Справа №
22ц-404/2007                                                  Головуючий
Мамонова О.Є. Доповідач - Позігун М.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2007 року                                                                                             м.
Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді:                   ПОЗІГУНА М.І.

суддів:                                ЛИТВИНЕНКО І.В.,
ГУБАР В.С.

при секретарі:                   Гавриленко Ю.В.

3 участю:                           представника
позивача ОСОБА_3, ОСОБА_1,

ОСОБА_2

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чернігівського державного
педагогічного університету імені Т.Г. Шевченка на рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 26 грудня 2006 року по справі за позовом
Чернігівського державного педагогічного університету ім. Т.Г.Шевченка до
ОСОБА_1, ОСОБА_2про виселення з гуртожитку,

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення
суду як таке що не відповідає нормам матеріального та процесуального права і
ухвалити нове рішення про задоволення позову про виселення відповідачів з їх
неповнолітніми дітьми з гуртожитку.

Рішенням суду у задоволенні позову Чернігівському державному педагогічному
університету ім. Т.Г. Шевченка до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення з гуртожитку
було відмовлено. Суд виходив з положень ст. 822 ЦК України про те, що оскільки наймодавець своєчасно не
попередив наймача жилого приміщення, а наймач не звільнив помешкання, яке займав
за договором найму, то договір вважається укладеним на таких самих умовах і на
такий самий строк.

Апелянт в апеляційній скарзі вказує на те , що суд
невірно застосував ст.822 ЦК
України до даних правовідносин, тому, що ця норма не стосується службових
жилих приміщень та студентських гуртожитків і відповідно до Положення про
студентські гуртожитки, затвердженого Чернігівським ДПУ

ім. Т.Г. Шевченка та згідно до ст.
131 ЖК України, наказу Міністерства освіти і науки № 744 від 21.04.2004 року,
студентський гуртожиток повинен використовуватись за цільовим призначенням,
тобто для проживання студентів. Крім того, поза увагою суду залишились
положення самого договору найма
житлового приміщення, за умовами якого помешкання здавалось на один рік і
по закінченню терміну наймач підлягає виселенню без надання іншого житла.

В судовому
засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, а відповідачі
просили апеляційну   апеляційну скаргу
відхилити.

Заслухавши суддю
- доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали
справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до
висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з
наступного.

Як встановлено
судом першої інстанції, сім'я працівника органів міліції ОСОБА_1, у складі якої
натепер двоє малолітніх дітей - 1997 року та 2003 року народження, поселена у
гуртожитку позивача з 1997 року за домовленістю між УМВС України в
Чернігівській області та адміністрацією Чернігівського ДПУ ім. Т.Г. Шевченка, а
прописка відповідачів у зазначений гуртожиток здійснювалась за рішенням
Деснянського райвиконкому М.Чернігова, (а.с.43). Як вбачається з наявного в
справі ордеру на житлову площу у гуртожитку, виданого відповідачеві
адміністрацією позивача, житлове приміщення, в якому проживає сім"я
ОСОБА_1, має житлову площу 29,1 кв.м. (а.с.12). 30.04.2005 року між позивачем
та відповідачем ОСОБА_1укладений договір найму житлового приміщення в
гуртожитку Чернігівського ДПУ ім. Т.Г.Шевченка строком на один рік і за умовами
якого після закінчення терміну договору відповідач з сім'єю виселяється без
надання іншого житла. В ордері на ім'я ОСОБА_1 на право заселення АДРЕСА_1в
гуртожитку вказано про реєстрацію його сім'ї на термін до 01.12.2007 року
(а.с.12), хоча такого поняття як „тимчасова" реєстрація на житлову площу,
у чинному законодавстві України немає.

За таких
обставин, відповідачі заселились в даний гуртожиток не самовільно, а зі згоди
власника житла, внаслідок чого отримали статус наймача жилого приміщення, користувались
визначеною площею, сплачували за житло, а тому до їх виселення повинні
застосовуватись положення ст. 132 ЖК України. Беручи до уваги, що відповідач
ОСОБА_1і на сьогодні є співрбітником органів міліції, розлучений (а.с. 35) з
відповідачкою ОСОБА_2 , та, маючи двох малолітніх дітей, не мають іншого житла,
то їх виселення можливе лише з наданням іншого жилого приміщення. Розлучення
подружжя не позбавляє жодного з них обов"язку піклуватись про дітей та
створювати їм належні умови для життя.

