У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

5 грудня 2007 року                                                                        м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі :

головуючого

Патрюка  М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,

Прокопчука Ю.В.,

Костенка А.В.,

Пшонки М.П., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1до Національної акціонерної страхової компанії (далі -
НАСК) “Оранта” , треті особи: ОСОБА_2, Міністерство внутрішніх справ України в
особі управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області,
про відшкодування шкоди працівникові, завданої ушкодженням здоров'я,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2006 року позивач звернувся до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те, що під час виконання службових
обов'язків начальника Тячівського РВ УМВС України отримав травму. Висновком
військово-лікарської комісії його визнано інвалідом III групи
через травму, пов'язану з виконанням службових обов'язків, пов'язаних із
безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки і
боротьбі зі злочинністю. Посилаючись на Положення про порядок і умови
державного обов'язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького
та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ, просив
стягнути з відповідача суму трирічного місячного грошового утримання в розмірі
171 603 грн. 36 коп.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області
від 22 грудня 2006 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на
користь ОСОБА_1 26 145 грн. грошового утримання, у задоволенні позову про
відшкодування моральної шкоди відмовлено; стягнуто з НАСК “Оранта” 261 грн. 45
коп. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційне-технічне забезпечення
розгляду справи.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської
області від 28 березня 2007 року рішення суду першої інстанції змінено та
викладено в іншій редакції. Позов задоволено частково: стягнуто з відповідача
на користь ОСОБА_1

171 603 грн. 36 коп. та 1 700 грн. судового збору,  у решті - рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі управління Міністерства внутрішніх
справ України (далі - УМВС України) в Закарпатській області просить скасувати
рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із
того, що позивач має право на страхове відшкодування в розмірі трирічного
місячного грошового утримання, виплата якого проводиться відповідно до
Положення про порядок і умови державного обов'язкового особистого страхування
осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів
внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України
від 29 червня 1991 року № 59 (зі змінами), чинною на час ухвалення судового
рішення (далі - Положення). При цьому судом у порядку ст. 8 ЦПК України
застосовано аналогію закону, а саме постанову Кабінету Міністрів України № 393
від 17 липня 1992 року  “Про порядок
обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги
особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей” (зі змінами),
чинною на час ухвалення рішення, для визначення поняття грошового забезпечення
та його складових частин.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд
виходив із того, що страхова виплата не є сумою, розмір і склад якої можна
визначити вищенаведеною постановою. При цьому суд дійшов висновку про
необхідність застосування до визначення розміру та складу грошового
забезпечення вимог постанови Кабінету Міністрів України  № 100 від 8 лютого 1995 року  “Про затвердження Порядку обчислення середньої
заробітної плати” та умов договору страхування, укладеного між сторонами.

Судом установлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах
внутрішніх справ та на час звільнення займав посаду начальника відділу -
начальника слідчого відділення Тячівського районного відділу УМВС України в
Закарпатській області в спеціальному званні підполковника міліції (а.с. 18).
Згідно з довідкою МСЕК від 23 листопада 2005 року ОСОБА_1 установлено 50 %
втрати професійної працездатності у зв'язку з травмою, пов'язаною з виконанням
службових обов'язків (а.с. 24, 25). Згідно довідки Тячівського районного
відділу УМВС України в Закарпатській області № 7083 від 18 липня 2006 року на
момент звільнення грошове утримання ОСОБА_1 складало

4 766 грн. 76 коп. 26 липня 2005 року та 24 липня 2006
року між страхувальником (Міністерство внутрішніх справ України) та страховиком
(НАСК “Оранта”) укладені договори обов'язкового особистого страхування осіб
рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України (далі -
ЦК) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися
актами цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного
законодавства застосовується до прав і обов'язків, що виникли з моменту
набрання ним чинності.

На момент виникнення та вирішення спірних відносин сторін
правовими підставами проведення виплат з обов'язкового страхування робітників
органів внутрішніх справ були Положення про порядок і умови державного
обов'язкового страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого
складу органів і підрозділів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету
Міністрів України від 29 червня 1991 року № 59, (далі - Положення) та постанова
Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 “Про порядок обчислення
вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам
офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового
складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей” (далі - Постанова). На їх
виконання між страховиком та страхувальником у 2005-2006 роках укладалися
договори державного обов'язкового особистого страхування осіб рядового,
начальницького та вільнонайманого складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до підп. “а” п. 2 Положення страховик виплачує
страхові суми у разі встановлення застрахованому інвалідності, що настала у
період служби (роботи), але не пізніше як 3 місяці після звільнення зі служби
(роботи) чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання чи
нещасного випадку, що мали місце при виконанні службових обов'язків, зокрема
інвалідові III
групи - в розмірі трирічного грошового утримання.

За
змістом законодавства грошове забезпечення включає до себе^ посадовий оклад,
оклад за військове звання, відсоткову надбавку за вислугу років та
100-відсоткову щомісячну надбавку.

Укладеним між сторонами договором № 08-03-21/245-05 від
26 липня 2005 року передбачено, що виплата страхових сум при настанні страхових
випадків, передбачених п. п. 2.2.1-2.2.3 Договору, особам рядового та
начальницького складу (їх спадкоємцям) здійснюється з розрахунку грошового утримання,
передбаченого чинним законодавством, за останньою посадою на день виплати страхової суми,
згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1991 року № 59 (з
відповідними змінами та доповненнями), а вільнонайманим працівникам (їх
спадкоємцям) - із середньомісячної заробітної плати, встановленої в порядку,
передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №
100 (з відповідними змінами та доповненнями), за останньою посадою
Застрахованого на день виплати страхової суми (п. 3.4 Договору).

Задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції
правильно з'ясовано характер та зміст спірних правовідносин сторін, висновки
суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, зокрема:
Положенню про порядок і умови державного обов'язкового страхування осіб
рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів
внутрішніх справ, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від

29 червня 1991 року № 59, постанові Кабінету Міністрів
України від 17 липня 1992 року № 393 “Про порядок обчислення вислуги років,
призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу,
прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів
внутрішніх справ та членам їх сімей”, та умовам укладеного сторонами договору.

Посилання апеляційного суду на необхідність застосування положень постанови Кабінету Міністрів України
№ 100 від 8 лютого 1995 року  “Про
затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” та розмір грошового
утримання, установлений укладеними договорами, не можна визнати обґрунтованим,
оскільки ця постанова розповсюджується тільки на осіб, які працюють в органах
внутрішніх справ на підставі трудового договору (вільнонайманих працівників).

Інші доводи як підстави для скасування рішення суду першої інстанції в
матеріалах справи та змісті рішення апеляційного суду відсутні.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із
залишенням у силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339
ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління Міністерства внутрішніх справ України в
Закарпатській області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 березня 2007 року
скасувати, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22
грудня 2006 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                      М.В. Патрюк

Судді:                                                                             І.С. Берднік

А.В. Костенко

Ю.В.
Прокопчук

М.П. Пшонка