У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

10 жовтня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі :

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,
Прокопчука Ю.В., Костенка А.В.,
Пшонки М.П., -

розглянувши в судовому засіданні
розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства
«Чорнобильсервіс», управління праці та соціального захисту населення
Іваньківської районної державної адміністрації Київської області, Державного
департаменту Адміністрації зони відчуження і зони обов'язкового (безумовного)
відселення про стягнення доплати до заробітної плати за роботу в зоні
безумовного відселення та доплати за роботу як працюючому пенсіонерові в зоні
радіоактивного забруднення й відшкодування моральної шкоди, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20
жовтня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 7 грудня
2006 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся в суд із вищезазначеним позовом, посилаючись при цьому на
те, що працює в ДП «Чорнобильсервіс» з 1 березня 1998 року машиністом
бульдозера в зоні безумовного відселення. За період роботи з 1 березня 1998
року по 1 січня 2006 року виплати, що передбачені ст. 39 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» виплачувалися не в розмірах, визначених вказаним Законом та кратних
розмірам мінімальної заробітної плати, а в твердих сумах встановлених
постановами Кабінету Міністрів України № 836 від 26 липня 1996 року та № 137
від 29 січня 2003 року, що призвело до порушення його прав. Просив стягнути з
ДП «Чорнобильсервіс» 119814 грн. 40 коп. доплати до заробітної плати за роботу
в період з 1 березня 1998 року по 1 січня 2006 року, доплату за період з 1
березня 1998 року по 1 січня 2006 року, як працюючому пенсіонеру в зоні
радіоактивного забруднення в розмірі 3293 грн. 50 коп. та 5 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням  рішення
Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 жовтня 2006 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернігівської області від 7 грудня 2006 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судових рішень з
підстав порушення норм матеріального та процесуального права.

Касаційна
скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 20 жовтня 2006 року та ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 7 грудня 2006 року - скасуванню з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції

.           Згідно
зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства
справи  про захист порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 17 КАС України спори фізичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності віднесено до
компетенції адміністративних судів.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. й ст. 2 КАС
України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функції на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції
- це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у
якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який
здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Суб'єктом владних повноважень
відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу є орган державної влади, орган
місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих повноважень.

Судом встановлено, що вимоги позивача зводяться до визнання неправомірними
дій суб'єктів владних повноважень щодо встановлення розміру та виділення коштів
для виплати йому доплати за роботу у зоні безумовного (обов'язкового)
відселення в 2003-2006 р.р., а також стягнення такої доплати з роботодавця.

Підставою позовних вимог визначено
ч. 3 ст. 39 Закону від 28 лютого 1991 року № 796-XII та постанову Кабінету
Міністрів України від 29 січня 2003 року № 137, якою встановлено доплати і
компенсації особам, які працюють у зоні відчуження і зоні безумовного
(обов'язкового) відселення після повного відселення жителів.

Відповідно до ст. 62 Закону від 28
лютого 1991 року № 796-XII роз'яснення порядку застосування цього Закону
провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є
обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами
державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої
влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості
та форм власності.

Фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією зазначеного Закону, як гарантія соціального захисту громадян,
здійснюється за рахунок державного бюджету (ст. 63 Закону від 28 лютого 1991
року № 796-XII).

Вирішуючи спір, суди залишили поза
увагою ту обставину, що відповідно до ч. 3 ст. 39 Закону від 28 лютого 1991
року № 796-XII доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження,
встановлюється за рішенням Адміністрації зони відчуження згідно з положенням,
затвердженим Кабінетом Міністрів України, а не самими суб'єктами
господарювання.

Відповідно до п. 1 Положення про
державний департамент -  Адміністрацію
зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення (далі -
Адміністрація), затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 11
серпня 2000 року № 1263, Адміністрація є урядовим органом державного
управління, який діє у складі МНС України та йому підпорядковується.

Адміністрація вирішує питання
фінансування всіх заходів на території зони відчуження і зони безумовного
(обов'язкового) відселення та є розпорядником цих державних коштів, а не
відповідний орган Управління праці та соціального захисту населення,
притягнутий судом до участі в справі.

Отже, частина вимог по справі є публічно-правовим спором фізичної особи із
суб'єктами владних повноважень щодо оскарження їх дій, розгляд якого
проводиться за правилами адміністративного судочинства, а частина - трудовим
спором, який повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Між тим, відповідно до ч. 3 ст. 21 КАС
України та ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження
кількох вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства,
якщо інше не встановлено законом.

Однак, суди на зазначене уваги не
звернули, не уточнили змісту вимог позивача та вирішили всі вимоги за правилами
цивільного судочинства, допустивши таким чином порушення норм процесуального
права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до вимог ч. 2
ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись
п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 жовтня 2006 року
та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 7 грудня 2006 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С.
Берднік                       А.В.
Костенко
Ю.В. Прокопчук         М.П.
Пшонка