УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

16 квітня 2007 року колегія
судців судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим в складі:

Головуючого,
судді    Курської А.Г. суддів                     Даніла Н.М.

Шаповалової О.А.

при секретарі Бахтагарєєвій М.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до редакції газети „Кримська правда" про захист честі, гідності та
ділової репутації, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду
М.Сімферополя АР Крим від 21.11.2006
року,

ВСТАНОВИЛА:

02.12.2005
року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до редакції газети „Кримська
Правда", Інформаційного агентства „Новий регіон" про захист честі,
гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.12.2004 року, 17.12.2004 року, 19.01.2005 року та 27.01.2005 року газетою
„Кримська правда" з посиланням на Інформаційне агентство „Новий
регіон" опубліковані статті, зміст яких направлений проти його честі,
гідності та ділової репутації, оскільки вони містять багато
недвозначних'тверджень про те, що він, нібито, є злочинцем, вбивцею, членом
організованого злочинного угрупування, здійснює відверте залякування
російського і слов'янського населення* що він загрожує потерпілій ОСОБА_3 -
матері ОСОБА_4, загиблої внаслідок дорожньо-транспортної події, що сталася за
його участю ІНФОРМАЦІЯ_1, що він повинен бути заарештований за злочинство, що
він уникає кримінальної відповідальності, а також, що він, нібито, керував
групою нападників на Свято-Успенський монастир.

Позивач вважав, що у всіх статтях відповідачі, нехтуючи вимогами
журналістської етики, діючи упереджено, роблячи акценти на національній
приналежності сторін, розповсюдили недостовірну, необгрунтовану і неперевірену
інформацію, яка є недостовірною, оскільки він не скоював вбивства і ніякого
іншого кримінального злочину, йому ніколи не пред'являлось ніяких звинувачень.
Розповсюджена відповідачами інформація порочить його честь, гідність та ділову
репутацію, ображає його як громадянина і політика - члена меджлісу та заподіює
моральну шкоду, викликану глибокими та тривалими моральними стражданнями та
переживаннями.

Представники позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_5 неодноразово змінювали та
уточнювали позовні вимоги, остаточно просили зобов'язати відповідача - редакцію
газети „Кримська правда" спростувати недостовірну інформацію в статтях від
02.12.2004 року, 17.12.2004 року, 19.01.2005 року і 27.01.2005 року про те, що
він є злочинцем, вбивцею, членом організованого злочинного угруповання,
здійснює відверте залякування російського і слов'янського населення, загрожує
потерпілій, повинен бути заарештований за кримінальний злочин, здійснює
протиправні дії з метою уникнення кримінальної відповідальності, керував групою
нападників на Свято-Успенський монастир, шляхом

Справа
№22-ц-2041 /2007                           Головуючий
у першії інстанції      Осіпов Ю.В.

Доповідач                   Курська А.Г.

2

публікації
в чотирьох випусках газети „Кримська правда" від імені редакції
спростування вказаної інформації; публікації в першому номері газети „Кримська
правда" резолютивної частини судового рішення за позовом ОСОБА_1;
опублікувати в першому номері газети „Кримська правда" „Відповідь ОСОБА_1
на недостовірну інформацію" та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 в
рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 1700 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням суду у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог з
посиланням на те, що судом неналежно оцінені докази, висновки не відповідають
фактичним обставинам спору, не захищене порушене право і не застосовано
матеріальний закон, який підлягав застосуванню.

Виходячи з меж доводів апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що вона не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Суд, в межах заявлених вимог, повно та всебічно дослідив
обставини спору, дав належну оцінку доказам, наданим сторонами, і, враховуючи
недоведеність вини відповідача у розповсюдженні недостовірної інформації щодо
позивача, відмовив в задоволенні позову про захист честі, гідності, ділової
репутації позивача та про стягнення моральної шкоди.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми
матеріального ( 23, 277,
1167 ЦК України та інші Закони України, ст.ст.9, 34 Конституції
України, ст.10 Європейської конвенції з прав людини) та процесуального права ( 10, 11, 60, 212 ЦПК
України) і обґрунтовано відмовив позивачеві в захисті його прав, які не було
порушено відповідачем.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм
законодавства України,

Європейської конвенції про захист прав і основних свобод
людини, яка є частиною

національного законодавства України, а також з
урахуванням практики Європейського

суду з прав людини.

