Справа №22-ц-1104/2007р.                                     Головуючий
1 -ї інстанції Харченко A.M.
житлові                                                    Доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2007 року                                             судова
колегія судової палати у

цивільних
справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді
Овсяннікової А.І.

суддів - Черкасова В.В., Довгаль Т.П.

при секретарі - Ус Л.М.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні з м. Харкові апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1- ОСОБА_2на
рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_3, виконавчого комітету Московської районної ради м.
Харкова, Управління комунального майна та приватизації Харківської міської
ради, 3-я особа:
Комунальне підприємство „Харківське міське бюро технічної інвентаризації",
про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
визнання недійсним розпорядження відділу приватизації житлового фонду про
передачу у власність квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності
на житло, скасування реєстрації права власності на квартиру, -

встановила:

У листопаді 2005 року ОСОБА_1.
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3., Московської районної ради м. Харкова, в
якому просила визнати за нею право користування жилою квартирою АДРЕСА_1та визнати
відповідача ОСОБА_3. таким, що втратив право користування цією квартирою.

В обґрунтування
заявлених вимог позивачка посилалась на те, що основним квартиронаймачем
вищевказаної квартири був її батько -
ОСОБА_4, який у віці 61
рік раптово помер - ІНФОРМАЦІЯ_1.
При житті  батька вона, хоча і  працювала и. Києві, де мала тимчасову
реєстрації, але проживала фактично разом з ним в спірній квартирі, приймала
участь в оплаті комунальних платежів та квартирної плати, слідкувала за станом
квартири, приймала участь у її ремонті.

Відповідач
ОСОБА_3. навпаки, у спірній квартирі хоча і був зареєстрований, однак ніколи
там не мешкав, житлом не інтересувався, участі у його оплаті не приймав. Усе
своє життя відповідач проживав разом зі своє матір'ю, другою колишньою дружиною
батька ОСОБА_5., в жилому будинку по АДРЕСА_2. За домовленістю з батьком,

2

відповідач був
зареєстрований на спірній жилій площі у 1995
році, щоб мати прописку за цією адресою, але у квартиру не вселявся і
ніколи в ній не мешкав, а тому вона вважає, що він втратив на неї право (а.с. 3-4).

В подальшому
позивачка доповнила позовні вимоги і просила: визнати відповідача таким, що
втратив право на користування спірним жилим приміщенням на підставі ст.71 ЖК
України; визнати недійсним розпорядження відділу приватизації житлового фонду
Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради №8070-Ц1
від 28.11.2005року
про передачу у приватну власність ОСОБА_3. квартири АДРЕСА_1; визнати
недійсним свідоцтво про право власності на житло, виданого 28.1 і.2005року
відділом приватизації житлового фонду за реєстровим № 8070-Ц1 на ім'я
ОСОБА_3. на АДРЕСА_1; скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_3. на цю
квартиру в комунальному підприємстві „Харківське міське бюро технічної
інвентаризації" .(далі - КП „ХМБГ) (а.с. 64-65).

Відповідач
ОСОБА_3. позов не визнав, подав на нього письмові заперечення, в яких вклав
свої доводи тa обґрунтування (а.с. 25-26).

В судовому
засіданні суду першої інстанції позивачка та її представник позовні вимоги підтримали
і просили їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач
ОСОБА_3. та його представник заперечували проти задоволення лозову, посилаючись
на його надуманість та безпідставність.

Виконавчий
комітет Московської районної ради м. Харкова подав письмову заяву в якій просив
розглянути житловий спір у відповідності з нормами діючого законодавства без
участі їх представника в судовому засіданні.

Представник
управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради позов не
визнав і пояснив, що ніяких порушень чинного законодавства з їх сторони при
проведення приватизації спірної квартири допущено не було.

Представник
третьої особи - КП
„ХМІЛ" зазначив, що право власності за ОСОБА_3. на спірну квартиру було
зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності, виданого в
установленому порядку Харківським міським управлінням приватизації.

Рішенням
Москопського районного суду м. Харкова від 27 листопада

2006 року в позові
ОСОБА_1. відмовлено.

В апеляційній
скарзі представник ОСОБА_1. -
ОСОБА_2. просить
рішення суду першої інстанції скасувати і постановити у справі нове рішення про
задоволення  позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального права, на неповне
з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, на
неналежну оцінку  наданим доказам.
Зокрема вказує на те, що суд, задовольнивши її клопотання

2

про виклик
свідків з її боку, не маючи відомостей щодо причин їх неявки у судове
засідання, не заслухавши їх пояснень, ухвалив оскаржуване рішення. Цим, на їх
думку, були порушені положення ст.ст. 11,
50, 60 ЦПК України та права позивачки, а також основоположні
принципи цивільного судочинства -
диспозитивність та змагальність процесу.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та
проаналізувавши доводи, наведені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає,
що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої
інстанції повно та всебічно досліджені надані сторонами докази, їм дана належна
правова оцінка, правильно визначено природу спірних правовідносин та закон,
який їх регулює та на підставі встановленого ухвалене рішення, яке відповідає
вимогам ст.ст. 10, 60,
212, 214, 215 ЦПК України.

Так, судовим
розглядом встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами,
що спірна ізольована однокімнатна квартира, жилою площею 16,3кв.м, надавалася
лише - ОСОБА_4.,
згідно ордеру №180 серії А,
виданого 20.02.1976року
виконавчим комітетом Червонозаводської районної ради м. Харкова (а.с. 29).

У 1994 році ОСОБА_4.
прописав на свою житлову площу сина від другого шлюбу - відповідача у
справі ОСОБА_3. і, починаючи з цього часу, всі комунальні платежі та квартплата
сплачувалися із розрахунку двох осіб, які були зареєстровані в цьому жилому приміщенні.
Ці обставини підтверджуються заявами ОСОБА_4. за 1995- 1997р.p., які
були адресовані ХРЖВ ВАТ „Промстрой-2" про перерахунок квартплати у
зв'язку з виїздом його сина на проживання в теплі місяці року на дачу в селище
Тишки Харківської області (а.с. 27-28).

05 жовтня 2005
року на 62-му році життя ОСОБА_4. раптово помер, що підтверджується
свідоцтвом про смерть та лікарською довідкою (а.с.6- 7).

Після смерті
батька, ОСОБА_3. звернувся до виконкому Московської районної ради м. Харкова із
заявою про зміну умов договору житлового найму. Рішенням виконкому №444/! від
15.11.2005року його визнано наймачем спірної квартири.

22.11.2005року
ОСОБА_3. уклав з КЖЕП-183 м. Харкова договір №381 „про надання послуг з
утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" (а.с,40-42), а
також договір від 01.12.2005р. про реструктуризацію заборгованості    за
послуги    з    теплопостачання    (опалення
та    гаряче

2

водопостачання)
з КП „Харківські теплові мережі" на погашення боргу в сумі 1685грн.44коп.
боргу, який утворився станом на 01.11.2005р.
(а.с. 38).

При цьому
відповідач ОСОБА_3. посилався на те, що заборгованість по комунальним платежам
виникла у зв'язку зі скрутним фінансовим становищем, оскільки з 1999 року він
навчався на платному денному відділенню вищого навчального закладу - в Харківській
державній академії технології і організації харчування, на підтвердження чого
ним надано договір від 13.07.1999р. на підготовку спеціаліста з вищою освітою
(а.с. 39).

Із наданих суду
документів, а саме Тимчасового посвідчення особи громадянина України (а.с. 45), заяви на
отримання статусу міжнародного дистрибьютера
від 20.08.2000р.(а.с. 30),
листа ТОВ „Авеста-України" від 13.05.2005р. (а.с. 36), довідкою
Московського районного військового комісаріату м. Харкова від 01.11.2005р.,
вбачається, що місцем проживання відповідача ОСОБА_3. являється - кв'.АДРЕСА_1.

Згідно акту від
17.12.2005року, складеного працівниками КЖЕП-183 і жителями будинку АДРЕСА_1та затвердженого
начальником цього підприємства, відповідач ОСОБА_3. з дитинства і по теперішній
час проживає в спірній квартирі, а по досягненню 16-літнього віку у 1994 році його було
зареєстровано за вказаною адресою в установленому законом порядку (а.с. 58).

Із акту від
13.12.2005року, складеного головою органу самоорганізації населення - квартального
комітету „Верхнє-Гиївський" та жителями сусідніх будинків вбачається, що
відповідач ОСОБА_3. за місцем реєстрації його матері ОСОБА_5,- по АДРЕСА_3не
проживав (а.с. 44).

Факт проживання
відповідача ОСОБА_3. в спірному жилому приміщенні га не проживання позивачка
ОСОБА_1. підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8.

Таким чином,
відмовляючи ОСОБА_1. в позові, суд дійшов правильного і обґрунтованого висновку
про те, що позивачкою не надано доказів на підтвердження заявлених нею вимог, в
тому числі факту проживання її разом з батьком ОСОБА_4. в спірній квартирі та
не проживання в ній відповідача понад шість місяців без поважних причин.

При вирішенні
спору суд також врахував і те, що згідно довідки ЖЕД-41 Ленінського
району м. Харкова від 15.12.2005року, позивачка разом з дочкою - ОСОБА_9,
02.12.1989р.н., зареєстровані за адресою:
м.   АДРЕСА_4.   Вказана

2

квартира належить їм на праві приватної власності, про що свідчать
дані КП „ХМБГ (а.с. 43).
Крім того, із довідки ЖЕК-1003
Шевченківського району м. Києва вбачається, що позивачка постійно працює в
м. Києві і разом з дочкою з 10.11.2005року
являються піднаймачами трьохкімнатної квартири

АДРЕСА_5(а.с. 85).

Отже те, що
позивачка приймала участь в похоронах батька ОСОБА_4. і понесла (разом
з іншими особами), матеріальні витрати на ритуальні послуги і предмети
похоронного призначення, не є доказом проживання її в спірній квартирі.

Посилання в
апеляційній скарзі на те, що судом не допитані усі свідки, які були заявлені в
клопотанні позивачки безпідставні, оскільки згідно з вимогами ч.І ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Інші доводи
апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав судової колегії
для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

На  підставі
викладеного  та  керуючись
ст.ст.   307ч.1п.1,  308,  313, 314ч.1п.1, 315, 317, 319, 325 ЦПК
України судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу  представника    ОСОБА_1- ОСОБА_2відхилити.

Рішення
Московського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2006
року залишити без змін.

Ухвала   апеляційного   суду
набирає   законної   сили
з   моменту   її проголошення,   однак
може   бути   оскаржена
в   касаційному   порядку безпосереднього до Верховного Суду
України протягом двох місяців.