Справа №2-3/2007 р.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2007 р.                                                                 м.Яремче

Яремчанський
міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді                          Гребик Л.В.

секретаря                                      Калинюка О.П.

з участю позивача                                        ОСОБА_1

представника позивача                                        ОСОБА_2

представників відповідача                                     ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Яремчі справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_5, треті особи на стороні відповідача ОСОБА_6, приватний
нотаріус Яремчанського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання
недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про
визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Ухвалами суду
провадження в справі в частині позову до ОСОБА_8 закрито з зв"язку з її
смертю, третіми особами на стороні відповідача визнано ОСОБА_6, приватного
нотаріуса Яремчанського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, представником позивача залучено прокурора м.Яремча.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 позов підтримав і пояснив, що
03.04.2004 року ОСОБА_8 уклала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної
ділянки, за яким продала ОСОБА_5 частину належної їй земельної ділянки площею
1,99 га, яка розташована в с.Яблуниця Яремчанської міської ради. Договір
укладено з порушеннями норм чинного
законодавства, порушує права позивача як власника, а тому підлягає
визнанню недійсним. Зокрема, на відчуженій ОСОБА_8 земельній ділянці
знаходиться житловий будинок та господарські споруди позивача ОСОБА_1, на які
він набув право власності згідно договору дарування від 28.09.2001 року, за
яким ОСОБА_8 подарувала йому належне їй будинковолодіння АДРЕСА_1. Згідно
положень ст.30 чинного на той час Земельного кодексу України до позивача, як
набувача права власності на будівлі і споруди, від відчужувача прийшло право
власності на земельну ділянку площею 0,25
га, надану для обслуговування цих будівель і споруд.

Оспорювана угода купівлі-продажу
земельної ділянки позбавляє позивача можливості обслуговувати власні будівлі, позбавляє його права
безперешкодного доступу до власного майна, тобто порушує права на земельну
ділянку.

Всупереч ст.132 ч.2 Земельного кодексу України,
оспорюваний договір не містить предмету
угоди - чітко визначеної на місцевості частини земельної ділянки, що
відчужується згідно проекту землеустрою. Тому він не відповідає ст.638
ЦК України, поскільки сторони не досягли згоди щодо істотної умови, яким є
предмет договору.

Оспорюваний
договір укладено з порушенням п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних
дій, поскільки він укладений не на підставі державного акту про право власності
на земельну ділянку або його дублікату, а на підставі архівного екземпляру державного акту, на якому зазначено дописку
"архів", яка не застережена жодним
підписом

2

посадової особи і печаткою
установи.

Крім того, на
момент продажу земельної ділянки діяла законодавчо встановлена заборона на
відчуження земель сільськогосподарського призначення, а тому відчуження
земельної ділянки є незаконним.

З вищезазначених
підстав просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки
площею 1,99 га від 03.04.2004 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5.

Позивач ОСОБА_1
та помічник прокурора м.Яремча Богачко О.Г. позов підтримали з аналогічних
підстав.

Заперечуючи
проти позовних вимог представники відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3, ОСОБА_4
пояснили, що позивач ОСОБА_1, отримавши 28.09.2001 року в дар від ОСОБА_8
будинковолодіння не скористався належним йому на той час правом на земельну
ділянку площею 0,25 га, надану для будівництва і обслуговування цього
будинковолодіння, не одержав документів, які б відповідно до вимог Земельного
кодексу України посвідчили його право на цю земельну ділянку. Не набувши
належного права власності (користування) земельною ділянкою позивач відчужив
14.07.2005 року житловий будинок з господарськими будівлями ОСОБА_9., уклавши
нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу і згідно договору дарування від
03.02.2006 року отримав в дар від ОСОБА_9. це ж будинковолодіння. Таким чином,
позивач набув право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1, яке знаходиться на
земельній ділянці, що є предметом
оспорюваного договору купівлі-продажу,03.02.2006 року згідно договору дарування,
який не містить жодних застережень щодо земельної ділянки. Проте, відповідно до
ст.120 ЗК України право власності на земельну ділянку або її частину може
переходити тільки на підставі цивільно-правових угод.

Тому твердження
позивача про те, що в зв"язку з переходом права власності на
будинковолодіння до нього від відчужувача ОСОБА_8 перейшло право власності на земельну ділянку, надану для обслуговування цього
будинковолодіння, безпідставні.

Крім того,
представники відповідача вважають, що відсутні будь-які переконливі докази
того, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено на
підставі другого примірника державного акту на право власності на земельну
ділянку, який повинен зберігатися в Яремчанському міському управлінні земельних
ресурсів.

Тому позовні вимоги вважають безпідставними і в їх
задоволенні просять відмовити.

Треті особи на
стороні відповідача ОСОБА_6, приватний нотаріус Яремчанського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилися, про день і місце
судового розгляду були належно повідомлені. Про причини своєї повторної неявки
треті особи не повідомили, а тому справу слід розглянути в їх відсутності.

Суд, заслухавши
пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи і оцінюючи
зібрані докази, вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних
підстав.

Судом
встановлено, що 03.04.2004 року ОСОБА_10 уклала договір купівлі-продажу
земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Яремчанського міського
нотаріального округу, за яким продала ОСОБА_5 частину земельної ділянки площею
1,99 га, розташовану в с.Яблуниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської
області.

Вказаний договір
порушує права позивача як власника частини земельної ділянки площею 0,25 га, що
є предметом договору.

