Справа № 2-125/06
РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

30 березня 2007 року
Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді:                             Католікяна
М.О.,

при секретарі:                         Ніколенко
К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в
місті Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до
ОСОБА_3,ОСОБА_4, треті особи - Комунальне підприємство «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної інвентаризації», Приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування будинку
недійсним, визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, визнання права
власності на будинок, за зустрічним позовом ОСОБА_6 в інтересахОСОБА_4 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, Восьма дніпропетровська державна нотаріальна
контора, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної
інвентаризації», про визнання договору купівлі-продажу будинку правомірним, визнання
права власності на будинок, усунення перешкод у користуванні будинком шляхом
виселення особи,

УСТАНОВИВ:

31 липня 2006 року представник ОСОБА_2 звернулася до суду
з позовомОСОБА_3, третя особа - КП «ДМБТІ», про визнання договору дарування
будинку недійсним. Позовні вимоги представник позивача обґрунтувала тим, що
позивач є одинокою жінкою похилого віку. У весні 2003 року між нею та
відповідачем (колишня невістка) було укладено договір дарування, за яким
позивач подарувала відповідачеві належний їй на праві власності будинок
АДРЕСА_1. Під час укладення договору позивач була переконана відповідачем
відносно того, що фактично укладається договір довічного утримання, а позивач
залишиться мешкати у будинку. Після укладення договору дарування ставлення відповідача
до позивача суто змінилося (погіршилося). Коли позивач заявила, що планує
порушити у суді питання про повернення свого майна, відповідач оформила на
позивача заповіт. Проте сьогоднішнього часу відповідач постійно порушує її
права, погрожує виселенням, продажем будинку тощо. Крім того, позивачеві стало
відомо, що відповідач скасувала заповіт, складений на ім'я позивача. Вказані
обставини явилися причиною звернення до суду з позовом про визнання спірного
договору дарування недійсним, відшкодування судових витрат (а.с.а.с. 4 - 6).

03 серпня 2006 року суддя Самарського районного суду м.
Дніпропетровська своєю ухвалою вжив заходи забезпечення позову, наклавши арешт
на спірний будинок

(а.с.а.с. 17, 30, 34).

29 вересня 2006 року суд своєю ухвалою залучив до участі
у справі в якості співвідповідача чинного власника спірного будинку ОСОБА_4, а
в якості третьої особи - Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, яка посвідчила договір дарування будинку
(а.с.а.с. 76-звор., 78 - 80).

30 жовтня 2006 року до суду із зустрічним позовом до
ОСОБА_2,ОСОБА_3, треті особи - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5., Восьма дніпропетровська державна нотаріальна
контора, КП «ДМБТІ», звернувся представник ОСОБА_4 Позовні вимоги представник
позивача обґрунтував тим, що у липні 2006 року між ним та ОСОБА_3 було укладено
договір купівлі-продажу спірного будинку. Під час спроби зареєструвати
укладений договір у КП «ДМБТІ» він дізнався про те, що на нього накладено
арешт, що порушує його права. Крім того, згодом йому стало відомо, що дійсність
договору дарування, на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на
будинок, оспорюється ОСОБА_2, яка до того й мешкає в будинку. Таким чином,
фактично оспорюється і дійсність укладеного ним договору купівлі-продажу, отже
- його право власності. Зазначені обставини явилися причиною звернення
представника позивача до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу
будинку правомірним, визнання права власності на будинок, усунення перешкод у
користуванні будинком шляхом виселення ОСОБА_2 (а.с.а.с. 99 - 101).

Того ж дня суд своєю ухвалою прийняв зустрічний позов до
спільного розгляду з первісним позовом (а.с. 108).

17 січня 2007 року представник ОСОБА_2 доповнила первісний
позов вимогою про визнання договору купівлі-продажу, укладеного міжОСОБА_3 та
ОСОБА_4, недійсним, а також вимогою про визнання за ОСОБА_2 права власності на
спірний будинок

(а.с.а.с. 155 - 158).

У судовому засіданні ОСОБА_2, її представник підтримали
первісний позов у повному обсязі, заперечували проти задоволення зустрічної
позовної заяви.

ОСОБА_3, її представник заперечували
проти задоволення первісного позову, просили суд задовольнити зустрічну позовну
заяву.

ОСОБА_4., його представник підтримали
зустрічний позов, заперечували проти первісного позову.

Представник КП «ДМБТІ» у судове
засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. 04.09.2006 р. на адресу
суду надійшло клопотання представника КП «ДМБТІ» про розгляд справи за його
відсутності (а.с. 35).

Приватний нотаріус
Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5. у судове засідання
також не з'явилася, повідомлялася належним чином. У судовому засіданні, яке
відбулося 14.03.2007 р. представник третьої особи заперечувала проти задоволення
первісного позову, пославшись на законність дій третьої особи щодо посвідчення
спірного договору дарування, не заперечувала проти задоволення зустрічного
позову.

Представник Восьмої
дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не
з'явився, повідомлявся належним чином.

Вислухавши пояснення сторін, їх
представників, представника Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського
нотаріального округуОСОБА_5, показання свідків, дослідивши матеріали справи,
суд дійшов висновку про те, що у задоволенні первісного позову необхідно
відмовити, а зустрічну позовну заяву - частково задовольнити з наступних
підстав.

Судом було встановлено, що ОСОБА_2 доводилася дружиною
ОСОБА_7.

10 жовтня 1987 року ОСОБА_3 уклала шлюб із сином ОСОБА_2
та ОСОБА_7, ОСОБА_8, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії
НОМЕР_1, виданого відділом ЗАГС Самарського району м. Дніпропетровська (а.с.
51).

22 травня 1996 року рішенням Виконавчого комітету
Самарської районної Ради Народних депутатів № 175/2 ОСОБА_7 було виділено
земельну ділянку та дозволено будівництво індивідуального жилого будинку № 60А
по вул. Академіка Корольова в

м. Дніпропетровськ (а.с. 67).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується
копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого відділом РАГС
Амур-Нижньодніпровської районної Ради Народних депутатів м. Дніпропетровська
(а.с. 60).

02 червня 1997 року було затверджено відповідний
будівельний проект щодо будівництва спірного будинку (а.с.а.с. 94, 95).

Після смерті чоловіка ОСОБА_3 розпочала за свої кошти
будівництво спірного будинку, про що свідчать копії касових чеків, накладних,
корінців до касових ордерів щодо придбання будівельних матеріалів, а також
показання свідків (а.с.а.с. 52 - 58).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_7, після смерті якого
спадщину прийняла його дружина, ОСОБА_2 На той момент спадкове майно складалося
з незакінченого будівництвом (50 %) спірного будинку, що підтверджується копією
свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.01.1999 р., виданого Восьмою
дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого у реєстрі
за № 1-19 (а.с.а.с. 62, 181).

18 жовтня 2002 року спірний будинок був введений в
експлуатацію рішенням Виконавчого комітету Самарської районної в м.
Дніпропетровську ради № 596

(а.с.а.с. 9-звор., 65).

29 жовтня 2002 року ОСОБА_2 склала заповіт, за яким, у
тому числі спірний будинок вона заповідалаОСОБА_3 Заповіт був посвідчений
Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9
та зареєстрований у реєстрі за № 1341

(а.с. 68).

16 грудня 2002 року на ім'я ОСОБА_2 було видано свідоцтво
про право власності на спірне домоволодіння (а.с. 180).

02 липня 2003 року ОСОБА_2 отримала у КП «ДМБТІ» витяг з
реєстру прав власності на нерухоме майно НОМЕР_3 з приміткою «для дарування у
цілому» (а.с. 179).

11 липня 2003 року між ОСОБА_2, з одного боку, таОСОБА_3,
з другого боку, було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_3 отримала в дар
спірний будинок. Договір був посвідчений Приватним нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за № 4279
(а.с.а.с. 63, 124, 130, 178).

15 серпня 2003 року право власностіОСОБА_3 на спірний
будинок було зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме
майно, про що свідчать відповідна відмітка на договорі дарування та копія
витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно НОМЕР_4 від 15.08.2003
р., виданого КП «ДМБТІ» (а.с.а.с. 63-звор., 64, 125).

27 липня 2006 року міжОСОБА_3, з одного боку, та ОСОБА_4,
з другого боку, було укладено договір купівлі-продажу спірного будинку, за яким
останній придбав його за 153 928,00 грн. Договір був посвідчений Державним
нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Отроцюк
О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 3-2101, про що свідчать копія договору та
копія розписки про отримання ОСОБА_4 грошових коштів (а.с.а.с. 28, 29, 31, 102,
103, 105, 117, 118).

ОСОБА_2 дотепер мешкає та зареєстрована у спірному
будинку, що підтверджується поясненнями сторін, їх представників, копією
паспорта ОСОБА_2 (а.с. 7-звор.).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються
Конституцією України, Цивільним кодексом УРСР, Цивільним кодексом України,
Законом України від 07.02.1991 р. № 697-ХII «Про власність», Інструкцією про
порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом
Міністерства юстиції України від 14.06.1994 р. № 18/5.

В силу ч. 1 , абз. 1 ч. 2 ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і
обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і
Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені
законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства
породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і
обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч
і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 243 ГК УРСР за договором дарування
одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Згідно з ч. 3 ст. 244 ГК УРСР до договорів дарування
нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 цього Кодексу.

У відповідності зі ст. 227 ЦК УРСР договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча
б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність
договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

В силу абз. 1 п. 10, абз. 1 п. 11, п. 12, абз. 1 п. 13,
абз. 1 п. 19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу громадянина,
що звернувся за вчиненням нотаріальних дій. Установлення особи здійснюється за
паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо
особи громадянина. При посвідченні угод з'ясовується дієздатність громадян і
перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. При
посвідченні угод нотаріус перевіряє справжність підписів учасників угод та
інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії.
Нотаріально-посвідчувальні угоди, а також заяви та інші документи підписуються
у присутності нотаріуса. Усі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами, реєструються
в реєстрах нотаріальних дій.

Відповідно до абз. 1 п. 49, абз. 1 п. 50, абз. 1 п. 52
Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України
посвідчення договорів про відчуження квартири провадиться за місцезнаходженням
вказаного майна. При нотаріальному посвідченні договорів про відчуження жилого
будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус
вимагає подання документів, які підтверджують право власності на вказане майно
у осіб, які його відчужують. Крім правовстановлюючого документа на жилий будинок
та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, нотаріус вимагає
довідку-характеристику бюро технічної інвентаризації. При посвідченні договору
про відчуження квартири перевіряється відсутність заборони на відчуження або
арешту за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Згідно з поясненнями представника Приватного нотаріуса
Дніпропетровського міського нотаріального округуОСОБА_5 під час укладення
спірного договору дарування сторонам було роз'яснено правові наслідки вчинення
договору, договір до підписання був особисто прочитаний сторонами, договір був
підписаний сторонами без відмов і зауважень.

Як вбачається з матеріалів справи, договір дарування від
11.07.2003 р. було укладено з додержанням нотаріальної форми, договір був
зареєстрований у КП «ДМБТІ», особи сторін під час укладення правочину було
перевірено нотаріусом, нотаріусом також було з'ясовано дієздатність сторін,
договір був підписаний у присутності нотаріуса і зареєстрований у реєстрі. Крім
того, перед укладенням правочину нотаріусові були надані свідоцтво про право
власності ОСОБА_2 на будинок та витяг з реєстру прав власності на нерухоме
майно. Зазначені обставини в їх сукупності свідчать про те, що, у розумінні
закону, спірний договір дарування був укладений і не містить формальних ознак
недійсності, зазначених у ст. 227 ЦК УРСР.

На користь викладено свідчить також те, що витяг з
реєстру прав власності на нерухоме майно, який був виданий для відчуження
спірного будинку, містив положення щодо природи майбутнього правочину, а саме
дарування.

Бажання ОСОБА_2 саме подарувати будинокОСОБА_3 також
підтверджується тією обставиною, що раніше, 29.10.2002 р., вона складала
заповіт на ім'яОСОБА_3, у тому числі на спірний будинок.

У відповідності з ч. 1 ст. 57 ЦК УРСР угода, укладена
внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї
сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти
на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути
визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи
громадської організації.

Аналізуючи зміст приведених вище норм та співвідношуючи
його зі встановленими судом обставинами, матеріалами справи та поясненнями
представника Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального
округуОСОБА_5, суд доходить висновку про те, що підстав вважати дії ОСОБА_2 під
час укладення спірного договору дарування такими, що вчинені внаслідок введення
її в оману (обман щодо природи договору), не існує, а ОСОБА_2 та її
представником не було надано беззаперечних доказів на користь протилежного.

Крім того, суд не вбачає у поданих матеріалах ознак
укладення договору дарування на вкрай невигідних для дарувателя умовах
внаслідок збігу тяжких обставин з наступних підстав.

По-перше, на час, який передував укладенню договору
дарування ОСОБА_2 мала у власності двоповерховий будинок № 70/2 на вул.
П'ятихатки в м. Дніпропетровськ, який згодом нею був проданий, про що свідчать
також її власні пояснення.

По-друге, ОСОБА_2 ані на момент укладення спірного
договору дарування, ані теперішнього часу не перебуває у скрутному
матеріальному становищі, як зазначає її представник у позові, що
підтверджується наявністю у неї декількох валютних рахунків, на яких
зберігаються грошові кошти в сумі біля 10 000,00 доларів США, що також
підтверджується поясненнями ОСОБА_2 та матеріалами справи (а.с.а.с. 152, 175).

По-третє, зазначаючи у позовних заявах, що спірний
договір дарування був укладений і внаслідок обману (омана), і внаслідок скрутного
матеріального становища, що призвело до укладення договору на вкрай невигідних
умовах, представник ОСОБА_2 по суті зводить на нівець свої попередні
твердження.

Так, спочатку, стверджуючи, що договір дарування було
укладено через оману, представник ОСОБА_2 зазначала, що насправді остання була
переконана невісткою у тім, що укладає договір довічного утримання, тобто не
розуміла зміст договору, значення його положень тощо.

Згодом, представник ОСОБА_2 доповнила позовну заяву та
зазначила, що на час укладення договору остання перебувала у скрутному
матеріальному становищі, що призвело до укладення нею договору на вкрай
невигідних умовах.

На думку суду, укладення договору на вкрай невигідних
умовах безумовно передбачає повне розуміння стороною договору значення своїх
дій, які ця сторона змушена вчиняти через наявність збігу тяжких обставин. Ця
теза позовної заяви ОСОБА_2 об'єктивно спростовує тезу щодо введення її в
оману, оскільки у цьому разі вона не розуміла, за твердженням її представника,
що укладає саме договір дарування.

Суд критично ставиться до посилань ОСОБА_2, її
представника на заповіт, який склала на її користь ОСОБА_3, а також подальше
його скасування, оскільки ці обставини самі по собі не можуть підтверджувати
або спростовувати наявність обману або збігу тяжких обставин під час укладення
договору дарування ОСОБА_2

Суд також не бере до уваги посилання ОСОБА_2, її
представника на звернення до міліції, оскільки таке звернення відбулося за три
місяці після подання нею позовної заяви, тобто не може підтверджувати наявність
події, які передували та явилися причиною виникнення спора (а.с. 84).

В силу ст. 257 ЦК України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 258 ЦК України позовна давність у
п'ять років застосовується до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого
під впливом насильства або обману.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 була обізнана
про укладення нею договору дарування під час його укладення, отже строк
позовної давності щодо вимоги про визнання його недійсним через те, що був
укладений внаслідок збігу тяжких обставин, розпочав свій перебіг з 12.07.2003
р. (наступний після підписання договору день).

У відповідності з ч.ч. 3 - 5 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Ураховуючи положення наведених вище норм, співвідношуючи
їх зі встановленими в засіданні обставинами, зважаючи на те, що ОСОБА_2
пропустила строки звернення до суду щодо вимоги про визнання договору дарування
недійсним через те, що був укладений внаслідок збігу тяжких обставин, не довела
поважність причин порушення строку, встановленого ст. 257 ЦК України, а також
ту обставину, що позовну давність просила застосувати у своїй заяві ОСОБА_3
(а.с. 45), суд вважає, що в цій частці для ОСОБА_2 сплив строк позовної
давності.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що у
задоволенні вимоги про визнання договору дарування від 11.07.2003 р. недійсним
необхідно відмовити через її безпідставність.

Виходячи з викладеного, суд також вважає, що не
підлягають задоволенню й позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу
спірного будинку недійсним, визнання на нього права власності ОСОБА_2,
оскільки, як було встановлено, сам договір дарування був укладений відповідно
до закону, отже й договір купівлі-продажу і його наслідки (набуття права
власності на будинок ОСОБА_4) є такими, що знаходяться у площині чинного
законодавства.

В силу абз. 4 ст. 13, абз.абз. 2, 4 ст. 41 Конституції
України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і
господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності
рівні перед законом. Право приватної власності набувається в порядку,
визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 55 Закону України «Про
власність» право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує
стабільність правовідносин власності. Власник не може бути позбавлений права на
своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими
актами України.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може
пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Як вбачається зі змісту первісного позову, ОСОБА_2
оспорює, у тому числі договір купівлі-продажу, укладений міжОСОБА_3 і ОСОБА_4,
та право власності останнього на спірний будинок, отже позовні вимоги
останнього про визнання цього договору правомірним (дійсним) та визнання за
ОСОБА_4 право власності на придбане домоволодіння є обґрунтованими та
законними.

Проте суд вважає вимогу ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_2
безпідставною, оскільки, як встановлено судом, ОСОБА_2 дотепер зареєстрована у
спірному будинку, а виселення особи, яка на законних підставах (факт
реєстрації) мешкає у жилому будинку, є неприпустимим.

Водночас ОСОБА_4. не висунув вимогу про скасування
реєстрації ОСОБА_2 за місцем її проживання, що є безумовною підставою для
відмови у задоволенні позову в цій частині.

Протягом розгляду справи представникамиОСОБА_3, ОСОБА_4
неодноразово висувалися пропозиції про укладення мирової угоди на умові
придбання за свої кошти для ОСОБА_2 іншого житла, проте представником останньої
ці пропозиції відхилялися.

У порядку ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
необхідно стягнути його витрати з оплати судового збору в сумі 1 539,28 грн,
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30,00 грн
(а.с.а.с. 96, 97).

Крім того, з ОСОБА_2 на користь держави підлягають стягненню
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 22,00 грн,
які були недоплачені нею під час звернення до суду з позовом.

Суд також вважає, що відповідно до ст. 154 ЦПК України
скасуванню підлягають заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Самарського
районного суду м. Дніпропетровська 03.08.2006 р.

Ураховуючи викладене, керуючись ст.ст. 13, 41 Конституції
України, ст.ст. 4, 57, 227, 243, 244 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 257, 258,
261, 267, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 55 Закону України від
07.02.1991 р. № 697-ХII «Про власність», п.п. 10 - 13, 19, 49, 50, 52
Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 р. № 18/5,
ст.ст. 4 - 8, 10, 11, 18, 57 - 60, 79, 81, 88, 208, 209, 212 - 215, 218
Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_3,ОСОБА_4, треті особи -
Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної
інвентаризації», Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування будинку недійсним, визнання
договору купівлі-продажу будинку недійсним, визнання права власності на будинок
відмовити.

ПозовОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - Приватний
нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Восьма
дніпропетровська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство
«Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання договору
купівлі-продажу будинку правомірним, визнання права власності на будинок,
усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення особи задовольнити
частково.

Визнати договір купівлі-продажу житлового будинку від 27
липня 2006 року будинку АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
Державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори
Отроцюк О.В., зареєстрований у реєстрі за № 3-2101, дійсним.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на жилий будинок

АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користьОСОБА_4 судовий збір в сумі
1 539,28 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в
сумі 30,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 22,00 грн.

Скасувати заходи забезпечення позову, знявши арешт з
будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний НОМЕР_5, контрольна сума - 346ДГ33Г2Д).

Направити копії рішення на адреси Восьмої
дніпропетровської державної нотаріальної контори, Комунального підприємства
«Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації».

Заяву про апеляційне оскарження рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення
подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку
подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий суддя: