У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

8 серпня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Головуючого

Патрюка М.В.,

Суддів:

Балюка М.І., Барсукової В.М.,
Лященко Н.П., ОхрімчукЛ.І.,

розглянувши
справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання
договору позики удаваним правочином, визнання поговору позики договором
завдатку, визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним, визнання
права власності на житловий будинок, стягнення суми, та зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду
із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 15 жовтня 2003 року  вони з відповідачкою ОСОБА_3 досягли згоди по
всім істотним умовам договору
купівлі-продажу житлового будинку, зокрема у 5000 доларів США.
Відповідачка ОСОБА_3  отримала завдаток у
сумі 200 доларів США та передала їм ключі від вказаного будинку . Вони зробили
косметичний ремонт будинку і вселилися. ОСОБА_3 зобов'язалася оформити  технічну документацію для посвідчення
договору купівлі-продажу нотаріально, а 26 березня одержала від ОСОБА_2   145 грн. за
оформлення документів. 15 жовтня
2003 року та 26  березня 2004 року
сторони уклали письмову угоду про купівлю-продаж спірного будинку, однак у
вересні 2004 року ОСОБА_3 відмовилася від укладення угоди, посилаючись на
підвищення цін, і повідомила, що бажає продати будинок за 7000 доларів США.

Позивачі  просили
визнати договір позики від 24 листопада 2003 року удаваним правочином, визнати
цей  правочин договором завдатку, визнати
угоди  від 15 жовтня  2003 року
та 26 березня 2004 року
купівлі-продажу будинку дійсними, визнати право  власності
на будинок АДРЕСА_1.

У зустрічному позові ОСОБА_3 просить виселити позивачів
зі спірного будинку з підстав того, що договір купівлі-продажу будинку на
умовах, які вони заклали у договорі відмовилися, займають будинок без
законних  підстав  та
перешкоджають ним користуватися.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська
від 5 жовтня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2задоволено, у
задоволенні  зустрічних  позовних
вимог ОСОБА_3  відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області  від 14 лютого 2007 року рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від 5 жовтня 2006 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ставиться питання
про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції, в зв'язку з
порушенням норм матеріального та
процесуального права та ухвалення нового рішення про відмову в
задоволенні позовних  вимог позивачів за
первісним позовом.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи  з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд виходив із того, що 15 жовтня 2003
року позивачі з власником спірного будинку ОСОБА_3  досягли згоди з усіх істотних умов  договору купівлі-продажу спірного будинку за
ціною у 5000 доларів США. У цей же день ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 аванс у
200 доларів США та 24 листопада  2003
року  отримала  від
ОСОБА_1  2500 доларів США авансу
за будинок, який нотаріально оформили як договір  позики. У грудні 2003 року ще взяла у
позивачів 270 доларів США для оформлення документів на продажу будинку.

У вересні 2004 року ОСОБА_3 всупереч домовленості
безпідставно змінила ціну продажу будинку до 7000 доларів США, проти якої
позивачі підставно не погодилися. Оскільки сторони досягли згоди з усіх
умов  договору і зі сторони позивачів
частково виконані умови договору - ОСОБА_3 фактично одержала від відповідачів
2900 доларів США, а  ОСОБА_4 -
співвласниця 1/8 частини  будинку не
заперечувала проти продажу будинку за 800 доларів США, які мала отримати від
ОСОБА_3 із суми 5000 доларів США, в порядку ч 2 ст. 47 ЦК УРСР слід визнати
договір купівлі-продажу будинку  дійсним.

Договір позики приховував плату  за будинок , тому  в
силу  ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР є
недійсним.

Апеляційний  суд
погодився  з  висновками
суду  першої інстанції та   залишив рішення  районного
суду  без зміни.

Проте з  висновками  судів
погодитися  не  можна, вони не  ґрунтуються на  зібраних
доказах, зроблені  на  припущеннях про  обставини
справи,  а  також
не  відповідають  нормам
матеріального  та  процесуального  права.

Статтею 153 ЦК УРСР , що діяла  у період
спірних відносин встановлено, що договір вважається укладеним, коли між
сторонами в потрібній у   належних  випадках
формі  досягнуто  згоди
по  всіх  істотних
умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за
законом або  необхідні для  договорів
даного  виду,  а
також  всі  ті
умови, щодо  яких  за
заявою  однією із  сторін повинно бути досягнуто  згоди.