Доводи, на які посилається представник позивача в  апеляційній скарзі, були предметом перевірки
і оцінки в суді першої інстанції, і на кЬжен з них в рішенні суду наведено
мотивована відмова.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Цим вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на
захист цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання,
способами, що встановлені ст.16 цього кодексу.

Як убачається з фактичних обставин справи, позивач є діючим політиком.
Практика Європейського суду з питань можливості і допустимості збирання і
публікації інформації про особу полягає в тому, що, коли особа є публічною,
тобто такою, яку впізнають одразу багато людей ( політики, артисти, спортсмени,
видатні діячі, релігійні діячі, інші вельми популярні особи), то відносно цих
людей існує громадський інтерес, наявність якого дозволяє збирати певну
інформацію про таких людей і публікувати її, особливо це стосується тих
випадків, коли інтереси нації або держави, або інтереси великих громадських
груп прямо залежать від особистого життя особи.

Оскільки позивач є публічною і вельми популярною особою меджлісу як в
Бахчисарайському районі, так і в Криму, то його поведінка стала предметом
критики як з боку іншого професійного політичного лідера ОСОБА_6, так і
пересічних громадян.

З наданих
газетних статей убачається, що відповідачем була зібрана та наведена певна
інформація про позивача. Зокрема, з депутатського звернення ОСОБА_6( депутата
Верховної ради АР Крим а.с.28), заяви адвоката ОСОБА_7, який прокоментував
розслідування обставин смерті ОСОБА_4 за участю в цьому ДТП позивача, та з
тексту відкритого листу матері загиблої до Президента України Кучми Л.Д.

3

Як убачається з матеріалів справи і як слідує з пояснень представника
позивача в засіданні суду апеляційної інстанції, до цих осіб позивач не
пред'яйляв позову і не просив визнати недостовірною інформацію, яка міститься в
названих письмових джерелах або їх публічних виступах.

Аналізом фактичних обставин справи та доказів, на які посилались сторони,
встановлено, що позивач через своїх представників-юристів узагальнив свою думку
і ставлення до усіх газетних публікацій і вважав, що негативність спірних
статей впливає на відносини між кримськими татарами та слов'янами, в той час,
коли позов заявлено про захист честі, гідності та репутації його особисто, як
громадського діяча, політика та приватної особи.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що в частині позовних
вимог газетні статті за своїм змістом фактично є критикою на діяльність
публічної особи, межі критики якої, як політика та громадського діяча, ширше,
ніж у випадках приватних осіб. Політичний діяч має право на захист приватного
життя за п.2 ст.10 Європейської конвенції, але межа цього захисту його
репутації має бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення його діяльності.
Політичні діячі неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення своїх слів
та вчинків і мають усвідомлювати це.

Судова колегія вважає, що звернення до правоохоронних органів матері
загиблої, її письмові висловлення та думка її адвоката, а також депутата
ОСОБА_6, що наведені в газетних статтях, могли завдати шкоди репутації позивача
ОСОБА_1, як політика та суспільного діяча, але це не може бути безумовною підставою
для притягнення до відповідальності газети, яка опублікувала їх думки з іншого
джерела інформації.

Судова колегія погоджується з висновками суду щодо такого підходу в даній
ситуації, оскільки суд першої інстанції правильно підійшов до застосування
принципу розрізняти факти та оціночні судження, виходячи з того, що наявність
фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень неможливо.

Положення ч.2 ст.10 Європейської конвенції застосовуються не тільки до
„інформації"" чи „ідей", що схвалено сприймаються або вважаються
нешкідливими чи незначними, а і до такої інформації чи ідей, які
дратують/шокують чи збентежують державу чи будь-яку частину населення. Такими є
вимоги плюралізму, терпимості та широти поглядів, без яких не може бути
„демократичного суспільства".

Судова колегія також вважає, що в даному конкретному випадку відповідач -газета
скористалась правом оприлюднити розповідь матері загиблої та адвоката щодо
фактів ДТП по кримінальній
справі, провадження по якій не завершено, а позиція позивача-політика та його
представників ґрунтується на нетерпимості, як людини з бажанням заборонити те,
з чим він не погоджується в цій розповіді.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції постановлене з порушенням вимог матеріального та процесуального
закону, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду щодо
вирішення спору по суті.

Згідно зі ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.303, 304,
307, 308, 313-315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія судців

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу представника позивача ОСОБА_2 відхилити, рішення Центрального районного
суду М.Сімферополя АР Крим від 21.11.2006
року залишити без змін.