№2-750/07
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

10
квітня 2007 року Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі:

головуючого -
судді Бондаренко Г.М.,

при секретарі
Муравської О.С.,

прокурора -
Новожилової Т.Н.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ялти цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Санаторій «Орлине гніздо» ЗАТ
«Укрпрофздравниця», третя особа - дочірнє підприємство «Ялтакурорт» ЗАТ
«Укрпрофздравниця», про поновлення трудової книжки з послідуючим
працевлаштуванням, стягнення матеріальної і моральної шкоди та притягнення
винних до кримінальної відповідальності,

в с т а н о в и
в :

ОСОБА_1
звернувся до суду з позовною заявою до дочірнього підприємства «Санаторій
«Орлине гніздо» про поновлення трудової книжки з послідуючим працевлаштуванням,
притягнення винних до кримінальної відповідальності та стягнення матеріальної і
моральної шкоди у розмірі 100000 грн. В попередньому судовому засіданні заявив
клопотання про доповнення позовних вимог, в якому просив суд поновити його на
роботі в санаторії «Орлине гніздо» на посаді лікаря. Свої вимоги мотивував
звільненням із санаторія, яке відбулось в 2002 році на підставі скорочення
штату працівників. Зазначив, що під час розірвання трудового договору,
укладеного на невизначений строк, його трудова книжка була утрачена, що
створило перешкоди для подальшого працевлаштування, а ситуація, що склалася,
призвела до погіршення його можливості реалізації своїх звичок і бажань та
негативних наслідків морального характеру.

Представник
відповідача позов не визнав. Посилався на незаконність вимог ОСОБА_1. В
запереченнях зазначив, що адміністрація санаторія провела звільнення без
порушень норм права та виконала всі обов'язкові умови, передбачені актами трудового
законодавства.

Представник
третьої особи заперечення відповідача підтримав. Підкреслив, що процедура
вивільнення позивача з посади була проведена послідовно та правомірно.

Вислухавши
пояснення осіб, які беруть участь у справі, прокурора , заслухавши показання
свідків, вивчивши доводи, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін,
всебічно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, взявши до уваги обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи, суд дійшов до наступних висновків.

У відповідності
зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованою
Верховною Радою України 17.07.1997р., кожний при вирішенні питання про його
цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий
розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого
судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за
порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників
господарських товариств, підприємств, установ, організацій.

У
відповідності до частини 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав для припинення
трудового договору є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого
ним органу. Частина 1 ст. 40 КЗпП України зазначає, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, може бути розірваний в тому числі у випадку
скорочення чисельності або штату працівників. При цьому ст. 49-2 КЗпП України
зобов'язує адміністрацію підприємства персонально попередити працівника про
наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Під час розгляду
справи було встановлено, що наказом №57 від 16 червня 1980 року позивач був
прийнятий на посаду лікаря-невропатолога Санаторія «Орлине гніздо». 29 серпня
2002 року після отримання відповідної згоди профспілкового комітету
підприємства наказом №45-к позивач був персонально попереджений про його
наступне звільнення з посади на підставі рішення ради акціонерного товариства
«Укрпрофздравниця» №Р2-1 від 09 липня 1996 року про перехід на сезонну роботу.
30 жовтня 2002 року ОСОБА_1 був звільнений з посади на підставі, яка
передбачена пунктом 1 частини 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 31-34).

Позивач
не надав суду документів на підтвердження його тимчасової непрацездатності або
знаходження у відпустці під час розірвання трудового договору. Отже правила
частини 4 ст. 40 КЗпП України адміністрацією санаторія порушені не були.

Ст. 42
КЗпП України встановлює перелік осіб, які мають переважне право на залишення на
роботі при скороченні штату працівників. Проте позивач не представив доказів на
користь його перебування під час звільнення в одної з пільгових категорій.

Суд
також не вбачає порушень з боку працедавця під час видачі ОСОБА_1 трудової
книжки.

У відповідності
до пункту 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України
та Міністерства соціального захисту України №58 від 29.07.1993р., до трудової
книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в
роботі на підприємстві.

Відповідно до
пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993р. «Про
трудові книжки працівників» при звільненні працівника трудова книжка видається
йому під розписку в журналі обліку.

Як вбачається з
матеріалів справи, адміністрація санаторія при звільненні виконала умови,
встановлені ст. 47 КЗпП України, в якій зазначено, що уповноважений власником
підприємства орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно
оформлену трудову книжку, яка згідно з частиною 1 ст. 48 КЗпП України являється
основним документом про трудову діяльність.

Судом
встановлено, що трудова книжка була видана в день звільнення особисто позивачу.
Не дивлячись на це, ОСОБА_1 від підпису у зошиті обліку трудових книжок
відмовився, у зв'язку з чим комісією у складі трьох осіб був складений
відповідний акт, долучений до матеріалів справи (а.с. 7, 36). Особи, які
входили до складу цієї комісії, були заслухані в судовому засіданні в якості
свідків та підтвердили зазначену в акті інформацію.

17
лютого 2006 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання
дублікату трудової книжки у зв'язку із втратою оригіналу. Згідно з пунктом 5
Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, вимоги ОСОБА_1. були
задоволені. Адміністрація санаторія спрямувала на його адресу рекомендований
лист з пропозицією з'явитися в санаторій для отримання дублікату книжки, проте
документ так і не був отриманий позивачем (а.с. 41, 42, 89-92).

Розглядаючи
вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди, суд встановив, що в порушення
фундаментальних приписів процесуального закону позивач не надав жодного
належного, змістовного та достовірного доказу на підтвердження спричинення йому
матеріальної шкоди та не обґрунтував її розмір.

В частині
стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Правовідносини,
що виникають із заподіяння позадоговірної моральної шкоди, регулюються ст.ст.
23, 1167 ЦК України, зі змісту яких випливає, що моральна шкода компенсується
лише винною особою.

У відповідності
з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про
судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» обов'язок по
відшкодуванню морального збитку покладається на власника або уповноважений орган
при наявності порушення прав працівника.

Це
правило кореспондується зі змістом ст. 237-1 КЗпП України, яка
передбачає відшкодування моральної шкоди працівнику виключно у разі порушення
його законних прав, якщо воно призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач
не зміг довести наявність вини адміністрації дочірнього
підприємства «Санаторій «Орлине гніздо» ЗАТ «Укрпрофздравниця», своїх фізичних
та душевних страждань, факт погіршення здібностей або позбавлення можливості їх
реалізації, настання негативних явищ та існування причинно-наслідкового зв'язку
між діями відповідача та шкодою.

ОСОБА_1 не надав
жодного доказу на користь підтвердження душевного дискомфорту та не зміг
обґрунтувати принцип визначення грошового еквівалента моральних страждань.

Таким чином, суд
не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині поновлення трудової
книжки, встановлення на роботі та стягнення матеріальної і моральної шкоди.

Суд дійшов до
висновку, що в частині вимог щодо притягнення винних до кримінальної
відповідальності справа підлягає закриттю у відповідності до частини 1 ст. 205
ЦПК України, оскільки такі вимоги відносяться до компетенції спеціально
уповноважених органів та не підлягають розгляду в порядку цивільного
судочинства.

Як вбачається з
матеріалів справи, контролюючи, наглядові та правоохоронні органи вже
неодноразово розглядали ситуацію, що склалася у зв'язку із звільненням
позивача, та не виявили у діяльності працівників санаторія «Орлине гніздо»
порушення законності, що містить ознаки дії, переслідуваної у кримінальному
порядку (а.с. 9-14). Тому суд не вбачає підстав для постановлення окремої
ухвали в порядку, передбаченому частиною 1 ст. 211 ЦПК України, яка встановлює,
що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини
та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і
направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих
причин та  умов.

Вимоги позивача
щодо подальшого працевлаштування відносяться до компетенції органів, визначених
ст. 18 Закону України «Про зайнятість населення», в якій зазначено, що для
реалізації державної політики зайнятості, професійної орієнтації, підготовки і
перепідготовки, працевлаштування та соціальної підтримки тимчасово не працюючих
громадян створюється державна служба зайнятості. Отже працевлаштування не
відноситься до компетенції судових органів, тому справа в цієї частині підлягає
закриттю.

Ухвалюючи
рішення по справі, суд вважає за доцільне підкреслити, що позивач, спрямовуючи
позовну заяву, порушив як загальний строк для звернення до суду, встановлений
ст. 257 ЦК України, так і спеціальний строк, визначений ст. 233 КЗпП України.
Ст. 73 ЦПК України дозволяє поновити пропущений з поважних причин процесуальний
строк за клопотанням особи, яка бере участь у справі. Проте таке клопотання
позивачем заявлене не було.

Таким чином,
розглядаючи спор, суд виконав рекомендації, викладені в пункті 19 постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду
судами трудових спорів», зокрема: з'ясував наявність скорочення чисельності або
штату працівників відповідача, порядок додержання адміністрацією підприємства
регулюючих вивільнення працівника норм законодавства, перевірив з яких підстав
проведено звільнення позивача, дослідив докази щодо змін в організації
виробництва і праці, факт приналежності вивільнюваного працівника до кола осіб,
які користуються переважним правом на залишення на роботі, та перевірив наявність
попередження позивача про наступне вивільнення.

З огляду на
вищевикладене, керуючись ст.ст. 43, 124 Конституції України, ст. 6 Конвенції
про захист прав людини й основних свобод, ратифікованою Верховною Радою України
17.07.1997р., ст.ст. 36, 40, 42, 47, 48, 49, 49-2, 116, 237-1 Кодексу законів
про працю України, ст. 18 Закону України «Про зайнятість населення», ст.ст. 16,
23, 1166, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 212, 213, 214, 215, 218
Цивільного процесуального кодексу України, п.3 постанови Кабінету Міністрів
України №301 від 27.04.1993р. «Про трудові книжки працівників», пп. 2.26, 4.1,
4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою
наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та
Міністерства соціального захисту України №58 від 29.07.1993р., пп. 18, 19
постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику
розгляду судами трудових спорів», п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду
України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про
оплату праці», п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду №4 від 31.03.1995 «Про
судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», суд

в и р і ш и в :

ОСОБА_1 до
дочірнього підприємства «Санаторій «Орлине гніздо» ЗАТ «Укрпрофздравниця»,
третя особа - дочірнє підприємство «Ялтакурорт» ЗАТ «Укрпрофздравниця», про
поновлення трудової книжки з послідуючим працевлаштуванням, стягнення
матеріальної і моральної шкоди, відмовити.

Рішення може
бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його
проголошення шляхом подання до Апеляційного суду Автономної Республіки Крим
через Ялтинський міський суд заяви про апеляційне оскарження з наступним
поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги у порядку, передбаченому
ст.ст. 294, 295, 296 Цивільного процесуального кодексу України.

С у д д я -