Судами
встановлено, що  спірний  будинок
належить  на  праві
спільної  часткової  власності
ОСОБА_3 - 7/8 частин та   ОСОБА_4
- 1/8  частина. Згідно  положень ст. 227 ЦК УРСР, що  діяла
у момент  укладення  договору, договір купівлі-продажу має бути
нотаріально посвідчений  та   зареєстрований.  Недодержання
в  цих  випадках
нотаріальної  форми ( ст. 46,  ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР) тягне  за
собою недійсність угоди.

Недодержання
простої  форми , що  вимагається
Законом ( ст. 44 цього  Кодексу)
позбавляє сторони права в разі спору посилатися
для   підтвердження  угод на
показання  свідків.

Позивачі пояснювали, що 15 жовтня 2003 року вони
домовилися із  ОСОБА_3 про  продаж
будинку за  5000 доларів США. У  вересні 2004 року  з
ОСОБА_4 також  домовилися  про
продаж  належної  їй
частини  будинку за  800 доларів США. Ці  гроші
ОСОБА_4  вони  не
передали , а  вважали, що  вона
належні  їй  гроші має
отримати  від  ОСОБА_3,
коли  їй   передадуть
усі  за   домовленістю
гроші у загальній сумі 5000 доларів США.

ОСОБА_3 пояснювала, що вона  мала
намір  продати ОСОБА_2 свою
частину будинку за 7000 доларів США, а витрати пов'язані з  підготовкою документів про продаж будинку та
оформлення  договору  мали
нести  порівну  з позивачкою. Спочатку позивачі погодилися на
такі  умови, частково  передали
гроші, необхідні для підготовки документів на будинок, згодом обманним
шляхом стали зменшувати ціну, за якою мали купити її частку будинку,
підробили  розписки про  продаж
будинку  за  5000 доларів США (а.с. 15).

ОСОБА_4 пояснювала, що до вересня 2004 року вона ніякої
домовленості з позивачами про продаж будинку
не вела. У  вересні  2004 року
позивачі  розшукали її і  пояснили, що
вони  купили  у
ОСОБА_3  належну  їй частину
будинку та просили продати належну їй частину будинку за 800 доларів
США. За таких обставин, як їй пояснили, вона погодилася продати  належну їй частину будинку за 800 доларів
США. Проте ніяких грошей від позивачів не отримувала. Згодом, узнавши про їх
обман, відмовилася  продавати  свою
частину  будинку.

Ксерокопії
розписок  від  її імені , які є  ідентичними
за  змістом, але  під
різними  датами  є
підробленими позивачами (а.с. 14, 63).

Свідок
ОСОБА_5  також  показав, що його підпис  на розписці (а.с. 15)  підроблено, ніколи  при
ньому  не   обговорювалася   ціна
домоволодіння.

Позивачі  у суді
дали  різні  пояснення щодо   домовленості
про  продаж  будинку. Згодом  визнали, що з
ОСОБА_3  та  ОСОБА_4
згоди  про  ціну , за
яку мав  продаватися  будинок,
не  досягли. (а.с. 96, 178).

Отже  висновки  судів про
досягнення у жовтні 2003 року між
сторонами  згоди  по
всіх  істотних умовах  договору зроблені не на доказах, а
ґрунтуються  лише на припущеннях про
обставини справи на яких не можна було
ухвалювати  рішення.

Не можна
погодитися  і з  висновками
судів  про те,  що договір
позики  є  удаваною угодою, оскільки за змістом ч. 2 ст.
58 ЦК УРСР, укладаючи  договір позики,
сторони свідомо приховували укладення договору купівлі-продажу спірного
будинку. Проте, сторонами у
договорі  купівлі-продажу є  інші
особи.

Так,
сторонами  у договорі  позики є
ОСОБА_1 та  ОСОБА_3. Стороною у
договорі, за  яким ОСОБА_2  мала
намір  купити  будинок є
ОСОБА_2 з однієї сторони, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з другої  сторони, тобто стороною  у цих договорах є інші особи. Тому  застосування
положень  ст. 58 ЦК УРСР є хибним
та не відповідає  змісту  цієї
норми закону.

Оскільки  висновки
судів  не
відповідають  зібраним  у
справі  доказам, зроблені лише на
припущеннях про обставини справи та неправильно
застосовані норми матеріального та процесуального права, погодитися
з  ухваленими  рішеннями
не  можна, вони  підлягають скасуванню, а справа  направленню
на  новий  розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія  суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення  Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 5 жовтня 2006 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 14 лютого
2007 року  скасувати, а  справу
направити на  новий  розгляд
до  суду  першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                М.В. Патрюк

Судді:                                                                             М.І. Балюк

В.М. Барсукова

Н.П. Ляшенко

Л.І. Охрімчук