Справа 22ц-465/07                                  Головуючий у
першій інстанції І.А. Смаль
- цивільна                                Доповідач
- суддя Горобець Т.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23 березня 2007
року

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ У СКЛАДІ:

Головуючого
судді                                           Бойко
О.В.

Суддів                                          Горобець
Т.В., Квача М.О.

При секретарі
Рачовій I.I.

З участю
позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

Представника
відповідача Двойное В.О.
Коваленко Ю.В.

Представника
третьої особи ОСОБА_5,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань апеляційного суду
цивільну справу за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на рішення Сосницького районного
суду Чернігівської області від 26 грудня 2006 року по справі за її позовом до
ДП „ Чернігівський облавтодор ВАТ „ Державна акціонерна компанія „ Автомобільні
дороги України" про визнання акту розслідування нещасного випадку на
виробництві від 17 травня 2006 року недійсним, про визнання акту повторного
розслідування нещасного випадку на виробництві від 16 червня 2006 року частково
недійсним, стягнення одноразової допомоги з тимчасової

непрацездатності при травмі на виробництві, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В
позовній заяві до ДП Чернігівський облавтодор ВАТ „Державна акціонерна компанія
„ Автомобільні дороги України" уточненій в процесі розгляду справи, ОСОБА_1
просила суд визнати недійсним Акти форми Н-1 та Форми Н-5 від 17.05.2006 року
щодо розслідування нещасного випадку на виробництві який стався з нею
14.05.2006 року . Також просила визнати недійсними  частково Акти від 16.05.2006 року за
результатами повторного розслідування цього ж нещасного випадку , в частині, де
зазначається наявність ,в тому числі, вини потерпілої, яка порушила вимоги
Інструкції з охорони праці,   стягнути з
відповідача 100% одноразової допомоги по тимчасовій напрацездатності при травмі
на виробництві в сумі 1287,72 грн., передбаченої Колективним договором,

2

стягнути  5 000 грн. моральної шкоди , крім того
відшкодування їй всі судові витрати.

Рішенням
Сосницького районного суду Чернігівської області від 26 грудня 2006 року позов
задоволено частково. Визнано недійсними акти форми Н-1 та Н-5 від 17.05.2006
року, стягнуто з відповідача на її користь одноразову допомогу, передбачену
Колективним договором в розмірі 901 грн.40 коп., моральну шкоду в розмірі 300
грн., відшкодовано витрати на правову допомогу в розмірі 270 грн. та 15,85 грн.
витрат, пов'язаних з явкою представника позивача до суду.

В
апеляційній скарзі на зазначене рішення ОСОБА_1 просить його скасувати та
ухвалити нове рішення з задоволенням її вимог .

Доводами
апеляційної скарги є посилання на невідповідність висновків суду обставинам
справи та порушення судом норм матеріального права. Вважає, що висновки суду
щодо наявності її вини в тому, що стався нещасний випадок не відповідають
обставинам справи та суперечать дослідженим доказам. Крім того, незаконність
рішення вбачає в тому, що суд , визначаючи розмір відшкодування одноразової
допомоги порушив вимоги ст.221 КЗпП України, не вірно визначивши розмір , до
якого має бути зменшена одноразова допомога при наявності вини потерпілої в
нещасному випадку, також безпідставно зменшив розмір моральної шкоди.

В
судовому засіданні позивачка та її представник апеляційну скаргу підтримали,
посилаючись на обставини та докази, зазначені в позовній заяві та апеляційній
скарзі. Вважають, що поясненнями свідків, та неповнотою відтворення всіх фактів
у протоколі огляду місця події, спростовується висновок комісії про те, що
стрем'янка, з якої впала позивачка, була встановлена нею з порушенням
Інструкції з охорони праці для маляра № 7.

Представники
відповідача та третьої особи апеляційну скаргу не визнали, рішення суду першої
інстанції вважають законним та обґрунтованим, просять залишити його без змін.

Вислухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на апеляційну
скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню
не підлягає , виходячи з наступного.

Судом
першої інстанції в результаті повного та всебічного дослідження доказів ,
наданих сторонами, встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в трудових
правовідносинах з ДП „ Чернігівський облавтодор" ВАТ „ Державна акціонерна
компанія „ Автомобільні дороги України" працюючи маляром в філії - „
Сосницька дорожньо-експлуатаційна дільниця". При виконанні трудових
обов'язків  в результаті нещасного
випадку отримала травму. При цьому, суд обґрунтовано прийшов до висновку про
наявність часткової вини позивачки в тому, що стався даний нещасний випадок,
оскільки нею було допущено порушення вимог п.3.8 Інструкції з охорони праці для
маляра № 7. Вирішуючи питання про розмір одноразової допомоги, передбаченої
Колективним договором, суд врахував всі обставини у справі

3

і прийшов до
вірного висновку про наявність підстав для мінімального (на 30%) зменшення
одноразової допомоги відповідно до п.5.13 Колективного договору.

Доводи
апеляційної скарги щодо неналежної оцінки доказів та неправильного висновку про
порушення потерпілою п.3.8 Інструкції з охорони праці для маляра № 7    спростовуються матеріалами справи та
дослідженими доказами.

Так,
комісією по розслідуванню нещасних випадків на виробництві в акті Н-5 від
16.06.2006 року, та протоколом огляду місця події, де стався нещасний випадок,
складеним комісією в складі чотирьох чоловік, в т.ч. експерта відділення фонду
соціального страхування , засвідчено причину падіння ОСОБА_1 з стрем'янки -
встановлення стрем'янки з порушенням п.3.8 Інструкції № 7, зокрема, що ОСОБА_1
не впевнилась в тому, що стрем'янка встановлена надійно і приступила до роботи
( а.с.27,39). Крім того, актом випробування стрем'янки від 08.06.2006 року,
підтверджено, що стрем'янка придатна для експлуатації, тобто, не була
пошкодженою ( а.с. 149), цей факт не заперечується і самою позивачкою.

Пояснення
свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в суді не спростовують висновку про те, що
стрем'янка, на якій працювала позивачка, впала в результаті її неправильного
встановлення , а саме - без дотримання вимог п.2.1.2,2.1.4 ,3.8 Інструкції № 7.
Зокрема, зазначені свідки пояснили, що не бачили, як була встановлена
стрем'янка та моменту і причини падіння, підтвердили, що покриття в зупиночному
павільйоні, де проводились роботи, було тверде, асфальтоване, але зазначили що
воно було нерівне, зі скосами, засмічене і не вказували, що воно не мало
пошкоджень (.а.с.244,245). Доводи позивачки, що вона правильно встановила
стрем'янку, але асфальт непередбачувана під однією з ніжок провалився, не
підтверджені жодним доказом , хоча можливості цей факт підтвердити  позивачка та її представник не були
позбавлені, як і не були позбавлені можливості заявляти в суді будь які
клопотання про витребування, приєднання та дослідження необхідних доказів.

Твердження
ОСОБА_1 про те, що вона не була ознайомлена з інструкцією з охорони праці для
маляра № 7, спростовуються наявними в .справі копіями журналів реєстрації
інструктажу з питань охорони праці з її особистими підписами ( а.с. 95,96)

Відповідно
до ч.3 ст.10 ЩІК України кожна сторона зобов'язана в суді довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Проте,
ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження своїх доводів щодо падіння
стрем'янки з причини не передбачуваного руйнування асфальту під однією з ніжок
стрем'янки, або що стрем'янка була встановлена безпечно.

Вирішуючи
спір за позовом суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ст. 159
КЗпП України, ст.9 ЗУ „ Про охорону праці", а також п.5.12,5.13
Колективного договору , укладеного підприємством - відповідачем з працівниками
підприємства, який діяв на момент нещасного

4

випадку з
ОСОБА_1 Крім того, відповідно до ст. 14 ЗУ „Про охорону праці" працівник
зобов'язаний дбати про особисту безпеку в процесі виконання будь яких робіт,
знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, і несе
безпосередньо відповідальність за порушення зазначених вимог.

Виходячи
з встановленого та враховуючи, що жодних доказів, які б беззаперечно
спростовували висновок комісії з розслідування нещасних випадків на виробництві
, зазначений в п.4.2 акту форми Н-5 від 16.06.2006 року щодо наявності вини
крім роботодавця і ще і самої потерпілої ОСОБА_1, позивачкою не надано, суд
обґрунтовано прийшов до висновку про безпідставність вимог позивачки в цій
частині. З цих же підстав суд обґрунтовано відхилив вимоги позивачки про
визнання частково недійсним акту форми Н-1 від 16.06.2006 року.

Обґрунтовано,
виходячи з усіх обставин справи суд першої інстанції визнав за можливе зменшити
розмір належної одноразової допомоги згідно колективного договору не на 50 , а
на 30%. Отже, посилання позивачки на порушення судом ст.221 КЗпП України є
безпідставним.

Визначаючи
розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив не лише з
пояснень позивачки щодо моральних збитків, але і з тих доказів, які були надані
обома сторонами на обґрунтування своїх доводів та заперечень.

Рішення
суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального та процесуального
права, і відповідно до ст. 308 ПДК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись
ст. 303,304, 305, 307,308, 315,317,324 ЦПК України, апеляційний суд,

Ухвалив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - відхилити. Рішення Сосницького районного суду Чернігівської
області від 26 грудня 2006 року - залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання законної сили.