Головуючий 1 інстанції Семіряд І.В.
Справа № 22 - 4551,2007р.   Доповідач Курило В.П.
УХВАЛА Іменем України

5
червня 2007 року Апеляційний суд Донецької області у складі: головуючого судді
Курило В.П. суддів Саніковой О.С., Шамрило Л.Г. при секретарі  Степаненко В.Б.

розглянув
у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку                       справу за

апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Пролетарського районного суду міста Донецька від 5
квітня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства „Тепломережа"
про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу і відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До апеляційного суду Донецької області надійшла
апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Пролетарського районного суду Донецької
області від 5 квітня 2007 року, яким у
задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства
„Тепломережа" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

У апеляційній скарзі позивачка ставить питання про
скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позовних
вимог, через те, що суд не врахував обставин, що мають суттєве значення для
справи. Зокрема, суд не врахував, що заяву про звільнення з роботи вона
написала під психологічним впливом адміністрації підприємства у той час, як
вона не хотіла звільнятися. На її місце прийнята інша особа.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції встановив, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем
з серпня 1993 року у якості оператора котельної і була звільнена з роботи 2
серпня 2006 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров"я.
А наказом №84/к від 14 серпня 2006 року позивачка призначена з 14 серпня 2006
року на посаду сторожа Пролетарської дільниці КП „Тепломережа" на
ремонтний період.

Згідно розпорядженню Донецького
міського голови від 27 вересня 2006 року № 1017 „Про початок опалювального
періоду 2006-2007 років" для КП „Тепломережа" встановлений термін
початку запуску котельних з 15 жовтня 2006 року.

13 жовтня 2006
року позивачка звернулась до відповідача з заявою про звільнення з посади сторожа у зв"язку із
закінченням строку договору. Наказом відповідача № 108/к від 13 жовтня 2006
року позивачка звільнена з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв"язку з
закінченням строку договору по закінченню ремонтного періоду.

2

Звільнення позивачки здійснено на законних підставах,
тому її позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди не грунтуються на
законі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний
суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що починаючи з 1993 року позивачка
дійсно перебувала у трудових відносинах з відповідачем і на підставі наказу
№37/к від 31 січня 16 серпня 1993 року була прийнята на роботу оператором 3
розряду. Наказом №77/к від 1 серпня 2006 року вона звільнена з роботи з 2
серпня 2006 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв"язку з наданням
позивачкою довідки № 216204 МСЕК від 3 серпня 2006 року про встановлення їй
третьої групи інвалідності за загальним захворюванням. Згідно зазначеного
висновку МСЕК позивачка оператором працювати не може і їй протипоказана тяжка
фізична праця ( а.с.7, 8, 11, 13, 14). Звільненню позивачки передувала її
особиста заява з проханням звільнення з роботи з 2 серпня 2006 року за станом
здоров"я (а.с. 26).

8 серпня 2006 року позивачка
звернулась до відповідача з заявою про прийняття на роботу сторожем на ремонтний період
(а.с.31). і наказом № 84/к від 14 серпня 2006 року вона прийнята на роботу
сторожем з 14 серпня 2006 року на ремонтний період (а.с.32). Позивачка з
наказом ознайомлена, про що свідчить її особистий підпис на а.с. 33 оборот.

13 жовтня 2006 року позивачка подала заяву про
звільнення з роботи у зв"язку з закінчення строкового договору (а.с. 34) і
наказом відповідача №108/к від 13 жовтня 2006 року вона звільнена з посади
сторожи у зв"язку з закінченням ремонтного періоду відповідно до п. 2 ст.
36 КЗпП України ( а.с.35). При цьому суд першої інстанції встановив, що
ремонтний період дійсно закінчився ІЗжовтня 2006 року, а опалювальний період відповідач
розпочав з 15 жовтня 2006 року.

Звертаючись в суд з позовом про поновлення на роботі,
позивачка посилалась на те, що звільнятися не мала бажання, а заяву про
звільнення написала під впливом відповідача.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно
і об"єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і
доказам дав правильну правову оцінку і зробив правильний висновок про те, що
доводи позивачка є безпідставними. Усі дії позивачка, пов"язані з
працевлаштуванням і звільненням від відповідача носили добровільний характер.
Крім того, позивачка працевлаштувалась до відповідача за строковим договором,
строк дії якого закінчився 13 жовтня 2006 року і тому у відповідача були
передбачені п. 2 ст. 36 КЗпП України підстави для розірвання з позивачкою
трудового договору.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи
процесуального законодавства, що призвело або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Тому
рішення суду є законним і підстав для його скасування не має.

Відповідно о ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін,
якщо визнає, що воно ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального
законодавства.

Одночасно суд апеляційної інстанції
виключає з мотивувальної і резолютивної частини рішення висновок суду про
поновлення позивачці строку на звернення у суд з вказаним позовом через те, що
він є зайвий. Суд зробив висновок про те, що права і інтереси позивачки під час
звільнення з роботи відповідачем не порушені, тому відмовив у задоволені її
позовних вимог з цих підстав. У зв"язку з чим не було необхідності
обговорювати питання щодо пропуску нею строку для звернення у суд, бо питання
про поновлення її порушеного права не виникало. А дотримання позивачем строку
на звернення у суд має значення при задоволені позовних вимог.

3

Встановивши, що
звільнення позивачки відбувалось законно, у суду першої інстанції не
було підстав для задоволення її позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і
моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу відхилити. Рішення Пролетарського районного суду міста Донецька від 5
квітня 2006 року залишити без змін. Виключити з мотивувальної і резолютивної
частини рішення висновок суду про поновлення позивачці строку на звернення у суд як зайвий.

Ухвала суду
апеляційної інстанції набирає законної сили з часу її проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня проголошення ухвали суду апеляційної інстанції.