Справа
№22ц-28/07 р.                                                             Головуючий у 1 інстанції - Івашура В.І.
Категорія - 21                                                                            Доповідач -
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 березня 2007
р. Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого
судді:                           Бугрим Л.М.

суддів:                                                         Рецебуринського Ю.Й.

Зінов'євої А.Г.

при секретарі:   Іванові В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Ворошиловського районного суду м. Донецька від 3 серпня 2006 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - інформаційно-довідкова служба таксі „Надежда"
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2006 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що в результаті дорожньо-транспортної
пригоди, яка мала місце 13 жовтня 2005 р. між автомобілями „Опель" держзнак
НОМЕР_1 та „ДЄУ" держзнак НОМЕР_2 під керуванням водіїв-відповідачів по справі і сталася з вини
відповідача ОСОБА_2, вона отримала тілесні ушкодження. Вказані обставини стали підставою для понесення витрат на
лікування, чим їй була заподіяна матеріальна шкода.
Просила стягнути на її користь матеріальну шкоду у розмірі 1020 грн. 76 коп. та грошову компенсації у рахунок
відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 3 серпня 2006 р.
позов ОСОБА_1 було задоволено частково: з ОСОБА_2 на її
користь було стягнуто матеріальну шкоду - медикаментозне лікування складає 783
грн. 96 коп., судові витрати - 63 грн. 30 коп. і грошову компенсацію на відшкодування моральної шкоди 1500 грн., а всього
2347 грн. 26 коп.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 приніс апеляційну скаргу, в якій
просив рішення суду скасувати як таке, що
не відповідає вимогам діючого законодавства та фактичним обставинам справи, яким суд дав неправильну правову оцінку. Просив
постановити нове рішення, яким стягнути матеріальну та моральну шкоду з ОСОБА_3
та інформаційно-довідкової служби таксі „Надежда".

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, що
позивачкою не надано доказів підтвердження необхідності
медикаментозного лікування і кількості медпрепаратів,
які необхідні були для проходження курсу лікування, а надані суду квитанції
щодо придбання медикаментів, оформлені неналежним чином. Також вважав, що
відповідальність за заподіяння шкоди необхідно покласти на відповідача ОСОБА_3
та інформаційно-довідкову службу
таксі „Надежда", оскільки у даному випадку між ними
та позивачкою виникли правовідносини, які регулюються
Законом України „Про захист прав споживачів". Користуючись послугами
таксі, позивачка отримала послуги неналежної якості, тому саме на вищевказаних
осіб необхідно покласти відповідальність.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні апеляційну
скаргу підтримали і просили її задовольнити у повному обсязі.

Позивачка, її представник та відповідач ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечували,
просили її відхилити, а рішення суду залишити без зміни.

2

Представник третьої особи до судового засідання не прибув, про день, час та
місце слухання справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідача, сторони, перевіривши матеріали цивільної справи та
доводи апеляційної скарги, апеляційний суд
приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового за таких
підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 і стягуючи на її користь з
ОСОБА_2 певні суми у рахунок відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, суд виходив з того, що відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними
діями, відшкодовується у повному обсязі
особою, яка її завдала. Відповідно до наданих позивачкою документів, в результаті ДТП остання отримала тілесні ушкодження
і несла витрати на медикаментозне лікування, розмір
яких підтверджено лише на суму 783 грн. 96 коп., які суд стягнув на її користь з відповідача ОСОБА_2, оскільки саме його вину в
дорожньо-транспортній пригоді було встановлено в ході
слухання справи. У зв'язки з викладеними обставинами на останнього також було покладено обов'язок відшкодування моральної шкоди.

Між тим, такі висновки суду не відповідають як фактичним обставинам справи,
так і нормам матеріального закону, що відповідно до вимог п.п. 3,4 ч.1 ст. 309
ЦПК України, є підставами для скасування рішення
суду першої інстанції та ухвалення нового.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 жовтня 2005 р. мала місце
дорожньо-транспортна пригода між автомобілями ДЕУ держзнак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 та „Опель" держзнак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 Відносно обох
водіїв було складено протокол про адміністративне
порушення за ст. 124 КпАП України. На підставі постанови судді ленінського районного суду м. Донецька від 9 грудня 2005
р. ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності і
накладено штраф у розмірі 17 грн. Згідно постанови судді Червоногвардійського районного суду м. Макіївки відносно ОСОБА_3
провадження по адміністративній справі було закрито
за вимогами ст. 38 КпАП України - за спливом строку притягнення до
адміністративної відповідальності, що не є реабілітуючою підставою. В момент ДТП позивачка знаходилася в автомобілі ДЕУ в якості пасажира
і в результаті зіткнення транспортних засобів отримала
тілесні ушкодження, у зв'язку з чим проходила стаціонарне та амбулаторне лікування і несла витрати на придбання медикаментів.
За вказаних обставин їй було спричинено матеріальну та моральну шкоду.

Таким чином, у даному випадку в результаті зіткнення транспортних засобів
було заподіяно шкоду третій особі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії
джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим
особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати
незалежно від їхньої вини.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.03.92 р.
„Про практику розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди" (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N 7
від 08.07.94 р., № 11 від 30.09.94 р., N 15 від 25.05.98 р., № 9 від 24.10.2003 р.), особи, які
спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну
шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть
солідарну відповідальність перед потерпілими. У такому ж порядку відповідають
володільці джерел підвищеної небезпеки за
шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки
іншим особам.

Виходячи з наведеного, у суду першої інстанції не було підстав для
покладення відповідальності за заподіяння
матеріальної та моральної шкоди лише на ОСОБА_2

Враховуючи надані до апеляційного суду докази, зокрема, висновок
судово-медичної експертизи, довідка з Донецької міської лікарні №20, а також
квитанції, які були предметом дослідження суду першої інстанції, витрати,
понесені позивачкою на медикаментозне лікування, підтверджуються
лише на суму 533 грн. 29 коп.

Розмір судових витрат та грошова компенсація у рахунок відшкодування
моральної шкоди, визначені судом першої інстанції,
відповідають наданим доказам, вимогам закону та принципам розумності та
достатності.

3

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303-304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1
п.п. 3,4, 313, 314 ч.2,316 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Ворошиловського районного
суду м. донецька від 3 серпня 2006 р. скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 витрати на медикаментозне лікування у сумі 533
(п'ятсот тридцять три) грн. 29 коп.. судові витрати у розмірі 63 (шістдесят
три) грн.. 30 коп., всього - 596 (п'ятсот дев'яносто
шість) грн.. 59 коп. та моральну шкоду у розмірі 1500 грн., а всього -
2096 (дві тисячі дев'яносто шість) грн.. 59 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення,
але може бути оскаржене в

касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня

надрання
чинності.