АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах
апеляційного суду
Чернігівської області в складі:
головуючого - судді
суддів: Євстафіїва О.К., Квача М.О., Скрипки
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1до
Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Іскра”,
Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в Черкаському районі
про стягнення заборгованості по відшкодуванню втраченого заробітку в зв'язку з
ушкодженням здоров'я, моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_1на рішення Черкаського районного суду від 04.05.2005 р. та
рішення апеляційного суду Черкаської області від 16.08.2005р. і за касаційною
скаргою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в
Черкаському районі на рішення апеляційного суду Черкаської області від
16.08.2005 р.,

в с т а н о в и л а :

у січні 2005 р. ОСОБА_1 пред'явив
до суду позов, в якому, після уточнення вимог, просив стягнути зі СТОВ “Іскра”
борг по відшкодуванню втраченого заробітку у зв'язку з ушкодженням здоров'я внаслідок
трудового каліцтва, з врахуванням офіційного індексу інфляції, у загальній сумі
6248 грн. 62 коп. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн., а з ВВДФСС від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в
Черкаському районі - заборгованість по щомісячних страхових виплатах у
загальній сумі 7565 грн. 71 коп.
Позивач    також    просив
зобов'язати  ВВДФСС від
нещасних  випадків  на
виробництві  та  професійних
захворювань  України  в

Справа № 33ц-кс-320, № рядка статзвіту - 38

Головуючий у першій інстанції - Скіць М.І.

Доповідач в апеляційній інстанції - Магда Л.Ф.

Доповідач - Євстафіїв О.К.

Черкаському районі  сплачувати на
його користь щомісячно страхові платежі відповідно до ступеня втрати ним
працездатності - в розмірі,  не  меншому ніж
75%  мінімальної  заробітної плати, встановленої на день
виплати, який з 01.01.2005 р. встановлено в сумі 262 грн., що становитиме 196
грн.50 коп. Свої вимоги останній обгрунтовував тим, що 10.01.1964 р. внаслідок
трудового каліцтва він зазнав ушкодження здоров'я, що спричинило втрату ним
загальної працездатності на 75%. За рішенням Корсунь-Шевченківського районного
народного суду Черкаської області від 21.10.1965 р. колгосп „Іскра”,
правонаступником якого є СТОВ „Іскра”, зобов'язаний сплачувати йому щомісячно
на відшкодування втраченого заробітку по 32 крб. 38 коп. Починаючи з липня 1991
р. товариство систематично недоплачувало йому щомісячне відшкодування
втраченого заробітку, а з вересня 1996 р. воно припинило його виплату. Згідно з
п. 43 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, що затверджені постановою
Кабміну України від 23.06.1993 р. № 472, суми відшкодування шкоди, своєчасно не
визначені або не виплачені потерпілому з вини власника, підлягають виплаті
потерпілому без обмеження будь-яким терміном з коригуванням їх у зв'язку із
зростанням цін на споживчі товари і послуги у порядку, встановленому ст. 34
Закону України „Про оплату праці”. Тож розмір відшкодування втраченого ним
заробітку має становити не менше 75 % мінімального розміру зарплати. Таким
чином, за період з серпня 1991 р. по березень 2001 р. включно СТОВ „Іскра”
повинно виплатити йому і недоплачене, і невиплачене відшкодування втраченого
заробітку з урахуванням офіційного індексу інфляції у загальній сумі 6248 грн.
62 коп.

Т.я. товариство тривалий час
не виплачувало йому відшкодування втраченого заробітку і не передавало ВВДФСС
від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в
Черкаському районі пакет документів для виплати цього відшкодування, то воно
завдало йому (позивачеві) моральної шкоди.

Згідно з Законом України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності”, з 01.04.2001 р. ВВДФСС від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в Черкаському районі зобов'язано сплачувати
йому щомісячні страхові виплати відповідно до ступеня втрати працездатності та
заробітку за чинною тарифною ставкою за професією на підприємстві, на якому він
працював, але не менше розміру мінімальної зарплати, встановленого на день
виплати. З 01.02.2001 р. середньомісячний заробіток за його посадою у СТОВ
„Іскра” становив 126 грн. 71 коп. Але, оскільки даних про середньомісячний
заробіток за його посадою у товаристві немає, то у зв'язку з збільшенням
мінімальної зарплати страхові виплати йому мають виплачуватися у розмірі 75 %
мінімальної зарплати, встановленого на день виплати відшкодування. Тож з ВВДФСС
від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в
Черкаському районі на його користь слід стягнути заборгованість по щомісячних
страхових виплатах з врахуванням офіційного індексу інфляції у загальній сумі
7565 грн. 71 коп.

