У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

28  листопада 2007 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі :

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,   Прокопчука Ю.В.,  Костенка А.В., Пшонки М.П., -

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до Державного спеціалізованого
науково-виробничого підприємства (далі - ДСНВП) “Чорнобильський
радіоекологічний центр”, треті особи: Кабінет Міністрів України, Міністерство
праці та соціальної політики України, Міністерство України з питань
надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи, про захист та поновлення права на належну оплату
праці на території зони відчуження, за касаційною скаргою ОСОБА_1на рішення
Деснянського районного суду м. Києва від 5 жовтня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2006 року,

в с т а
н о в и л а:

У квітні 2006 року ОСОБА_1. звернувся в суд із
вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що працює на ДСНВП “Чорнобильський радіоекологічний центр”, яке розташоване в зоні
безумовного відселення, з         1 серпня 2000 року.

За період роботи з 2 січня 2003 року до 31 грудня 2005
року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року
№ 137 “Про доплати і компенсації особам, які працюють у зоні відчуження і зони
безумовного (обов'язкового) відселення після повного відселення жителів” він
мав право на отримання в якості складової частини заробітної плати доплати з
надбавками за працю на території зони відчуження.

Відповідач у визначений період виплати, що передбачені
ст. 39 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, виплачував не в розмірах,
визначених указаним Законом та кратних розмірах мінімальної заробітної плати, а
в твердих сумах, установлених постановами Кабінету Міністрів України від 26
липня 1996 року № 836 та від 29 січня 2003 року № 137, що призвело до порушення
його прав.

У зв'язку з цим, позивач просив стягнути з ДСНВП “Чорнобильський радіоекологічний центр” 383 016 грн. 17 коп. невиплачених
коштів з доплат до заробітної плати в період з 1 січня 2003 року до 31 грудня
2005 року.

Рішенням Деснянського районного суду м.
Києва від 5 жовтня 2006 року,  залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2006 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1. ставить питання про скасування судових рішень із підстав порушення норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення  Деснянського
районного суду м. Києва від 5 жовтня 2006 року та ухвала апеляційного суду м.
Києва від 12 грудня 2006 року - скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного судочинства справи  про захист порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 17 КАС України спори фізичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності
віднесено до компетенції адміністративних судів.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ст.
2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку
органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських
функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих
повноважень

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа
адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суб'єктом владних
повноважень відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу є орган державної
влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший
суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства,
в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Судом установлено, що вимоги позивача зводяться до
визнання неправомірними дій суб'єктів владних повноважень щодо встановлення
розміру та виділення коштів для виплати йому доплати за роботу в зоні безумовного
(обов'язкового) відселення в 2003-2006 роках, а також стягнення такої доплати з
роботодавця.

Підставою позовних вимог
визначено ч. 3 ст. 39 Закону України від
28 лютого 1991 року № 796-XII та постанову Кабінету Міністрів України
від 29 січня 2003 року № 137, якою встановлено доплати і компенсації особам,
які працюють у зоні відчуження і зоні безумовного (обов'язкового) відселення
після повного відселення жителів.

Відповідно до ст. 62 Закону
України від 28 лютого 1991 року
№ 796-XII роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у
порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими
для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної
виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма
суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм
власності.

Фінансування
витрат, пов'язаних з реалізацією зазначеного Закону, як гарантія соціального
захисту громадян здійснюється за рахунок державного бюджету (ст. 63 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII).

Вирішуючи спір,
суди залишили поза увагою ту обставину, що згідно до ч. 3 ст. 39
Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII доплата громадянам, які
працюють у зоні відчуження, встановлюється за рішенням Адміністрації зони
відчуження згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України, а не
самими суб'єктами господарювання.

Відповідно до п. 1
Положення про державний департамент -
Адміністрацію зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового)
відселення, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 11 серпня
2000 року № 1263, Адміністрація є урядовим органом державного управління, який
діє у складі МНС України та йому підпорядковується.

Адміністрація
вирішує питання фінансування всіх заходів на території зони відчуження і зони
безумовного (обов'язкового) відселення та є розпорядником цих державних коштів,
а не відповідний орган Управління праці та соціального захисту населення, залучений судом до участі у справі.

Отже, частина вимог у справі є публічно-правовим спором
фізичної особи із суб'єктами владних повноважень щодо оскарження їх дій,
розгляд якого проводиться за правилами адміністративного судочинства, а частина
- трудовим спором, який повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Між тим,
відповідно до ч. 3 ст. 21 КАС України та ст. 16 ЦПК України не допускається
об'єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду за
правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Однак суди на
зазначене уваги не звернули, не уточнили змісту вимог позивача та вирішили всі
вимоги за правилами цивільного судочинства, допустивши таким чином порушення
норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до вимог             ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою
для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 5 жовтня
2006 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2006 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

А.В. Костенко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка