Справа
№22-ц-875/2007р.                                      Головуючий
визнання                                         Доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2007 року                                             судова
колегія судової палати у

цивільних
справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Коваленко
І.П.

судів - Черкасова В.В., Довгаль Г.П.

при секретарі - Ус Л.М.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційні скарги представника ОСОБА_1та ОСОБА_2- ОСОБА_3та
представника ОСОБА_4- ОСОБА_5на
рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 20 грудня 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_6до
ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2, 3-я особа: приватний
нотаріус Кегичівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_7., про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на 1/2 частину
квартири, -

Встановила:

У жовтні 2006 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4., ОСОБА_1., ОСОБА_2.,
3-ї особи: приватного нотаріуса Кегичівського нотаріального округу Харківської
області ОСОБА_7., в якому
просила: на підставі ст.ст. 368,
369 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 26
травня 2006 року між ОСОБА_2. та ОСОБА_4., і посвідченого приватним нотаріусом
Кегичівського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_7. за реєстровим
№778; визнати за нею право власності на 1/2 частину цієї квартири; стягнути з
відповідачів солідарно на її користь судові витрати, які складаються із надання
правової допомоги - 600грн., сплати держмита -155грн.79коп. та на
інформаційно-технічне забезпечення - 30грн., а усього -785 грн. 79коп.

В обґрунтування
заявлених вимог позивачка вказує на те, що з 07.09.1996р. по 26.10.2004р. вона
перебувала в зареєстрованому шлюбі з

2

ОСОБА_1. В період шлюбу, а саме - 07 грудня 1999
року ними на спільні кошти була придбана вищеназвана квартира, яка була
оформлена документально на чоловіка і яка, згідно діючого законодавства, є їх
сумісною власністю. Вона, як дружина, має право на 1/2 частину цієї квартири.
Пізніше, вже після розірвання шлюбу, їй стало відомо, що ОСОБА_1. без її згоди
та не маючи від неї повноважень на вчинення правочинів щодо розпорядження
спільним майном, уклав мирову угоду зі своїм братом ОСОБА_2., по якій передав
йому у власність квартиру в цілому в рахунок сплати боргу, а останній продав
спірну квартиру співмешканці її колишнього чоловіка - ОСОБА_4.

Відповідачі - ОСОБА_4., ОСОБА_1. та ОСОБА_2. позов не
визнали, подали на нього свої письмові заперечення, в яких виклали свої
міркування, доводи та правові обґрунтування.

В судовому
засіданні суду першої інстанції позивачка ОСОБА_6. та її представник позов підтримали і просили його
задовольнити.

Представник
ОСОБА_4. - ОСОБА_5., заперечуючи
проти позову, посилався на те, що відповідачка є добросовісним набувачем
оспорюваного майна, на момент придбання квартири власником її був ОСОБА_2., укладення
договору купівлі-продажу проведено з дотриманням вимог діючого законодавства, а
тому вказаний правочин є правомірним.

Представник
відповідачів ОСОБА_1. та ОСОБА_2. - ОСОБА_3.,
заперечуючи проти задоволення позову, вказував на те, що ОСОБА_6. не надано суду
доказів, які б спростовували твердження ОСОБА_1.
про те, що спірна квартира придбалася за гроші отримані ним за договором
позики.

3-я особа: приватний нотаріус Кегичівського районного
нотаріального округу Харківської області ОСОБА_7. пояснила, що спірний договір посвідчено нею у
відповідності з вимогами чинного законодавства, при цьому продавцем нерухомого
майна були надані всі необхідні документи, в тому числі ухвала Красноградського
районного суду Харківської області від 10
жовтня 2005 року про
затвердження мирової угоди, згідно якої право власності на спірну квартиру від ОСОБА_1. перейшло до ОСОБА_2.

Рішенням
Кегичівського районного суду Харківської області від 20 грудня 2006 року позов
ОСОБА_6. задоволено.

Визнано
недійсним договір купівлі-продажу квартири №7, яка знаходиться в будинку АДРЕСА_1, укладеного 26 травня 2006 року між ОСОБА_4. та ОСОБА_2

3

Визнано право
власності за ОСОБА_6. на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1.

Стягнуто на
користь ОСОБА_6. судові витрати з ОСОБА_4., ОСОБА_1., ОСОБА_2по - 261
грн.93коп. з кожного.

В апеляційній
скарзі представник відповідачки ОСОБА_4. - ОСОБА_5. просить рішення суду першої
інстанції скасувати і постановити у справі нове рішення про відмову ОСОБА_6. в
позові в повному обсязі, посилаючись на його неправомірність, оскільки цим
рішенням порушуються законні права і інтереси його відповідачки, на неправильне
застосування судом норм матеріального права, на невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та неправильну оцінку наданим доказам.

В апеляційних
скаргах представник відповідачів ОСОБА_1. і ОСОБА_2. - ОСОБА_3. просить рішення
суду скасувати і постановити у справі нове рішення, яким відмовити позивачки в
позові і водночас стягнути з неї на користь кожного з цих відповідачів судові
витрати по сплаті судового збору, а саме державного мита в сумі - 78грн. та на
інформаційно-технічне забезпечення - 30грн., пов'язані з розглядом справи
апеляційним судом. При цьому також посилається на неправильне застосування
судом норм матеріального права, на неповне з'ясування обставин, які мають
значення для правильного вирішення справи.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та
проаналізувавши доводи, наведені в апеляційних скаргах, судова колегія вважає,
що скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої
інстанції повно і всебічно досліджені надані сторонами докази, їм дана належна
правова оцінка, правильно визначено природу спірних правовідносин та закон,
який їх регулює та на підставі встановленого ухвалене рішення, яке відповідає
вимогам ст.ст. 10, 60,
2212, 214, 215 ЦПК України.

