Справа № 2-151/2007рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23 березня 2007
року Микитівський районний суд м. Горлівки Донецької області в складі:
Головуючого судді Каліуш О.В., при секретарі Пальчик Я.О., за участю позивача ОСОБА_1, представників
позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3.,
представників відповідача Полянського Є.І., Товстікової Т.П., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Горлівці цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до
Донецької залізниці про стягнення добових за час знаходження у відрядженні, середнього
заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись до
суду з позовом, ОСОБА_1.
просить визнати дії відповідача по невиплаті добових за час знаходження у
відрядженні незаконними, стягнути з відповідача добові за час знаходження у
відрядженні у розмірі 1935
гривен, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 52658,65 гривен,
посилаючись на те, що з 13.06.1980
року по 19.05.2003 року
працював у оборотному локомотивному депо ст. Микитівка Донецької залізниці. У 2001-2003 роках в час
весняно - осінніх
колійних робіт обслуговував локомотив ТД-4 ЧМЕЗ № 4892, наданий в оренду КМС-62 станції Майорська Донецької
залізниці для робіт з колійною машиною важкого типу, постійно знаходився у
відрядженнях у межах Донецької залізниці, працював турним способом, з
щонедільним повернення до місця постійного проживання, у зв'язку з чим повинен
був отримувати по 18 гривен
за кожну добу перебування у відрядженні, але фактично отримував по 9 гривен. При
звільненні, 19 травня 2003 року, відповідач
не виплатив добові у розмірі 1935
гривен, тому зобов'язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки
по день фактичного розрахунку з 19.05.2003
року по 01.12.2006 року у
розмірі 52658,65 гривен.

Позивач ОСОБА_1., представники
позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3.
у судовому засіданні позивні вимоги підтримали з тих же підстав, додавши, що
грошові компенсації у вигляді добових віднесено до додаткової заробітної плати,
тому на вказані вимоги тримісячний строк позовної давності не поширюється.

Представники
відповідача Полянський Є.І., Товстікова Т.П.,
у судовому засіданні позов не визнали повністю, пояснивши, що позивачем
пропущений строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України,
позивачем питання про продовження строку звернення до суду не порушено. Оплата
праці ОСОБА_1 у 2001-2003 роках
провадилась по виконаній роботі, з розрахунку годинної тарифної ставки у
вантажному русі при роботі з господарськими поїздами, з нарахуванням коштів за
роз'їзний характер праці (
згідно галузевої угоди та колективного договору) у розмірі 50% добових. При
звільненні ОСОБА_1, 19 травня 2003 року, було
проведено повний розрахунок, заборгованості по заробітній платі перед позивачем
на день звільнення локомотивне депо Красний Лиман не має.

Свідки ОСОБА_4., ОСОБА_5., ОСОБА_6., давши аналогічні

свідчення, у судовому засіданні пояснили, що у 2001-2003 р. р. ОСОБА_1.
працював на

тепловозі, наданому в оренду КМС-62, роботу виконував турним методом.
Оплата праці в

зазначений період провадилась з виплатою відшкодування за роз'їзний
характер праці,

добові не виплачувались.

2

Свідок ОСОБА_7.
у судовому засіданні пояснила, що до 2000
року робота машиністів турним методом вважалась відрядженням, після змін
умов оплати праці машиністів, добові не виплачувались.

Дослідивши всі
обставини по справі, перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

У судовому
засіданні встановлено, що ОСОБА_1. з 13.06.1980 року по 19.05.2003 року перебував у
трудових правовідносинах з оборотним депо Микитівка локомотивне депо Красний
Лиман Донецької залізниці:

-з 13.06.1980
р. - 01.04.1981 року - помічник
машиніста тепловозу;

· з 01.04.1981 р. - 18.01.1982 року - помічник
машиніста електровозу;

· з 18.01.1982 p.- 01.08.1985 року - машиніст
електровозу;

· з 01.08.1985 р.-06.06.1997
року - машиніст
- інструктор
локомотивних бригад;

· з 06.06.1997 p.-13.04.2001 року - машиніст
електровозу; -з 13.04.2001
p.-19.05.2003 року - машиніст
тепловозу.

19 травня 2003
року звільнений згідно до ст. 38
КЗпП України, при звільненні ОСОБА_1.
отримав всі належні суми -
заробітну плату за травень 2003
року, компенсацію за невикористану відпустку. Заборгованості по заробітній
платі перед ОСОБА_1. на день звільнення з боку локомотивного депо Красний Лиман
Донецької залізниці немає.

У 2001 р.-2003 р.- в час весняно - осінніх колійних
робіт, ОСОБА_1. на
посаді машиніста тепловозу, обслуговував локомотив ТД - 4 ЧМЕЗ № 4892, наданий в оренду
КМС-62 станції Майорська Донецької залізниці ( місце знаходження Микитівський район м. Горлівки) для
робіт з колійною машиною важкого типу.

Оплата праці ОСОБА_1 у 2001-2003 р. р.
провадилась по виконаній роботі, яка є основною, з розрахунку годинної тарифної
ставки у вантажному русі при роботу з господарськими поїздами відповідно до
наказу Укрзалізниці „Про вдосконалення організації заробітної плати працівників
залізничного транспорту" №
595 Ц від 21.12.2000 року з
виплатою відшкодування у розмірі 50%
добових за роз'їзний характер праці, згідно наказу „ Про порядок та
умови компенсацій витрат працівникам залізничного транспорту, робота яких
постійно проходить у дорозі або має роз'їзний характер, а також при службових
поїздках у межах ділянок, що обслуговують у тому числі при роз'їздах за межами
України" № 285 Ц від 10.06.2002 року, пункту 5.7 Галузевої Угоди
між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на
1995-2001 p.p.
зі змінами згідно Спільної постанови від 27.12.200 року, пункту 3.2.11
галузевої угоди між державною адміністрацією залізничного транспорту
України та профспілками на 2002-2006
p.p., пункту 3.10
Колективного договору локомотивного депо Красний Лиман на 2001 рік від 12.04.2001 року, п.3.12
Колективного договору локомотивного депо Красний Лиман Донецької залізниці на 2002-2004 р. від 25.04.2002 року.

Суд вважає, що позивачем та представниками позивача невірно дається
тлумачення поняття „відрядження", оскільки згідно до Інструкції „Про
службові відрядження в межах України та за кордон" затвердженої наказом
Міністерства фінансів України від 13
березня 1998 року № 59 ( в редакції
наказу Міністерства фінансів України від 10
червня 1999 року № 146) службовим
відрядженням вважається поїздка працівників за розпорядженням керівника
підприємства, об'єднання, установи, організації на певний строк до іншого
населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної
роботи. У тих випадках, коли філії, дільниці та інші підрозділи підприємства
знаходяться в іншій місцевості, місцем постійної роботи вважається той
підрозділ, робота в якому обумовлена трудовим договором ( контрактом).
Службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить в дорозі або має
роз'їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями, якщо інше не
передбачене законодавством, колективним договором, трудовим договором ( контрактом) між
працівником і власником (-або уповноваженим ним особою). Отже, якщо колективним
договором визначений-тіерелік посад і професій,

з

робота яких постійно проводиться в дорозі та має
роз'їзний ( пересувний)
характер, та якщо така норма передбачена трудовим договором ( контрактом) між
працівником і власником, службові поїздки таких працівників не вважаються
відрядженням, їм установлюються надбавки до тарифних ставок і посадових окладів
та відшкодовуються витрати на проїзд і на наймання житлового приміщення.
Положення Колективних договорів локомотивного депо Красний Лиман на 2001 рік, 2002-2004 роки про
встановлення машиністам розміру відшкодування витрат за роз'їзний характер
праці не можуть бути визнані недійсними, оскільки вони не суперечать вимогам
діючого трудового законодавства, зокрема Інструкції про службові відрядження в
межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України
від 13.03.1998 року № 59.

Суд не бере до
уваги посилання позивача та представників позивача на те, що робота, яка
виконувалась ОСОБА_1., провадилась щонедільним туром, поза місцем постійної
роботи, без щоденного повернення до місця постійного проживання, а тому не може
вважатися роз'їзним характером праці, оскільки робота провадилась в межах
Донецької залізниці, а обов'язкове щоденне повернення до місця постійного
проживання є однією з ознак роз'їзного характеру праці, яка, з урахування
особливостей умов праці ОСОБА_1,
не є визначальною.

Таким чином, суд
вважає, що підстав для виплати ОСОБА_1.
добових, а також середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні
не вбачається.

При цьому, суд
не бере до уваги посилання відповідача на те, що позивач пропустив строк для
звернення до суду, передбачений ст. 233
КЗпП України, оскільки статтею 2
Закону України „Про оплату праці" передбачено, що грошові
компенсаційні виплати у вигляді добових віднесено до додаткової заробітної
плати. Згідно із ч.2 ст. 233
КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має
право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати
без обмеження будь-яким строком. Оскільки службові відрядження входять в
структуру заробітної плати, то на вказані вимоги згідно з чинним законодавством
не поширюється тримісячний строк позовної давності.

Керуючись ст.ст. 209,214-215
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до
Донецької залізниці про стягнення добових за час знаходження у відрядженні,
середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні відмовити.

Рішення може
бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області
через Микитівський районний суд м. Горлівки шляхом подачі в 10-денний строк з
дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього
протягом 20 днів
апеляційної скарги.

Суддя                                                  О.В.
Каліуш