Справа №2-3441/07
РІШЕННЯ

Іменем  України

«06» березня 2007 року

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого     - судді Гуревського
В.К.

за секретаря      - Варнавська В.І.,

розглянувши у відкритому
попередньому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 з вимогою про
розірвання шлюбу на підставі того, що сторони проживають окремо близько дев'яти
років і примирення між ними неможливе. Як причину розпаду сім'ї позивач вказує
на той факт, що під час спільного проживання сторони переконалися, що вони
різні люди, у них немає спільних інтересів, окрім сина. Сторони не бажають бути
разом.

Відповідачка у судове засідання з'явилася, позовні вимоги позивача визнала,
визнала обґрунтованою вимогу про розірвання шлюбу.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що
рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову при проведенні
попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при
визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174
цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем
позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про
задоволення позову.

У судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 25 липня
1993 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис
№ 740. Від цього шлюбу є малолітній син - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб у сторін є
першим.

Сімейні відносини фактично припинені приблизно дев'ять років тому, подружні
відносини сторони не підтримують, проживають окремо, спільне господарство між
сторонами не ведеться, шлюб носить формальний характер. Основною причиною
припинення сімейних відносин є те, що під час спільного проживання сторони
переконалися, що вони різні люди, у них немає спільних інтересів, окрім сина.
Сторони не бажають бути разом. Позивач бере участь у вихованні сина і не
заперечує піклуватися за дитиною до її повноліття.

На примирення сторони не згодні, обґрунтовуючи це тим, що шлюб носить
формальний характер і відновлення сім'ї є неможливим, через що суд не вважає за
необхідне вживати заходів щодо примирення сторін.

При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин
розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та
збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини, а також
інтересам малолітньої дитини. Спору між сторонами щодо місця проживання дитини
не встановлено, тому суд, враховуючи інтереси дитини, вважає можливим визначити
місце її проживання з матір'ю.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє
рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне
проживання чоловіка й дружини та збереження шлюбу суперечать інтересам одного з
них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що побудова
сімейних відносин повинна здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях
взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України), суд
задовольняє позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу.

Видатки по оплаті державного мита при оформленні реєстрації розірвання
шлюбу в органах РАЦС суд вважає за необхідне покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 104, 105, 110, 112, 180 Сімейного кодексу України, ст. ст. 11, 88, ч.
4 ст. 130, ч. 4 ст. 174, ст. ст. 213,215 Цивільного процесуального кодексу
України, СУД -

ВИРІШИВ:

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований в Палаці святкових подій 25
липня 1993 року, актовий запис № 740, розірвати.

При реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС стягнути з ОСОБА_1 державне
мито у розмірі 17 гривень, ОСОБА_2 - від сплати звільнити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд
першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня
проголошення рішення та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження, або шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня проголошення рішення у порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК
України.