Посилання позивача на наказ Міністерства освіти і науки
України № 744 від 21.04.2004 року про забезпечення стовідсоткового поселення у
гуртожитках студентів та учнів університету та на Положення про
студентський    гуртожито,    яке
затверджене   ректором       Чернігівського державного педагогічного
університету 03.09.2003 року,, які є лише відомчими актами локальної дії, не
може братись до уваги в даному конкретному випадку, оскільки відповідачі
заселялись у гуртожиток ще у 1997 році, зі згоди власника і вони не повинні
нести відповідальність за недотримання власником житла нормативних актів, що
регулюють заселення до студентських гуртожитків.

Договір найму
житлового приміщення в гуртожитку ЧДПУ співробітниками та іншими особами від
30.04.2005 року ( а.с.6) не містить будь-яких посилань на норми закону, які
були підставою для його укладення. Суд першої інстанції, досліджуючи це
питання, прийшов до висновку ( і з цим погоджується позивач в апеляційній
скарзі а.с.62), що договір укладений позивачем на підставі положень глави 59 ЦК
України, а тому і застосував ст. 822 ЦК України до строку припинення дії
договору. Хоча ст.810 ЦК
України і містить посилання на те, що до договору найму житла, що є
об'єктом права державної власності, не застосовуються положення цивільного
кодексу, проте сторони взяли договір до виконання і він може братись до уваги в
тій частині, що не суперечить діючому законодавству.

Зважаючи на
обставини справи, апеляційний суд визнає за необхідне при вирішенні даного
спору застосувати Конвенцію про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка
набула чинності для України 27.09.91., Європейську Конвенцію з прав людини та
основних свобод, яка Україною ратифікована 17.07.97., та практику Європейського
Суду, як це визначено ст. 17 Закону України „Про виконання рішень та
застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006
року № 3477-ГУ. Зокрема, апеляційний суд враховує вимоги ст. ст.3,4,6,
Конвенції про права дитини , де чітко визначено, що у всіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що
займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини, і держави - учасниці зобов'язані забезпечити
дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до
уваги права й обов"язки її батьків, і з цією метою вживають всіх
відповідних законодавчих і адміністративних заходів та забезпечують у
максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Стаття 16
Конвенції вказує, що дитина не може бути об"єктом втручання у здійснення
її права на недоторканість житла, та має право на захист закону від такого
втручання або (навіть) посягання, а значить спірне житлове приміщення у
гуртожитку, де проживають діти разом з батьками ОСОБА_1, є недоторканим і
житлові права малолітніх дітей ОСОБА_1 підлягають судовому захисту.

Сукупність ретельно досліджених та проаналізованих
обставин справи, приводить апеляційний суд до переконання, що примусове, на
вимогу позивача, виселення дітей разом з батьками із займаного житлового
приміщення без надання іншого житла,
призведене до    порушення    ст. 8 Європейської Конвенції про захист
прав людини та основних свобод, якою передбачено право на недоторканість житла,
яке охоплює, в розумінні Європейського суду, право безперешкодного доступу та
перебування в ньому, а також право не бути виселеним, а в разі порушення цього
права особи держава повинна мати вагомі підстави, які виправдовували б її дії.
Апеляційний суд вважає, що у даному конкретному випадку, примусове виселення
відповідачів та їхніх малолітніх дітей з житлового приміщення, яке хоча і має
статус гуртожитку, проте належить до державного житлового фонду, позбавить
статтю 8 Європейської Конвенції її ефективності та усього її практичного
значення та суперечитиме принципу дотримання справедливої рівноваги між
інтересами конкуруючих сторін та інтересами держави і відповідачів.

Окрім того, апеляційний суд враховує вимоги Законів України: „Про охорону
дитинства" щодо морального, культурного, духовного, соціального і
здорового розвитку дитини; „Про основи соціального захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей" щодо попередження бездомності та безпритульності, яким
визначено неприпустимим зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом
інтересів дітей стосовно житлових приміщень, право користування якими мають
діти. Тому, з метою попередження негативних наслідків для малолітніх дітей,
апеляційний суд не визнає за можливе їх виселення з батьками з житлового
приміщення гуртожитку, яке є єдиним для них місцем проживання на даний час.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що
оскаржуване рішення суду є законним та справедливим і підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України,
апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Чернігівського державного педагогічного університету
імені Т.Г.Шевченка відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 грудня 2006 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місяців.