У х в а л а

і м е н е
м   у к р а  ї н и

7 листопада 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,   Прокопчука Ю.В.,  Костенка А.В., Пшонки М.П., -

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
комунального підприємства по утриманню та експлуатації житлового
фонду  “Липкижитлосервіс” до ОСОБА_1 про
повернення земельної ділянки та знесення гаража, за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення апеляційного суду м. Києва від 8 червня       2007 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2007 року комунальне підприємство по утриманню та
експлуатації житлового фонду (далі - КП) “Липкижитлосервіс” звернулось у суд до
ОСОБА_1 із вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що відповідачка самовільно зайняла на прибудинковій
території будинку АДРЕСА_1 земельну ділянку, на якій установлено гараж. Позивач
просив суд зобов'язати ОСОБА_1 повернути самовільно зайняту земельну ділянку
на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 шляхом знесення гаража за власний
рахунок ОСОБА_1, у разі невиконання відповідачкою рішення в частині знесення
гаража протягом місяця з дня набрання рішенням законної сили, надати КП
“Липкижитлосервіс” право на виконання цієї дії за рахунок відповідача.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 1
березня 2007 року позов КП “Липкижитлосервіс” залишено без задоволення.

Позивач, не погоджуючись із прийнятим рішенням, звернувся
зі скаргою до апеляційного суду.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 8 червня 2007
року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення
позовних вимог КП “Липкижитлосервіс”.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення, ухвалене
апеляційною інстанцією, і залишити в силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких
підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим та стосуватися, зокрема, питань: чи мали
місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами
вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення у справі ухвалено всупереч цим нормам.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову,
виходив із того, що земельна ділянка не була зайнята відповідачкою самовільно,
оскільки на підставі рішення виконавчого комітету Печерської районної Ради  депутатів трудящих м. Києва від 9 листопада
1970 року № 587 її батьку було дозволено встановити металевий гараж на прибудинковій
території будинку АДРЕСА_1, а вона після смерті батька як його спадкоємиця має
право ним користуватись.

Однак, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої
інстанції й задовольняючи позов, посилався на те, що вказаним вище рішенням
батьку відповідачки було дозволено тільки встановлення металевого гаража, а
рішення про виділення йому земельної ділянки взагалі не приймалось. За таких
обставин не можна визнавати ОСОБА_1 як правонаступника в правовідносинах із
приводу землекористування.

Проте суди не звернули уваги на
наступне.

Згідно зі ст. 2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні
відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження
землею.

Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого
самоврядування та органи державної влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються
Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 142 Конституції України право на землю комунальної власності
належить територіальним громадам.

Таким чином, органи місцевого самоврядування є суб'єктами земельних
відносин, здійснюючи регулювання земельних відносин, а також контроль за
додержанням земельного законодавства. У таких земельних відносинах вони
здійснюють установлені для них функції і повноваження.

Статтею 9 ЗК України передбачені повноваження Київської і Севастопольської
міських рад у галузі земельних відносин.

Перелік цих повноважень Київської і Севастопольської міських рад у сфері
земельних відносин свідчить, що вони наділені повноваженнями органів
територіальних громад щодо земель комунальної власності, зокрема: розпорядження
ними, передача їх у власність громадян і юридичних осіб, надання в
користування, вилучення та викупу для суспільних потреб міста, припинення права
користування й прийняття рішення щодо звільнення самовільно зайнятих земельних
ділянок.

Статтею 11 ЗК України передбачається, що повноваження районних у містах рад
у галузі земельних відносин визначаються міськими радами.

Перелік питань, які відносяться до виключної компетенції міських рад, також
установлений у ст. 26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, де
в п. 34 передбачено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних
відносин.

Без урахування наведених норм суди не з'ясували належності особи позивача.

Частиною 1 ст. 212 ЗК України передбачено, що самовільно
зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або
землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного
користування ними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд
не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили
про те, що спірна земельна ділянка виділялася позивачеві у власність, оскільки
відсутній державний акт на право власності чи у користування спірною земельною
ділянкою, і що як власник він має право на позов чи таке право йому було
делеговане.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції не
перевірив обґрунтованості доводів щодо факту самовільного зайняття земельної
ділянки відповідачем, наявності в матеріалах справи доказів щодо порушення
відповідачем земельного законодавства.

За таких обставин судові рішення підлягають скасуванню з
підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на розгляд
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 1 березня
2007 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 8 червня 2007 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

А.В. Костенко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка