УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

6 червня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Пшонки М.П.,

суддів:

Берднік І.С.,

Лященко  Н.П.,

Костенка А.В.,

Прокопчука Ю.В.,-

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3про стягнення
суми боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2001 року ОСОБА_1 пред'явив у суді позов до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.

Посилаючись на те, що відповідно до договорів позики від
24 листопада 2000 року та від 19 вересня 2000 року ОСОБА_2 заборгував йому 32
040 грн., а ОСОБА_3 - 33 600 грн., позивач просив задовольнити позов.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської
області від             14 березня 2002
року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від
06 жовтня 2005 року, позов ОСОБА_1 задоволено: стягнуто  на його користь із ОСОБА_3 33 600 грн. боргу,
а з ОСОБА_2                32 040 грн.
боргу.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати
постановлені судові рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦПК України (1963 року) рішення суду повинно  бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного
законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу  відповідно до норм матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які
мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, підтверджуються
доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Крім того, відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 “Про судове рішення”,
мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які
мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів,
розрахунки, якими суд керувався при задоволенні грошових та інших майнових
вимог.

Аналогічні вимоги містяться й у ст. 202-1 ЦПК України (1963 року),
відповідно до якої при вирішенні справи суд повинен: встановити наявність
обставин (фактів), якими були обґрунтовані вимоги і заперечення, та вивчити
докази, котрими вони підтверджуються; визначитися щодо правовідносин,
зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими
врегульовано ці правовідносини.

Проте зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає, його
постановлено з грубим порушенням вимог процесуального та матеріального закону.

Задовольняючи позов і стягуючи на користь позивача із ОСОБА_3       33 600 грн. боргу, а з ОСОБА_2 32 040
грн. боргу, суд своїх висновків нічим не обґрунтував, у рішенні не навів доказів,
на яких вони ґрунтуються, і на порушення вимог ст. 203 ЦПК України (1963 року)
розрахунків, з яких виходив, задовольняючи позовні вимоги в зазначеному
розмірі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у зазначеному розмірі, суд керувався
ст. 440 ЦК України (1963 року), яка регулює
зобов'язання, що відносяться до числа позадоговірних (деліктних),
оскільки їх суб'єкти не перебувають між собою в будь-яких договірних
відносинах.

Проте такі висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах
закону.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на укладений між ним і
відповідачем договір позики.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані ст. 374 ЦК України
(1963 року), відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець)
передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління)
гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж
роду і якості.

Проте на порушення ст.ст. 15, 30, 40, 62 ЦПК України (1963 року) суд не
вжив заходів для повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав
і обов'язків сторін у даних правовідносинах, не перевірив доводи сторін
доказами та не дав їм належної правової оцінки.

На зазначені порушення закону не
звернув уваги й суд апеляційної інстанції.

З огляду на викладене судові рішення не
можна визнати законними й обґрунтованими та вони підлягають скасуванню, а
справа - направленню на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від                    14 березня 2002 року та
ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від             06 жовтня 2005 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд  до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.П.Пшонка

Судді:

І.С.Берднік

А.В.Костенко

Н.П.Лященко

Ю.В.Прокопчук