ЯЛТИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
м е н е м   У к р а ї н и
“8” лютого 2007 року                              Ялтинський
міський суд Автономної Республіки Крим
у складі: головуючого, судді
представника позивача
представника відповідача
відкритому судовому засіданні в залі Ялтинського міського суду Автономної
Республіки Крим цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за
участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_5, Алупкінської міської ради, про усунення
перешкод у здійсненні права користування майном, визнання недійсним свідоцтва
про право власності на жилий будинок,
Позивачка звернулася до Ялтинського міського суду з зазначеним позовом в
порядку процесуальних вимог цивільного судочинства, уточнивши зміст позовних
вимог, просить суд:
-     Визнати недійсним свідоцтво від 23 травня 2006 року про
право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_3;
-     Зобов'язати відповідачку усунути перешкоди у здійсненні
права користування жилим будинком № АДРЕСА_1 в м. Алупка.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що на підставі договору купівлі-продажу
від 14 жовтня 2005 року, укладеного між позивачкою і Суб'єктом підприємницької
діяльності - фізичною особою ОСОБА_5, вона набула право власності на комплект
дерев'яного будівельного брусу, сплативши його вартість в розмірі 53 254
гривень. З використанням означеного брусу згідно вказаного договору був
споруджений жилий будинок. Посилаючись на вимоги статті 331 ЦК України, ОСОБА_1
вважає, що вона у такий спосіб набула також й право на нерухомість, оскільки
частка робіт зі спорудження зазначеного будинку є незначною. Незважаючи на
викладені обставини, за зверненням відповідачки в період відсутності законного
власника право власності на новостворений об'єкт нерухомості було зареєстровано
згідно рішення Алупкінської міської ради № 117 від 17 травня 2006 року за  нею і посвідчується зараз оспорюваним
Відповідачка та її представник проти позову заперечували, наголошуючи на
тому, що договір поставки брусу, на який в обґрунтування обставин набуття права
власності на житловий будинок посилається позивачка, був припинений, оскільки
згідно рішення від 14 липня 2006 року був задоволений її позов до ОСОБА_5, за
яким фактично було стягнуто повну суму ціни договору. Тобто позивачка на момент
розгляду справи у суді вже не може розглядатися як законна власниця
будівельного матеріалу. Крім того, позивачкою не надано дозвільну документацію
на проведення будівельних робіт, проект будівництва, правовстановлюючі
документи на земельну ділянку і не оспорюється в порядку цивільного судочинства
рішення Алцпкинської міської ради від 17 травня 2006 року № 117, яким
відповідачці наданий дозвіл на реєстрацію в БТІ м. Ялта спорудженого нежилого приміщення,
розташованого за адресою: м. Алупка, вул. АДРЕСА_2.

Треті особи, яка не заявляють самостійних вимог, їх представники у судове
засідання не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися
належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Сторони та їхні представники не заявили у суді, що факти, які мають
значення для справи, їм відомі особисто, тому не вирішувалося питання про їх
допит в якості свідків згідно положень ст. 184 ЦПК України.

Вислухавши сторони та їх представників, з'ясувавши обставини справи та
дослідивши відповідні докази, суд вважає, що позов є необґрунтованим і
задоволенню не підлягає.

Вирішуючи  спір, суд виходив з такого.

Посилаючись на вимоги статей 16, 321, 331, 386, 391 ЦК України, позивачка
просить суд визнати недійсним свідоцтво від 23 травня 2006 року про право
власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_3, і зобов'язати відповідачку усунути
перешкоди у здійсненні права користування житловим будинком № АДРЕСА_1 в м.
Алупка.

Згідно вказаного свідоцтва і на підставі рішення Алупкинської міської ради
№ 117 від 17 травня 2006 року ОСОБА_3. є власницею будівлі офісу, розташованого
в м. Алупка, АДРЕСА_2

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі йог порушення, не визнання або оспорювання. Кожна особа
має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Способами захисту права власності є пред'явлення негаторного позову з
підстав статті 391 ЦК України і віндійкаційного позову з підстав статті 387 ЦК
України, якими є відповідно матеріально-правові вимоги власника щодо усунення
перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном або
вимоги власника  щодо витребування майна
від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Стосовно порушених у позові питань власності на об'єкти нерухомого майна,
суд зазначає, що відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову
річ, яка виготовлена особою, набувається нею, якщо інше не встановлено
договором або законом, причому право власності на новостворене нерухоме майно
(житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення
будівництва, прийняття до експлуатації і державної реєстрації. До завершення будівництва особа може вважатися лише
власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього
будівництва.

За
відповідачкою зареєстроване на праві власності нежиле приміщення, проте
позивачка просить усунути перешкоди у здійсненні нею права користування жилою
будівлею.

Зважаючи на викладені вимоги закону, позивачкою не надано належних і
допустимих доказів на підтвердження того, що саме в неї виникло право власності
на спірний об'єкт нерухомості - житловий будинок АДРЕСА_1 в м. Алупка, оскільки
відсутня державна реєстрація такого права за нею, а отже пред'явлений нею позов
про захист права власності згідно викладених позовних вимог про оспорювання
свідоцтва про право власності та усунення перешкод у здійсненні права
користування майно не має самого предмету правового захисту і позивачко, за
таких безперечних висновків, може лише пред'являтися позов про захист
охоронюваного законом цивільного інтересу.

Відповідно
до правових позицій, які були викладені в Рішенні Конституційного Суду України
від 1 грудня 2004 року по справі про охоронюваний законом інтерес, поняття
“охоронюваний законом інтерес” у логічно-смисловому зв'язку з поняттям “права”
треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у
суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом
судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення
індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам
України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та
іншим загальноправовим засадам.

Процедура
набуття права власності на нерухоме майно шляхом його створення за сенсом
наведеної дефініції є реалізацією такого інтересу суб'єкта права, який підлягає
правовому захисту. Проте, вирішуючи справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що інтерес позивачки не може
вважатися законним (легітимним) і підлягати судовому захисту, хоча такий і
зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований  у суб'єктивному праві. Такий висновок суду
ґрунтується на тому, що законний інтерес з набуття права власності на
новостворене нерухоме майно реалізується шляхом дотримання чисельних норм
Закону України „Про планування і забудову територій”,  Закону України „Про архітектурну діяльність”,
Земельного і цивільного кодексів України, але
жодна з них, як щодо відведення земельної ділянки під будівництво
житлового будинку, так й щодо одержання належного дозволу і затвердження
проекту будівництва виконані не були, що підтверджується, зокрема, копією
постанови від 26 травня 2006 року про накладення на ОСОБА_1. адміністративного
стягнення.

Також
суд в аспекті питання про захист цивільного інтересу зазначає, що відповідачка,
наголошуючи на тому, що саме вона на підставі договору від 14 жовтня 2005 року,
укладеного між нею і ОСОБА_5 є власницею будівельних матеріалів, використаних
під час спорудження спірного будинку № АДРЕСА_2 в м. Алупка, тобто наполягаючи на
легітимності свого цивільного інтересу, пов'язаному з прагненням набути право
власності на новостворене нерухоме майно, втім, згідно встановлених у судовому
засіданні фактів, такою вважатися не може.

Цього
висновку суд дійшов, встановивши, що договір від 14 жовтня 2005 року, за яким
ОСОБА_5 зобов'язався постачати позивачці оциліндрований брус, в односторонньому
порядку був розірваний за ініціативою останньої, що підтверджується наданою
копією рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2006 року,
постановою державного виконавця ДВС Подільського району міста Києва від 30
серпня 2006 року про відкриття виконавчого провадження за цим рішенням тощо.
Згідно рішення суду з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1. була стягнута сума передплати
за вказаним договором і збитків в якості відповідальності за порушення строків
виконання зобов'язання в розмірі 53 254 гривень. Певні неточності юридичних
формулювань, що містяться в рішення
Центрального районного суду м. Миколаєва, при цьому братися до уваги не
можуть, оскільки законом, зокрема статтею 651 ЦК України, не виключається
можливість односторонньої відмови від договору, яка визначає розірвання або
його змінення, а вся сплачена сума за вказаним договором на підставі судового
рішення була стягнута на користь ОСОБА_1. Будь-які протилежні висновки не
будуть узгоджуватися з вимогами, що містяться у статті 3 ЦК України.

З
урахуванням викладеного, суд також не має підстав вважати заявлені позовні
вимоги такими, що мають своїм предметом захисту охоронюваний законом і
порушений цивільний інтерес позивачки.

Крім
того, суд зауважує, що свідоцтво про право власності є документом, що тільки
посвідчує факт реєстрації і набуття права власності на об'єкт нерухомого майна,
а не встановлює право. Позивачка та її представник, попре всіх роз'яснень суду,
позовних вимог щодо оспорювання державної реєстрації права на новостворене
майно і відповідних підстав для такої реєстрації, а саме рішення Виконавчого
комітету Алупкинської міської ради, акту державного реєстратора прав на нерухомість,
не пред'явила. Доводи представника позивачки про те, що таки вимоги підлягають
розгляду за правилами адміністративного судочинства і провадження у даній
справі тому підлягає зупиненню, є юридично нікчемними, зважаючи на те, що ретельний аналіз змісту ст. ст. 1, 15 ЦПК України, ст. ст.
2, 3, 17 КАС України, правових позицій, що викладені в пунктах 5, 9
Постанови Пленум Верховного Суду України
№ 13 від 3 грудня 1997 року “Про практику розгляду  судами
справ  за скаргами на  рішення, дії чи бездіяльність органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних, посадових і
службових осіб у сфері управлінської діяльності, які порушують права та свободи
громадян”, дає ґрунтовні підстави стверджувати, що головним критерієм
розмежування судових юрисдикцій є не форма втілення  правопорушення (правовий акт суб'єкта владних
повноважень, його дія чи бездіяльність), суб'єктний склад правопорушення
(органи держаної влади, місцевого самоврядування, їх посадові та службові
особи), а предмет (об'єкт) противоправних дій, бездіяльності чи рішень, тобто
ті правовідносини, які зазнають протиправного впливу певною формою втручання, а
отже оспорювання рішення суб'єктів владних повноважень, яким встановлюється і
реєструється право власності за одним суб'єктом цивільного права, і яке порушує
права та законні інтереси іншого суб'єкта права, може провадитися лише за
нормами цивільного процесуального законодавства.

Також
оцінка підстав набуття права власності ОСОБА_3. на спірний об'єкт нерухомості
дана Постановою Ялтинського міського суду як адміністративного суду від 7
грудня 2006 року, при цьому суд дійшов висновку, що порушень норм закону
допущено не було.

За таких обставин, розглянувши справу в присутності сторін та їх
представників, ретельним чином дослідивши і оцінивши надані докази,  перевіривши обставини справи, суд дійшов
висновку про безпідставність позову у цілому.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до приписів
статті 88 ЦПК України.

На
підставі викладеного і керуючись ст. ст. 15, 16, 391, 651 ЦК України, ст. ст.
5, 10, 11, 15, 60, 61, 158 ч. 1, 179, 209, 212-215 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У
задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог, Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_5,
Алупкінської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права
користування майном, визнання недійсним свідоцтва про право власності на жилий
будинок - відмовити.

Рішення
може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим через Ялтинський міський суд шляхом подачі в десятиденний  строк з наступного дня після проголошення
рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом
двадцяти днів апеляційної скарги або в порядку, що передбачений статтею 295 ч.
4 ЦПК України.

Рішення
суду набирає законної сили у порядку та строки, що передбачені ст. ст. 223, 294
ЦПК України.

СУДДЯ -