Міська Рада в місячний строк розглядає проект відводу й ухвалює
рішення щодо передачі земельної ділянки у власність.

Судом встановлено, що 02 червня 2003 року Ялтинська
міська рада, розглянувши в порядку частини 2 ст. 118 ЗК України заяву ОСОБА_1
про передачу їй у власність земельної ділянки, яка розташована АДРЕСА_1,
ухвалила рішення №60 (3) про надання дозволу на складання проекту відводу.

27 жовтня 2004 року на виконання повноважень, визначених
частиною 10 ст. 118 ЗК України, міська рада розглянула проект відведення та
постановила рішення №239 про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд
(присадибна ділянка) із земель Ялтинської міської ради (кадастровий номер
:01:003:0042).

Перевіривши зазначені рішення, суд
дійшов до висновку, що, при їх ухваленні, міська рада діяла на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Згідно з частиною 1 ст. 143
Конституції України майном, що є в комунальній власності, управляє
територіальна громада, здійснюючи це безпосередньо або через органи місцевого
самоврядування. Відповідно до пункту 12 розділу Х ЗК України до розмежування
земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження
землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність,
та земель, на яких розташовані державні підприємства, здійснюють відповідні
місцеві ради.

Ст. 186 ЗК України встановлює, що проекти
відводу земельної ділянки із земель комунальної власності затверджуються
органами місцевого самоврядування.

Ялтинська міська
Рада, приймаючи рішення від 27 жовтня 2004 року №239,  діяла у межах своїх повноважень і у
відповідності  до ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 набула
право власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку, без  порушень діючого земельного законодавства.

Посилання прокурора на рішення
Ялтинської міської ради №106 від 18 липня 2006 року, яким рада задовольнила
протест прокурора №5097 від 26 червня 2006 року та скасувала своє рішення №60
(3) від 02 червня 2003 року, яким ОСОБА_1 був наданий дозвіл на складання
проекту відведення земельної ділянки, є неспроможними, оскільки Ялтинський
міський суд постановою по адміністративній справі №2а-437 від 04 червня 2007
року скасував рішення Ялтинської міської ради №106 від 18 липня 2006 року, яке
було ухвалене за результатами розгляду зазначеного протесту, визнавши тим самим
безпідставність вимог прокурора.

Неправомірність акту органу місцевого самоврядування,
постановленого на виконання протесту прокурора, встановлена судом. Згідно з ч.3
ст. 61 ЦПК України рішення суду з адміністративної справи, що набрало законної
чинності, є обов'язковим щодо фактів, які встановлені судом і мають значення
для вирішення спору.

Ухвалюючи постанову суд зазначив, що
факт відклику Ялтинським міським управлінням земельних ресурсів свого
погодження щодо можливості передання земельної ділянки у власність не може бути
врахований судом при прийнятті рішення по справі, оскільки згідно зі ст. 21
Закону України «Про прокуратуру» за наслідками розгляду протесту прокурора
опротестований акт повинен бути скасований або приведений у відповідність з
законом. Такої процедури як «відклик погодження» ні в земельному законодавстві,
ані в законодавстві, яке регулює відносини прокуратури з органами земельних
ресурсів, не існує.

Суд бере до уваги, що погодження Ялтинського міського
управління земельних ресурсів було відкликано на підставі протесту прокурора
від 25 червня 2006 року, в той час, як рішення щодо передачі земельної ділянки
у власність було ухвалено Ялтинською міською радою 27 жовтня 2004 року.

В частині невідповідності погодження Управління головного
архітектора Ялтинської міської ради фактичній конфігурації та розташуванню
земельної ділянки, на яку затверджений проект відводу, суд вважає за необхідне
зазначити, що прокурор не надав жодного доказу на підтвердження цього факту. Це
є порушенням ст. 60 ЦПК України, яка встановлює правило, згідно з яким позивач
зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх
вимог. У суду немає повноважень збирати докази з власної ініціативи на користь
будь-якої сторони.

В обґрунтування своїх вимог прокурор послався на ч. 3 ст.
1 ЗК України, в якій зазначено, що використання власності на землю не може
завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості землі. При цьому позивач не зазначив, чиї
та які саме права, свободи або інтереси були порушені та яким чином рішення
Ялтинської міської ради №239 від 27 жовтня 2004 року може погіршити екологічну
ситуацію і природні якості землі.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що
на підставі оскаржуваного рішення, ОСОБА_1 отримала державний акт серії КМ
№044180, який згідно з частиною 1 ст. 126 ЗК України посвідчує право власності
на земельну ділянку, та реалізувала своє конституційне право щодо розпорядження
майном, здійснивши у встановленому законом порядку продаж ділянки ОСОБА_2, у
якого виникло на землю право власності.

Дослідивши договір купівлі-продажу від 23 червня 2006
року, суд встановив, що він вчинений у письмовій формі, нотаріально
посвідчений, його зміст не суперечить моральним засадам суспільства та актам
цивільного законодавства, він спрямований на реальне настання правових
наслідків та відповідає іншим вимогам, визначеним у ст.ст. 203, 655-657 ЦК
України. Обставин, що створюють нікчемність договору, немає. Враховуючи
презумпцію правомірності правочину, встановлену ст. 204 ЦК України, суд не
вбачає підстав для визнання його недійсним.

Суд також бере до уваги, що ОСОБА_2
являється добросовісним набувачем, права якого захищені законом. Частина 1 ст.
388 ЦК України встановлює, що у випадку якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і
не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі,
якщо майно було загублене власником або особою, якій  він
передав майно у володіння, було викрадене у власника або особи, якій він
передав майно у володіння, або вибуло з володіння власника не з його волі іншим
шляхом. Отже, закон не містить підстав для позбавлення ОСОБА_2 права власності
на отриману за договором ділянку.

У відповідності зі ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого
Верховною Радою України 17.07.1997р., яка згідно із ст. 9 Конституції України є
частиною законодавства, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в
інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними
принципами міжнародного права.

Це положення дістало розвиток в
національному законодавстві, зокрема в частині 4 ст. 41 Конституції України,
частині 1 ст. 321 ЦК України, ст. 153 ЗК України, а також в частині 1 ст. 51
Закону України «Про власність», зі змісту яких випливає, що громадянин не може
бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як
на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами
України.

Перелік підстав для припинення права власності на
земельну ділянку встановлений виключно ст. 140 ЗК України. Відповідно до цієї
статті підставами припинення права власності на земельну ділянку є добровільна
відмова власника від права на земельну ділянку, смерть власника земельної
ділянки за відсутності спадкоємця, відчуження земельної ділянки за рішенням
власника, звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора,
відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності, конфіскація за
рішенням суду або невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами
без громадянства у встановлений строк у визначених випадках. Вичерпний та
непідлягаючий розширеному тлумаченню перелік не містить такої підстави як
скасування акту суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, суд вважає, що доводи прокурора м.Ялта не
знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому погодитися з позовними
вимогами та зробити висновок щодо його законності та обґрунтованості не
представляється можливим.

З огляду на це, у задоволенні позову прокурора міста Ялти
в інтересах Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель
Автономної Республіки Крим суд вважає за необхідне відмовити.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 9, 13, 14, 19,
41, 55, 140, 143, 144 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції
про захист прав і основних свобод людини, ст.ст. 317, 319, 321, 373 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 12, 116, 118, 121, 126, 140, 152, 153, 186, п. 12
розділу Х Земельного кодексу України, ст.ст. 10, 26, 31 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні», ст. 51 Закону України «Про власність»,  ст.ст. 8, 10, 11,59, 60, 208, 209, 212, 214,
215   ЦПК України,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову прокурору міста Ялта в інтересах
держави в особі Державної інспекції з контролю за використанням та охороною
земель Автономної Республіки Крим до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Ялтинської міської ради,
третя особа - Республіканський комітет Автономної Республіки Крим з охорони
культурної спадщини, про визнання незаконним та скасування рішення Ялтинської
міської ради №239 від 27 жовтня 2004 року, визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки від 23 червня 2006 року, укладеного ОСОБА_1
та ОСОБА_2 (реєстровий номер 353), повернення земельної ділянки у власність і
ведення Ялтинської міської ради - відмовити.

Рішення може бути  оскаржене
в апеляційному порядку до
Апеляційного  суду  АР Крим
через  Ялтинський  міський
суд шляхом подачі в  десятиденний
строк  з
дня  проголошення  рішення заяви про апеляційне оскарження і
подання після цього  протягом  двадцяти днів апеляційної скарги.

Рішення суду набуває чинності після закінчення строку
представлення заяви про апеляційне оскарження, якщо заява про апеляційне
оскарження не була представлена.

С у д д я -