Справа N 22ц
560 - 2007 року                 Головуючий
1 інстанції Черенкової Н.П.
Категорія - 5.                                    Доповідач
апеляційної інстанції Лисенко
УХВАЛА

іменем
України.

26
березня 2007 року.                                                         м.
Миколаїв.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Кутової
Т.З. та Данилової О.О.,

із секретарем
судового засідання Варміш О.С.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1, у відкритому судовому засіданні за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 переглянула рішення місцевого Центрального
районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2006 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права
власності на частину будинку, визнання договору купівлі-продажу частини будинку
частково недійсним й визнання частково недійсними свідоцтв про право на
спадщину за законом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши у
межах оскарження обставини та докази, якими сторони їх стверджували ,-

установила:

17 квітня 2006 року ОСОБА_2 пред'явив позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
про визнання за ним права власності на 11/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 у
м. Миколаєві й визнання, у зв'язку з цим, договору купівлі-продажу цього
будинку від 29 вересня 1978 року частково недійсним через його удаваність.

Позов обґрунтовував тим, що 29 вересня 1978 року продав належні йому 19/100
часток домоволодіння АДРЕСА_2 у м. Миколаєві, придбавши за частину виручених
грошей 11/50 часток домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Миколаєві.

При цьому, з метою отримання державної квартири за черговістю, за взаємної
домовленістю з братом ОСОБА_7, покупцем в останній угоді вказано того.

З дня придбання частини будинку він вселилися в набуте житло і проживає в
ньому і до цього часу.

В 1983 році ОСОБА_7 помер і спірні частину будинку у рівних частках
спадкували батьки, дружина та діти спадкодавця.

У 1997 році він теж став співвласником будинку, спадкувавши 11/250 його
часток після смерті матері.

31 серпня 2004 року відповідачі пред'явили до нього позов
про реальний поділ належної сторонам частини будинку.

Вважаючи, що таким вони порушили існуючу між їх сім'ями домовленість щодо
порядку користування житлом і не визнають його права на /4 частину спірної
частини будинку, просив задовольнити його позов.

У подальшому позивач декілька разів уточнював позовні вимоги й склад
відповідачів і кінцево просив визнати за ним право власності на 11/100 часток
домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Миколаєві, визнати договір купівлі-продажу частини
цього будинку частково недійсним й визнання частково недійсними свідоцтв про
право на спадщину за законом від 1 червня 1984 року, 15 та 19 квітня 1997 року
на ім'я відповідачів (а.с- 6-7).

Відповідачі просили у позові відмовити, оскільки позивачем пропущено
позовну давність.

Рішенням місцевого Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня
2006 року у позові відмовлено за спливом позовної давності.

Не погоджуючись із таким процесуальним документом, представник позивача
його оскаржив й просив скасувати, оскільки, як на його думку, суд дав неналежну
оцінку зібраним по справі доказам та неправильно визначив початок перебігу
позовної давності.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без зміни, оскільки той постановив його з додержанням норм матеріального
й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, місцевий
суд виходив з того, що ще у 1978 році позивач знав про договір, за яким його
брат ОСОБА_7 придбав на своє ім'я 11/50 часток домоволодіння АДРЕСА_1 і мав
реальну можливість його оспорити. До квітня 2006 року він цього не робив,
пропустивши встановлений законом строк для звернення до суду з вимогою про
захист свого права на спірне житло. Підстав такої бездіяльності, які б можна
було вважати поважними - не назвав.

Тому, за ст. 80 ЦК України
( в редакції 1963 року), в задоволенні позові слід відмовити.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з такими обставинами та правовідносинами,
висновки суду 1 інстанції щодо них і результату вирішення справи, вважає
вірними, обґрунтованими й законними.

Так, за ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина
захищаються судом.

В розвиток зазначеного положення, маючи за мету організацію й стабілізацію
суспільних відносин, законодавець в главі 5 ЦК України ( в редакції 1963 року ) визначив, що особа, яка
вважає що її цивільне право чи інтерес порушено, має право в трирічний строк
звернутися до суду з вимогою про їх захист.

Названий строк є
присічний.

При цьому, перебіг такого строку починається з дня виникнення права на
позов, а це день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення
свого права.

Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності,
порушене право підлягає захистові.

В цілому названі положення зберіг і чинний ЦК України,
змінивши, при цьому, механізм застосування позовної давності.

Позивач не
дотримався названих положень.

Ще у вересні 1978 року, достовірно знаючи про оспорений договір, а,
відповідно, і про порушення права на набуте майно, більше того, з метою постановления на квартирний
облік ініціюючи його оформлення на брата, він лише у квітні 2006 року пред'явив
зазначений позов, пропустивши таким чином строк позовної давності.

При цьому, він не навів причин, які б можна було вважати поважними і
поновити названий строк.

За такого, з врахуванням клопотання відповідачів про застосування позовної
давності, місцевий суд зобов'язаний був відмовити у позові у зв'язку
закінченням строку позовної давності.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на невірне визначення судом
початку перебігу позовної давності, не може слугувати задоволенню апеляційної
скарги, оскільки воно ґрунтується на помилковому усвідомленні самою особою
норми законодавства, якою визначено критерії початку перебігу названого строку.

Тому, підстав
для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст.
307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів ,-УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення місцевого Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня
2006 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і з цього
часу протягом 2 місяців може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо
до Верховного Суду України.