Рішенням Черкаського районного суду
від 04.05.2005 р. позов задоволено частково: стягнуто на користь ОСОБА_1 з СТОВ
“Іскра” за період з 01.05.1999 р. по 01.02.2005 р. одноразово 6060 грн.40 коп.
заборго- ваності по відшкодуванню втраченого заробітку і 3000 грн. на
відшкодування моральної шкоди; стягнуто з ВВДФСС від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України в Черкаському районі на користь
ОСОБА_1 періодично щомісячно і довічно по 102 грн. 23 коп., починаючи з
01.02.2005р., а в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з цього
відділення на користь позивача 7565 грн. 71 коп. заборгованості по страхових
виплатах відмовлено; стягнуто з СТОВ “Іскра” на користь держави мито в сумі 60
грн. 60 коп.

Рішенням апеляційного суду
Черкаської області від 16.08.2005 р. вищевказане рішення суду скасовано,
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з СТОВ “Іскра” на користь
ОСОБА_1 2975 грн. 84 коп. заборгованості по страхових платежах; стягнуто з
ВВДФСС від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України
в Черкаському районі на користь ОСОБА_1 щомісячно по 131 грн., починаючи з
01.02.2005 р. до чергового підвищення мінімальної заробітної плати з
послідуючим перерахуванням у бік підвищення сум відшкодування; в задоволенні
вимог про стягнення заборгованості сум втраченого заробітку за період з 1992 р.
по 01.02.2002 р. та моральної шкоди відмовлено; стягнуто з СТОВ “Іскра” на
користь держави 51 грн. мита.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_1 просить скасувати постановлені по справі судові рішення і
направити справу на новий розгляд з підстав порушення судом як першої, так і
другої інстанції норм матеріального й процесуального права.

У касаційній скарзі ВВДФСС від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в
Черкаському районі просить рішення апеляційного суду змінити в частині
зобов'язання відділення здійснювати перерахування встановленої судом суми
щомісячної страхової виплати до чергового підвищення мінімальної заробітної
плати і зобов'язати його проводити такий перерахунок згідно з чинним
законодавством. Доводи скарги зводяться до того, що апеляційним судом порушено
норми матеріального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а касаційна скарга ВВДФСС від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в Черкаському районі
- частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відмовляючи у задоволенні
вимог ОСОБА_1 про стягнення з СТОВ „Іскра” заборгованості по відшкодуванню
втраченого заробітку за період з 01.08.1991 р. по 30.04.1999 р., місцевий суд
послався на те, що згідно з ч. 6 ст. 40 Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” виплати, що
призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на
їх одержання, проводяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з
дня звернення за їх одержанням. З цим висновком погодився і суд апеляційної
інстанції, але він межі строку позовної давності за вимогами ОСОБА_1 визначив з
01.02.2002 р. по 01.02.2005 р.

Проте з такими висновками погодитися
не можна. Так, протягом спірного періоду порядок виплати відшкодування
втраченого заробітку потерпілим внаслідок трудового каліцтва регламентувався
Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди,
завданої робітникам і службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків, що затверджені постановою
Ради Міністрів СРСР від 03.07.1984 р. № 690, Законом України „Про охорону
праці” у редакції постанови Верховної Ради України від 14.10.1992 р. № 2695-ХІІ
(набрав чинності з 25.11.1992 р.), а також Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабміну України від 23.06.1993 р.
№ 472 (з наступними змінами й доповненнями). Відповідно до ч. 1 п. 43 Правил
відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим
ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабміну України
від 23.06.1993 р. № 472 (у всіх редакціях), якщо потерпілому або особам, які
мають право на відшкодування шкоди, з вини власника своєчасно не визначено або
не виплачено відшкодування шкоди, то ці суми виплачуються без обмеження
протягом будь-якого терміну. З рішень як місцевого, так і апеляційного суду не
вбачається, що у ході розгляду справи було встановлено, що КСП „Іскра” та його
правонаступник - СТОВ „Іскра” протягом липня 1991 р. - січня 2002 р. своєчасно
визначали розмір відшкодування втраченого заробітку ОСОБА_1, але він це
відшкодування своєчасно не отримував. Тож висновки судів про необхідність
застосування трирічного строку позовної давності до вимог останнього про
стягнення з СТОВ „Іскра” заборгованості по відшкодуванню втраченого заробітку є
принципово невірними.

З матеріалів справи також
вбачається, що СТОВ „Іскра” не заперечує проти того, що воно є правонаступником
КСП „Іскра”. Тобто до нього перейшли як всі права, так і всі обов'язки цього
КСП. Таким чином, висновок апеляційного суду про відсутність вини товариства у
завданні позивачеві моральної шкоди шляхом тривалої невиплати йому відшкодування
втраченого заробітку в зв'язку з тим, що КСП „Іскра” не передало СТОВ „Іскра”
необхідні для цього документи, є хибним. Він також суперечить і змісту п. 37
Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою
Кабміну України від 23.06.1993 р. № 472.

Щодо визначення належного ОСОБА_1
розміру відшкодування втраченого заробітку, то апеляційний суд Чернігівської
області як суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Протягом серпня 1991 р. - березня
2001 р. визначення розміру відшкодування втраченого заробітку потерпілому
внаслідок трудового каліцтва, що мало місце до введення у дію Правил
відшкодування ... шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою
Кабміну України від 23.06.1993 р. № 472 (з наступними змінами й доповненнями),
здійснювалося згідно з Правилами відшкодування підприємствами, установами,
організаціями шкоди, завданої робітникам і службовцям каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків, що
затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 03.07.1984 р. № 690, а також
постановами Кабміну України: від 01.01.1992 р. № 1 „Про здійснення
першочергових заходів щодо забезпечення соціального захисту населення в умовах
лібералізації цін”, від 31.12.1991 р. № 391 „Про перерахунок розміру відшкодування
шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків” та від 26.05.1992 р. № 276
„Про заходи щодо виконання постанови Верховної Ради України від 29.04.1992 р.
„Про підвищення соціальних гарантій для населення”, а коригування його розміру
внаслідок інфляції - згідно з п.п. 9, 28 Правил відшкодування власником
підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабміну України від 23.06.1993 р.
№ 472 (з наступними змінами й доповненнями). На порушення вищевказаних
нормативних актів і ч. 3 ст. 61 ЦПК України суди визначили розмір відшкодування
втраченого позивачем заробітку з законодавчо встановленого рівня мінімальної
зарплати та без урахування фактів, встановлених рішенням постійної сесії в м.
Городище Корсунь-Шевченківського районного народного суду Черкаської області
від 21.10.1965 р.

З оскаржуваних рішень неможливо
встановити, на якій підставі ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні вимог про
коригування стягнутих на його користь сум заборгованості по відшкодуванню
втраченого заробітку, хоча це передбачено низкою правових актів, що з липня 1991
р. і по даний час регламентували й регламентують спірні правовідносини
(зокрема, відповідне роз'яснення містилося і міститься у п. 23 (в усіх його
редакціях) постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. „Про
практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди”
(з наступними змінами й доповненнями).

Судом апеляційної інстанції
кінцевий строк, до якого з ВВДФСС від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в Черкаському районі стягнуто на користь
ОСОБА_1 щомісячні страхові платежі, визначено з порушенням вимог ч. 2 ст. 29
Законом України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності”.

З вищевикладеного випливає, що
оскаржувані рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий
розгляд до суду І інстанції.

Керуючись Законом України від 22
лютого 2007 року № 697-V "Про внесення змін до Закону
України "Про судоустрій України" щодо забезпечення касаційного
розгляду цивільних справ", підпунктом 2 пункту 3 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону
України "Про судоустрій
України", ст.ст. 333, 336, 338 ч.ч. 2, 3, 344. 345 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

касаційну
скаргу ОСОБА_2в інтересах ОСОБА_1задовільнити, касаційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України в Черкаському районі задовільнити
частково.

Рішення Черкаського районного суду
від 04.05.2005 р. та рішення апеляційного суду Черкаської області від
16.08.2005 р. скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду І
інстанції.

Ухвала
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Хромець Н.С.

Судді:

Євстафіїв
О.К.

Квач М.О.
Скрипка А.А.  Шемець Н.В.