Справа № 22ц-2084/07                                Головуючий у 1 інстанції Стиран В.В.
Категорія 21                                                                    Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2007р.                                                                                                    м.Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

г головуючого                                                Зубової
Л.М.

суддів                                                Соломахи
Л.І., Барсукової О.І.

при секретарі                                            Андрусішиній
М.Г.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку справу за позовом ОСОБА_1до
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в Калінінському
районі м.Горлівки Донецької області про відшкодування моральної шкоди з
апеляційною скаргою відповідача - відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Калінінському районі м.Горлівки Донецької області на
рішення Калінінського районного суду м.Горлівки Донецької області від 05 грудня
2006р., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Калінінського районного суду м.Горлівка
Донецької області від 05 грудня 2006р. з відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Калінінському районі м.Горлівка Донецької області на
користь ОСОБА_1 стягнуто на відшкодування моральної шкоди в зв'язку з
ушкодженням здоров'я на виробництві 6000грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове про відмову позивачу в задоволені позову,
посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що
з 01 січня 2006р. дія Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності" в частині
відшкодування застрахованим моральної шкоди Законом України „Про державний
бюджет України на 2006 рік" зупинена, в зв'язку з чим підстави для
задоволення позову відсутні. Суд також не врахував, що ст.237-1 КЗпП України не
виключає відповідальності роботодавця по відшкодуванню моральної шкоди,
заподіяної внаслідок порушення законних прав працівника, в зв'язку з чим суд
безпідставно стягнув моральну шкоду лише з Фонду. Позивач не надав доказів
заподіяння йому моральної шкоди, а саме, висновку МСЕК про встановлення йому
факту заподіяння моральної шкоди. Клопотання представника відповідача про
направлення   позивача  на
МСЕК  для  встановлення
факту  наявності   моральних

страждань судом безпідставно відхилено. Суд не врахував,
що згідно Закону „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" Фонд відшкодовує моральну шкоду лише в випадку,
якщо потерпілому не встановлена втрата працездатності, в той час як позивачу
втрата працездатності встановлена. Суд не врахував, що позивачем пропущено
трьохмісячний строк для зверненням до суду, передбачений ст.233 КЗпП України,
та трирічний, передбачений ст.257 ЦК
України. Суд дав завищену оцінку глибині моральних страждань позивача, не
врахував, що в нещасному випадку є його вина, яка складає 5%, що в зв'язку з
нещасним випадком йому щомісяця виплачуються страхові виплати, виплачено
одноразову допомогу.

В апеляційній
інстанції представник відповідача Пшенична Т.О. доводи апеляційної скарги
підтримала.

Позивач ОСОБА_1
проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без
змін.

Заслухавши
суддю-доповідача, представника відповідача Пшеничну Т.О., позивача ОСОБА_1, дослідивши
матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав:

При розгляді
справи суд першої інстанції встановив, що позивач з 09 червня 2003р. перебував
в трудових відносинах з шахтою ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01 березня 2004р. працював
підземним гірничим робітником 3 розряду. 03 березня 2004р. під час виконання
трудових обов'язків з ним трапився нещасний випадок, внаслідок якого він
отримав травму правої ноги, що підтверджується актом НОМЕР_1про нещасний
випадок на виробництві за формою Н-1, який складений 05 березня 2004р. Рішенням
МСЕК від 01 липня 2004р. позивачу в зв'язку із травмою встановлена втрата
професійної працездатності 15% на строк до 01 липня 2005р., інвалідом він не
визнаний. Рішенням МСЕК від 21 липня 2005р. позивачу встановлена втрата
професійної працездатності 15% безстроково.

Виходячи з
наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що внаслідок нещасного
випадку позивачу заподіяна моральна шкода та стягнув на її відшкодування
6000грн.

Розглядаючи
справу по суті, суд обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли
між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок
нещасного випадку на виробництві, регулюються Законом України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" від 23 вересня 1999р. (з наступними змінами).

Згідно частини 1
ст.9 Закону України "Про охорону праці" від 14 жовтня 1992р. (з
наступними змінами) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", тому
довід відповідача, що моральну шкоду, заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження здоров'я, повинно відшкодовувати підприємство, яке не забезпечило
небезпечні умови праці, не ґрунтується на законі.

Згідно з п/п "є" п.1 частини 1 ст.21 та частини 3 ст.28 Закону
України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" у разі настання страхового випадку Фонд соціального
страхування у встановленому законодавством
порядку  зобов'язаний   виплатити
потерпілому  грошову   суму
за

моральну шкоду за наявності факту
заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять будь яких інших
додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди.

Частиною 3 ст.34
Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності", на положеннях якої грунтується апеляційна скарга,
передбачено, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не
спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом
соціального страхування за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної
моральної шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів.

Як зазначив
Конституційний Суд України в рішенні від 27 січня 2004р. по справі №1-9/2004 за
конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини
третьої статті 34 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" (справа про відшкодування моральної
шкоди Фондом соціального страхування) положення частини 3 статті 34 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" треба розуміти як визначення порядку, процедури та
розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків
моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у
разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності.

Зазначене
положення частини третьої статті 34 Закону не позбавляє застрахованого
працівника, який втратив професійну працездатність, права на відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, і не виключає
обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати
моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, у випадках тимчасової чи стійкої
втрати потерпілим професійної працездатності (статті 1, 5, частина п'ята статті
6, частина друга статті 13, підпункт "є" пункту 1 частини першої
статті 21, частина третя статті 28).

З обставин
справи вбачається, що позивачу встановлена втрата працездатності, у зв'язку з
чим суд обґрунтовано, виходячи з положень ст.21 та ст.28 Закону, дійшов висновку
про наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди в зв'язку з нещасним
випадком на виробництві 03 березня 2004р. і стягнув на її відшкодування з
відповідача грошову компенсацію.

Цей висновок
суду відповідає роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, які викладені в
постанові від 31 березня 1995р. „Про судову практику в справах про
відшкодування моральної шкоди", де зазначено, що під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних
страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я (п.З).

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги
та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.
Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу
моральної шкоди, є акт про нещасний випадок на виробництві, рішення МСЕК про
встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, виписки із історії
хвороби. Певний засіб доказування -

висновок МСЕК про наявність факту
заподіяння моральної шкоди передбачений лише у випадку, якщо потерпілому не
встановлена втрата працездатності.

Доводи
відповідача про те, що позивач пропустив трьохмісячний строк для звернення до
суду, передбачений ст.233 КЗпП України, не ґрунтуються на законі.

Трьохмісячний
строк, передбачений ст.233 КЗпП України, стосується звернення працівника до
суду з заявою про вирішення трудового спору. По цій справі позивач звернувся до
суду для захисту його порушеного права, яке виникло на підставі не трудових, а
страхових правовідносин.

Позов ОСОБА_1
випливає з порушення його особистих немайнових прав, а саме, порушення права на
життя та на охорону здоров'я у процесі його трудової діяльності. Відповідно до
ст.268 ЦК України
позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих
немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Законом України "Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"
такі випадки не встановлені. Крім того, відповідно до ст.268 ЦК України позовна
давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом,
іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

З 01 січня
2006р. набув чинності Закон України „Про Державний бюджет України на 2006
рік". Статтею 77 цього Закону на 2006 рік була зупинена дія абзацу
четвертого статті 1 (в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і
членам їх сімей), підпункту "є" пункту 1 частини першої статті 21,
частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", на положеннях яких грунтується рішення суду.

Відповідно до ст.58 Конституції України закон зворотної
дії в часі не має.

Правовідносини
по відшкодуванню позивачу моральної шкоди виникли під час нещасного випадку -
03 березня 2004р., тобто до набрання чинності Законом України „Про Державний
бюджет України на 2006 рік", тому суд дійшов вірного висновку про
наявності у позивача права на відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи
розмір моральної шкоди, суд врахував конкретні обставини справи, а саме,
ступінь втрати позивачем професійної працездатності, характер та обсяг фізичних
та душевних страждань, яких зазнав позивач, наявність провини позивача в
нещасному випадку і визначив її розмір в сумі 6000грн.

Апеляційний суд
вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є
розумним, виваженим та справедливим. Внаслідок нещасного випадку позивач в
молодому віці (29 років) на 15% втратив працездатність, тривалий час знаходився
на лікарняному, а з 02 липня 2004р. за станом здоров'я на підставі висновку ЛКК
був переведений на легшу роботу строком на один рік (а.с.15, а.с.18). Внаслідок
травми у позивача порушена функція правої стопи (а.с.19).

Згідно ст.34
Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" відшкодування моральної шкоди здійснюється у
вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших страхових виплат, в
тому числі щомісячних страхових виплат та одноразової допомоги, а також наявності
вини потерпілого в нещасному випадку. Враховуючи викладене, доводи відповідача
про те, що суд при визначенні розміру моральної шкоди не врахував вину
потерпілого в нещасному випадку та ті обставини, що йому сплачена одноразова
допомога та проводяться щомісячні виплати, не ґрунтуються на законі.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та
процесуального   права,   підстав
для   скасування  рішення
суду  в   межах
доводів

апеляційної
скарги не має, доводи апеляційної скарги необгрунтовані і не спростовують
висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст.308 ЦПК України апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.307, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України,
апеляційний суд Донецької області, -

УХВАЛ И В:

Апеляційну скаргу відповідача - відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в Калінінському районі м.Горлівки Донецької
області відхилити.

Рішення Калінінського районного суду м.Горлівки Донецької
області від 05 грудня 2006р. залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.