АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
УХВАЛА ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 лютого 2007 року                                                                                           м. Чернівці

Колегія  суддів
судової  палати  у
цивільних  справах  Апеляційного
суду Чернівецької області у складі:

головуючого: Яремка В.В.

суддів: Міцнея В.Ф., Чупікової В.В.

секретаря: Орлецької Я.І.

за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до державного підприємства Міністерства Оборони України „Чернівецький комбінат
побутового обслуговування" про стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку
з порушенням термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Садгірського районного суду м.Чернівці від 7 листопада 2006
року, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2006 року
ОСОБА_1. звернувся до суду з позовною заявою до державного підприємства Міністерства Оборони України „Чернівецький
комбінат побутового обслуговування" (далі - ДП "Чернівецький
комбінат побутового обслуговування") про стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Посилався на те, що він
працював на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1. Наказом
в.о. директора цього підприємства НОМЕР_1 його було відсторонено від
роботи у зв'язку з порушенням кримінальної справи відносно нього. 6 лютого 2001 року він
звернувся до начальника речової служби Західного оперативного командування із
заявою про звільнення з роботи за власним бажанням. Наказом № НОМЕР_2 його було
звільнено із займаної посади за власним бажанням. Порушену відносно нього
кримінальну справу закрито постановою

Справа №22ц - 51/07                                                                                        Головуючий у І інстанції

категорія 39/41                                                                                                                  Байцар Л.В.Доповідач: Міцней В.Ф.

Садгірського
районного суду м.Чернівці від 20
вересня 2001 року.
Вважає, що відсторонення його від роботи відповідно до наказу від 9 січня 2001
року № З було проведено з порушенням вимог ст.46 КЗпП України, тому відповідач
зобов'язаний виплатити йому за час вимушеного прогулу, тобто з 9 січня 2001
року по 5 березня 2001 року, заробітну плату в розмірі 582 грн 54 коп.
Внаслідок незаконного відсторонення від роботи йому заподіяно моральну шкоду,
яка полягає в тому, що він зазнав душевні страждання, вимушений був звільнитися з роботи за власним бажанням. Просив
стягнути з відповідача на його користь 582 грн 54
коп заробітної плати за час вимушеного прогулу та 4418 грн як
компенсацію моральної шкоди.

В судовому засіданні ОСОБА_1. збільшив розмір
позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди до 5050 грн. Окрім того,
просив стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у
зв'язку з порушенням термінів її виплати в
розмірі 65 грн 27 коп, посилаючись на те, що заробітна плата за жовтень
2000 року була виплачена йому в лютому 2002 року, а заробітна плата за листопад
2000 року була виплачена у січні 2002 року.

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 7 листопада 2006 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди відмовлено за безпідставністю, а в задоволенні позовних
вимог щодо стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку
з порушенням термінів її виплати відмовлено за пропуском строку звернення до
суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

На думку апелянта, висновок суду першої інстанції про те, що він на
законних підставах був відсторонений від роботи і у зв'язку з цим не має право
на отримання середнього заробітку за період з 9 січня 2001
року по 5 березня 2001 року, є невірним і суперечить вимогам ст. 46 КЗпП України. Сам факт порушення кримінальної справи не є підставою
для відсторонення працівника від роботи відповідно до вказаної норми.

Окрім того, вважає, що суд безпідставно відмовив йому в
задоволенні вимог щодо стягнення суми компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати та відшкодування моральної
шкоди.

В судовому засіданні ОСОБА_1. та його представник підтримали вимоги
апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, вважає,
що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід відхилити, а рішення суду слід залишити без
змін з наступних підстав.Судом першої інстанції відмовлено в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної шкоди за безпідставністю. При цьому суд
виходив з того, що кримінальна справа відносно позивача була закрита внаслідок
акта амністії, тобто з нереабілітуючої підстави, яка не дає позивачу право
вимагати виплату середнього заробітку за час відсторонення від роботи.

Відповідно до ст.46 КЗпП України відсторонення працівника
від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи
на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння;
відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і
перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках
передбачених законодавством.

Згідно зі ст. 147 КПК
України посадова особа в разі притягнення її до кримінальної відповідальності
може бути відсторонена від посади за мотивованою постановою слідчого.

Передбачених ст.46 КЗпП України підстав для відсторонення ОСОБА_1 від
роботи судом не встановлено.

Немає в матеріалах справи і даних про винесення слідчим мотивованої
постанови про відсторонення позивача від посади.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсторонення ОСОБА_1 від роботи
було здійснено з порушенням вимог закону.

Незаконне відсторонення працівника від роботи може бути підставою для
виплати йому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди.

Проте згідно наказу №
3 в.о. ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача було відсторонено від роботи 9 січня 2001 року, а наказом № НОМЕР_2 його було
звільнено із займаної посади за власним бажанням.

Відповідно до ч.1
ст.233 КЗпП (у редакції до 11
липня 2001 року, що
була чинна на час виникнення правовідносин)
працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен
був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 16 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (з наступними змінами), до вимог про відшкодування
моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством,
застосовується тримісячний строк позовної давності (ст.233 КЗпП).

ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом про стягнення
заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди
лише у квітні 2006 року,
тобто з пропуском передбаченого ст.233 КЗпП строку.

В судовому засіданні встановлено, що цей строк пропущено
позивачем без поважних причин.

За таких обставин в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди слід було відмовити у зв'язку з пропуском строку для звернення
до суду.Однак вказана формальна помилка істотно не впливає на остаточний
висновок суду щодо необхідності відмовити в задоволенні зазначених позовних
вимог ОСОБА_1

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути
скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
стягнення компенсації втрати частини заробітної плати за пропуском
строку звернення до суду.

У відповідності до ст. 4
Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх виплати" виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому
здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Судом встановлено, що заробітна плата за жовтень 2000 року була
виплачена позивачу у лютому 2002
року, а за листопад 2000
року була виплачена у січні 2002
року. При цьому компенсація втрати частини заробітної плати не була
виплачена йому.

Таким чином, позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого
права на компенсацію відповідно у січні та лютому 2002 року.

Однак з вимогою про стягнення компенсації втрати частини
заробітної плати ОСОБА_1. звернувся до суду у жовтні 2006 року.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що підстав для
скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 315 ЦПК
України , колегія
суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 7 листопада 2006 року у даній
справі залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: