АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах
апеляційного суду
Чернігівської області в складі:
головуючого - судді
суддів: Євстафіїва О.К., Квача М.О., Скрипки
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про витребування майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
розділ спільного майна,
в с т а н о в и л а :
у травні 2003 р. ОСОБА_1
пред'явила позов до ОСОБА_2, у якому просила зобов'язати останнього усунути
перешкоди, що він їй чинить у користуванні гаражем, який розташований у
кооперативі „Сирена” по вул. Сельце у м. Каневі Черкаської області, шляхом
видачі ключів від цього гаражу та звільнення його від належного йому (ОСОБА_2)
майна. Свої вимоги ОСОБА_1обґрунтовувала тим, що спірний гараж 04.03.1998 р.
нею було придбано в період шлюбу з ОСОБА_2. Після розірвання шлюбу з ним, що
мало місце 25.12.1998 р., спільно нажите у період шлюбу майно ними поділено
добровільно, а саме: ОСОБА_2 залишилися квартира, автомобіль і дачна ділянка, а
їй залишився спірний гараж, яким вона останньому дозволила користуватися. Але
ОСОБА_2 не дає згоди на повернення їй гаражу та ключів від нього.
У червні 2003 р. останній
пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_1, в якому просив визнати за ним право
власності на вищевказаний гараж, вартістю 4000 грн., автомобіль „Москвич” 2140,
реєстраційний НОМЕР_1, 1981 року випуску, вартістю 2500 грн., і недобудований
садовий будинок, що розташований в садівничому товаристві „Зелена гірка” по
вул. Бессарабія  у  м.
Справа № 33ц-КС-51, № рядка статзвіту - 5
Головуючий у першій інстанції - Дубенець М..І.
Доповідач в апеляційній інстанції - Качан О.В.
Доповідач Євстафіїв О.К.
Каневі Черкаської області, вартістю 500 грн., стягнувши з нього на користь
ОСОБА_1  3500 грн. компенсації. Свої
вимоги він аргументував тим, що все вищевказане майно ними придбано у період
шлюбу. Після його розірвання цим майном користується тільки він. І він, і
ОСОБА_1в силу ст.ст. 22, 28 КпШС України, 1969 р., мають рівні права на
вищеперелічене майно. Останньою позов про витребування гаражу пред'явлено більш
ніж через 3 р. з моменту розірвання шлюбу; тож
все спірне майно перебуває у його законному володінні. При вирішенні
спору він просив врахувати його інтереси і те, що у ОСОБА_1нема потреби у
використанні гаражу за цільовим призначенням, т.я. вона не має у власності
автомобіля і не є членом гаражного авто- кооперативу. Тому він просив визнати
за ним право власності на це майно, а на користь ОСОБА_1стягнути грошову
компенсацію належної їй у ньому частки без відступу від принципу рівності
часток у спірному майні. ОСОБА_2вважає, що строк позовної давності йому
належить обчислювати з дня пред'явлення первинного позову ОСОБА_1, тобто з
Рішенням Канівського міського
суду Черкаської області від 18.12.2003 р. позов ОСОБА_1 задоволено: ОСОБА_2
зобов'язано передати останній ключі від спірного гаражу та звільнити цей гараж
від належного йому майна. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Черкаської області від 05.03.2004 р. вищевказане рішення місцевого суду
скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2
частково задоволено: за останнім визнано право власності на зазначений вище
гараж, а у задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати постановлене по справі рішення суду апеляційної інстанції та
залишити без змін рішення місцевого суду. При цьому вона посилається на
порушення судом ІІ інстанції при розгляді справи норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи рішення про
задоволення вимог ОСОБА_1та про відмову в задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2, суд І інстанції виходив з того, що сторони в 1998 р. добровільно
розділили спільно нажите у період шлюбу майно, яке є предметом спору по даній
справі, що протягом строку, встановленого ч. 3 ст. 29 КпШС України, ОСОБА_2 не
оспорював право власності ОСОБА_1 на гараж, у зв'язку з чим він пропустив строк
позовної давності.

Постановляючи рішення про
відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 і про часткове задоволення зустрічного
позову ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції послався на те, що висновок місцевого
суду про те, що в 1998 р. між сторонами відбувся добровільний розділ спірного
майна, не ґрунтується на матеріалах справи, що висновок суду І інстанції про
пропуск ОСОБА_2. строку позовної давності є помилковим. Суд ІІ інстанції також
виходив з того, що між сторонами виник спір лише з приводу гаража, який є
спільною сумісною власністю сторін, що на решту спірного майна, яке згідно з
правоустановчими документами є власністю ОСОБА_2, ОСОБА_1 не претендує.
Оскільки остання не має у власності автомобіля, а ОСОБА_2є ліквідатором
наслідків аварії на ЧАЕС, інвалідом ІІ групи, у зв'язку з чим йому
рекомендовано користування автомобілем, що він мешкає за місцем розташування
гаражу та користується ним з дня його придбання, то спірний гараж необхідно
виділити саме останньому. Крім того, право власності на автомобіль та дачний
будинок зареєстровано за ОСОБА_2., тому, за відсутності спору, за ним таке
право не може бути повторно визнано.

Але з висновками апеляційного
суду погодитися не можна з таких підстав.

Судами по справі встановлено, і
це не заперечується жодним з учасників судового розгляду, що:

- сторони перебували у шлюбі з 22.11.1980 р. по 25.12.1998 р.,

- в період шлюбу ними придбано гараж № 84 у кооперативі „Сирена” по вул.
Сельце у м. Каневі Черкаської області, вартістю 4000 грн., автомобіль „Москвич”
2140, реєстраційний НОМЕР_1, 1981 року випуску, вартістю 2500 грн., і
недобудований садовий будинок, що розташований в садівничому товаристві „Зелена
гірка” по вул. Бессарабія у м. Каневі Черкаської області, вартістю 500 грн. Все
це майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_1й ОСОБА_2, але ним фактично
володіє й користується лише останній,

- право власності на спірний гараж зареєстроване за ОСОБА_1, а право
власності на інше спірне майно зареєстроване за ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС
України, 1969 р., кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і
розпорядження майном, нажитим ними за час шлюбу. З тексту зустрічної позовної
заяви ОСОБА_2 (а.с. 17) вбачається, що він визнає і за собою, і за ОСОБА_1право
власності на спірне майно у рівних частках, що відповідає вищезгаданій правовій
нормі. Саме в зв'язку з цим він просив, визнавши за ним право власності на все
спірне майно (в тому числі й на гараж), стягнути на користь ОСОБА_2половину
його вартості. Проте, на порушення ч. 1 ст. 22 КпШС України, 1969 р., суд
апеляційної інстанції право власності на все спільно нажите сторонами майно
фактично визнав за ОСОБА_2. без стягнення на користь ОСОБА_1відповідної
грошової компенсації її частки у ньому.

Посилання апеляційного суду на
те, що на автомобіль і дачний будинок ОСОБА_1не претендує, згідно з
вищеназваною правовою нормою не є підставою для виключення даного майна з
обсягу як спільно придбаного сторонами під час шлюбу, так і спірного, виходячи
з змісту позовних вимог. Це може бути лише підставою або для залишення
автомобіля і будинку в натурі у власності ОСОБА_2 та виділення у натурі гаражу
ОСОБА_1, або, за певних умов, для присудження всього спірного майна у натурі
одній з сторін зі стягненням відповідної грошової компенсації на користь іншої
сторони. Даний висновок суду касаційної інстанції випливає також і з
роз'яснень, викладених у п.п. 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України
від 12.06.1998 р. (з наступними змінами й доповненнями) „Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України”.

Виходячи з обсягу заявлених
сторонами позовних вимог і встановлених по справі обставин апеляційний суд
Чернігівської області як суд касаційної інстанції доходить висновку про те, що
місцевий суд вирішив спір між сторонами без порушення норм чинного
законодавства, що регламентує спірні правовідносини. Він постановив по даній
справі правильне по суті і справедливе рішення, яке помилково скасоване судом
апеляційної інстанції. Таким чином, постановлене по справі рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню з залишенням без змін рішення місцевого суду.

Керуючись Законом України від 22
лютого 2007 року № 697-V "Про внесення змін до Закону
України "Про судоустрій України" щодо забезпечення касаційного
розгляду цивільних справ", підпунктом 2 пункту 3 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону
України "Про судоустрій
України", ст.ст. 323, 335, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія
суддів

у х в а л и л а :

касаційну скаргу ОСОБА_1
задовільнити.

Рішення апеляційного суду
Черкаської області від 05.03.2004 р. скасувати та залишити в силі рішення
Канівського міського суду Черкаської області від 18.12.2003 р.

Ухвала є остаточною і оскарженню
не підлягає.

Головуючий

Хромець Н.С.

Судді:

Євстафіїв
О.К.

Квач М.О.
Скрипка А.А.  Шемець Н.В.