Із наданих копій
рішення виконкому Яблуницької сільської ради від 11.03.1997 року та державного
акту на право власності на земельну ділянку (а.с.6-7,195) вбачається, що
відповідно до вказаного рішення виконкому Яблуницької сільської ради 11.03.1997
року ОСОБА_8 отримала у власність земельну ділянку площею 2,0 га в с.Яблуниця, на
якій

3

знаходився належний їй на праві
власності житловий будинок з госопдарськими спорудами. Земельна ділянка
надавалась ОСОБА_8 для обслуговування будівель АДРЕСА_1 площею 0,25 га та для
ведення особистого підсобного господарства площею 1,75 га.

28.09.2001 року
ОСОБА_8 належний їй житловий будинок з господарськими спорудами за адресою
ПрутецьД подарувала позивачу ОСОБА_1, уклавши нотаріально посвідчений договір
дарування (а.с.5).

Згідно
роз"яснень Верховного Суду України, зазначених в п.18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування
судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", при
переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 01.01.2002 року, згідно з положеннями
чинної до цієї дати ст.30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому
право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у
договорі відчуження.

Із наданої копії
договору дарування будинковолодіння АДРЕСА_1, укладеного 28.09.2001 року між
ОСОБА_8 і позивачем ОСОБА_1 вбачається, що там відсутні будь-які застереження
щодо земельної ділянки площею 0,25 га, на якій розташовані відчужені будівлі та
споруди.

Тому, відповідно
до положень ст.30 Земельного кодексу України, чинного на час укладення договору
дарування від відчужувача ОСОБА_8 з переходом права власності на будівлі і
споруди до позивача ОСОБА_1 перейшло належне їй право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, надану для
обслуговування цього будинковолодіння.

Отже, на час
укладення оспорювального договору купівлі-продажу 03.04.2004 року ОСОБА_8 вже
не була власником земельної ділянки площею 0,25 га, а тому не вправі була її
відчужувати відповідачу ОСОБА_5.

Таким чином, за
договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним між ОСОБА_8 і ОСОБА_5.
03.04.2004 року, незаконно відчужено належну позивачу ОСОБА_1 земельну ділянку
площею 0,25 га, надану для обслуговування будівель і споруд.

Тому вказаний
правочин, як такий, що в цій частині суперечить Закону, слід визнати частково
недійсним відповідно до вимог ст.ст.203 ч.1, 215 ч.1,3 ЦК України.

Із наданих суду
копій нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу та дарування (а.с. 157,237-238)
вбачається, що 14 липня 2005 року позивач ОСОБА_1 належний йому житловий
будинок з господарськими спорудами і будівлями АДРЕСА_1 продав ОСОБА_9., яка це
ж будинковолодіння 03.03.2006 року йому подарувала.

Згідно
вищенаведених роз"яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від
16.04.2004 року при переході права власності на будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами, укладеними
після 31 грудня 2001 року право власності на земельну ділянку або її частину
може переходити відповідно до ст.120 Земельного кодексу України на підставі
цивільно-правових угод.

Згідно умов
договору купівлі-продажу будинковолодіння від 14.07.2005 року, укладеного між
позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_9., земельна ділянка площею 0,25 га, надана для
обслуговування будинковолодіння, ОСОБА_1 не відчужувалась набувачу споруд ОСОБА_9. А тому він залишився
власником цієї земельної ділянки і на даний час не позбавлений права
належно оформити це право відповідно до вимог Земельного кодексу України як
власник житлового будинку і господарських будівель та споруд.

Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від
03.04.2004 року в частині відчуження земельної ділянки площею 1,75 га, наданої

4

ОСОБА_8
для ведення особистого підсобного господарства, безпідставні, поскільки
оспорюваним договором в цій частині не порушено його законних прав і інтересів.
Судом встановлено, що позивач не мав жодних
прав на вказану земельну ділянку.

Як зазначено у
рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 ( справа
про охоронюваний законом інтерес),суд приступає до розгляду цивільної справи за
заявою особи, яка звертається за захистом тільки своїх прав або охоронюваних
законом інтересів. Про це ж зазначено в ст.16 ЦК України.

Поскільки при
відчуженні земельної ділянки площею 1,75 га законні права і інтереси позивача
не були порушені в позові в цій частині слід відмовити.

При цьому суд
також враховує що укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки на
підставі другого примірника державного акту на право власності на земельну
ділянку, який повинен зберігатися в Яремчанському міському управлінні земельних
ресурсів, не змінило статусу ОСОБА_8 як належного власника відчужуваної нею
земельної ділянки, якою вона відповідно до вимог ст.ст.317,319 ЦК України вправі
була розпоряджатися на власний розсуд.

А тому, на
підставі ст.ст.317,319,203 ч. 1,215 4.1,3,217,15,16 ЦК України, ст.30
ЗК України в редакції 1992 року, ст.120 ЗК України, керуючись ст.ст.213-215 ЦПК
України, суд,-

вирішив:

позов задовольнити частково.

Договір
купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,9900 га, яка розташована в с Яблуниця
Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, укладений між ОСОБА_10 і
ОСОБА_5 та посвідчений 03.04.2004 року . приватним нотаріусом Яремчанського
міського нотаріального округу, визнати недійсним в частині прожаду 0,2500 га
цієї земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може
бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Івано-Франківської
області через Яремчанський міський суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або
в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.