Судовим
розглядом встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами,
що позивачка ОСОБА_6. перебувала
в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1.
з 07.09.1996р. по 26.10.2004р.

В період шлюбу
подружжям була придбана двохкімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1, вартістю
4000грн. згідно

4

Договору купівлі-продажу від
07.12.1999року,  укладеного між ОСОБА_1. і ОСОБА_8.,
(а.с. 7).

Відповідач ОСОБА_1. на момент
купівлі спірної квартири

працював у
Хрестищенському відділенню бурових робіт №044698718
філії

бурового
управління „Укрбургаз" Дочірньої компанії „Укргазвидобудування"
і  його заробітна плата складала значний
розмір, що підтверджується довідкою №09/3290 від 20.11.2006року (а.с. 44).

Згідно вимог
ст.22 КпШС України, яка діяла на час виникнення даних правовідносин, майно
набуте подружжям в період шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожен із
подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном..
Подружжя користуються рівними правами на майно, і в тому випадку, якщо один з
них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми чи з
інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Отже, враховуючи
положення цієї норми закону, спірна квартира є їх спільною сумісною власністю.

Після проведення
необхідних ремонтних робіт у придбаному жилому приміщенні, подружжя ОСОБА_1вселилися до
квартири і почали в ній жити. Але пізніше, у 2004 році взаємовідношення погіршалися, стали виникати
конфлікти, виявилися протиріччя, між ними встановилися неприязні стосунки, що в
свою чергу привело до розпаду сім'ї. Після розірвання шлюбу позивачка
залишалася проживати в спірній квартирі, а відповідач ОСОБА_1. перейшов жити
до своєї матері.

Про існування
договору позики ОСОБА_6.
нічого відомо не було, своєї згоди на її укладання вона не давала і ніколи
мови про це між подружжями не виникало.

Із матеріалів
справи вбачається, що ОСОБА_1.
10 жовтня 2005 року, на
стадії виконання судового рішення, уклав мирову угоду зі своїм рідним братом - ОСОБА_2., яка була
затверджена ухвалою Красноградського районного суду Харківської області. Згідно
цієї мирової угоди ОСОБА_1.
передав у власність ОСОБА_2.
спірну квартиру в рахунок погашення грошового боргу (а.с. 23).

26 травня 2006
року ОСОБА_2. продав
спірну квартиру ОСОБА_4. за 35
700грн., що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Кегичівського районного нотаріального округу Харківської
області ОСОБА_7. за реєстровим
НОМЕР_1(а.с. 6).

5

Про те, що спірна квартира була відчужена таким чином, позивачки ОСОБА_6. стало відомо
після отримання судової повістки про виклик її до суду по справі за позовом
ОСОБА_4. до неї про виселення.

Дізнавшись про
це, позивачка зразу ж звернулася в суд із заявою про перегляд ухвали
Красноградського районного суду Харківської області від 10.10.2005року за
нововиявленими обставинами і ухвалою цього ж суду від 02 серпня 2006 року ухвала від
10.10.2005року була скасована (а.с. 10-11).

При новому
розгляді, згідно ухвали Красноградського районного суду Харківської області від
28 вересня 2006 року, в
затвердженні мирової угоди про передачу ОСОБА_1.
спірної квартири ОСОБА_2.
в рахунок боргу було відмовлено, оскільки ця угода не відповідала вимогам
діючого законодавства і- зачіпала права та інтереси ОСОБА_6. (а.с. 12- 13).

Надумані і
безпідставні є твердження відповідача ОСОБА_1.
про те, що спірна квартира купувалася за гроші, отримані за договором
позики, оскільки ніяких доказів на підтвердження цих обставин ним суду надано
не було, хоча відповідно до вимог ч.1 ст.60
ЦПК України це є його обов'язком.

Виходячи із
положень ст.68 СК
України, розірвання шлюбу між подружжями ОСОБА_1
не припинило між ними права спільної сумісної власності на квартиру набуту під
час шлюбу. Розпорядження цією квартирою після розірвання шлюбу повинно було
здійснюватися співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до діючих
норм ЦК України.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_6.
про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_2. і ОСОБА_4., суд
дійшов обґрунтованого висновку, що відпали обставини, які послужили підставою
для визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2., а саме - у зв'язку із
скасуванням вищезазначеної мирової угоди.

При цьому суд
врахував положення ч.3 ст.215 ЦК України, якою передбачено - „якщо
недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Визнаючи за ОСОБА_6. право власності
на 1/2 частину
спірної квартири, суд виходив із положень ст.2.8 КпШС України, яка діяла на час
придбання спірного майна і якою передбачено, що - у випадку розподілу

6

майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя, їх долі визнаються рівними.

Також, нормами
діючого законодавства - ч.І ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна
дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

За таких
обставин, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи
апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають колегії суддів підстав
зміни або скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.
308Ч.1 п.1, 308, 313,
314ч.1п.1, 315, 317,
319, 325 ЦПК України судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні
скарги представників ОСОБА_1.
та ОСОБА_2. - ОСОБА_3.
і ОСОБА_4. - ОСОБА_5. відхилити.

Рішення
Кегичівського районного суду Харківської області від 20 грудня 2006 року залишити
без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може
бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців.