АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА УМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2007 рік.                                                                                                             м.
Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші
О.Д., Громіка Р.Д.

при секретарі - Мілонас
Ю.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу
за заявою ОСОБА_1 про відшкодування збитку, заподіяного незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства і прокуратури за апеляційною скаргою
прокуратури Малиновського району м. Одеси та управління Державного казначейства
у Одеській області на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2006 року, -

встановила:

23.11.2004 року ОСОБА_1.
звернувся до суду із заявою про відшкодування морального збитку, заподіяного
йому незаконними діями органів дізнання, досудового слідства і прокуратури в
якому вказав, що 07 червня 1999 року приблизно в
11 годин ранку у
нього дома за адресою АДРЕСА_1
співробітниками Іллічівського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області був
проведений обшук. Після проведення обшуку, в ході якого нічого знайдено не
було, працівники міліції затримали його і доставили в Іллічівський РВ. В
Іллічівському РВ протокол затримання не склали, а закрили його в клітину по
вказівці начальника РВ і незаконно тримали під вартою з 11 годин ранку 07.06.99 до 15 годин 30 хвилин 08.06.99, тобто більше
доби. 8 червня  1999
року в 15 годин 30 хвилин слідчий
ОСОБА_2. виписала протокол затримання, в якому він зробив відмітку про те, що
фактично він затриманий 7
червня в 11 годин
ранку. Після цього його відправили в ІВС, де він знаходився до ранку 10.06.99. 10 червня 1999 року йому було
пред'явлено звинувачення в здійсненні 11.08.97
крадіжки автомобіля ВАЗ 2109
спільно з ОСОБА_3. ОСОБА_4 і ОСОБА_5. Йому достовірно відомо, що відносно
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 кримінальна справа була припинена ще в 1997 році у зв'язку з
недоведеністю їх участі в здійсненні злочину. Після пред'явлення звинувачення
прокурор Іллічівського району м. Одеси Олиянчук Ю.Г. в 17 годин 30 хвилин 10 червня 1999 року відмовив в
дачі санкції на арешт. Після того, як прокурор відмовив в дачі санкції на
арешт, його не звільнили, а під вартою відвезли назад до Іллічівського РВ і
помістили в клітину. В 18
годин 30 хвилин
слідчий ОСОБА_2 оголосила йому про обрання відносно нього запобіжного заходу
підписки про невиїзд. Фактично його звільнили тільки в 20 годин 10.06.99. З 18 годин 30 хвилин до 20 годин його
незаконно тримали в клітині в Іллічівського РВ по особистій вказівці начальника
Іллічівського РВ. Про цю обставину він зробив власноручний запис в ухвалі про
обрання запобіжного заходу 10.06.99.
Після 10 червня 1999 року ніякі
слідчі дії з ним не проводилися. Протягом п'яти років його не сповіщали про те,
яке рішення відносно нього ухвалене по кримінальній справі. Про те, що
кримінальна справа відносно нього закрита 24
липня 1999 року у
зв'язку з тим, що вина в здійсненні злочину об'єктивно нічим не доведена, в
ході проведення попереднього слідства доказів, що доводять його вину в
інкримінованому діянні, здобуто не було, вдалося визнати тільки у вересні 2004 року.

Головуючий у першій інстанції Вербицька Н.В. Доповідач Ступаков О.А.

Справа №22ц-319/07 Категорія
ЦП: 22

ОСОБА_1. вказав
також, що утримання під вартою в ІВС істотно ущемляло його права, передбачені
ст. 9 Закону
України «Про попереднє утримання», у тому числі право на отримання передач,
право на щоденну прогулянку. Крім того, знаходячись в ІВС він був позбавлений
можливості навіть оскаржити незаконне затримання, оскільки в ІВС заборонено
мати ручку і папір. Утримання під вартою в умовах ІВС суперечило вимогам
Європейської Конвенції про захист прав людини і основних свобод в частині
заборони на вживання покарань, що принижують честь і гідність людини.
Відсутність можливості користуватися постільною білизною, відсутність
можливості помитися, відсутність можливості приймати їжу в якій має потребу
людина, є умисним приниженням честі і гідності людини.

Посилаючись на те, що незаконне притягнення до кримінальної
відповідальності і знаходження під вартою і слідством протягом 2 місяців,
незаконне пред'явлення звинувачення і незаконне провадження обшуку,
неможливість протягом п'яти років дізнатися про рішення, прийняте по
кримінальній справі, заподіяли йому моральні страждання, привели до порушення
нормальних життєвих зв'язків і зажадали після припинення кримінальної справи,
додаткових зусиль для організації життя, ОСОБА_1. просить стягнути заподіяний
йому незаконним залученням до кримінальної відповідальності моральну шкоду у
розмірі п'яти мільйонів гривень.

У судовому засіданні ОСОБА_1. та
його представник підтримали свої вимоги.

Представник Державного казначейства України, а також
прокурор Малиновського району м.Одеси вимоги заяви не визнали, посилаючись на
недоведеність ОСОБА_1. завданої йому моральної шкоди. Крім того, вони
зазначали, що заявником пропущений строк давності для пред'явлення вимог про
стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.04.2006 року заява
ОСОБА_1. задоволена частково, стягнуто на його користь за рахунок коштів
державного бюджету 500
000 грн.

Не погодившись з цим рішенням прокуратура Малиновського
району м. Одеси та управління Державного казначейства у Одеській області подали
апеляційні скарги.

В апеляційних скаргах ставиться питання про скасування ухвали
суду в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін що з'явилися, розглянувши доводи
апеляційної скарги і матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційні
скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

2004
року ОСОБА_1. подав заяву про відшкодування маральної
шкоди заподіяної йому незаконними діями органами дізнання, досудового слідства
і прокуратури посилаючись на норми Закону України „Про порядок відшкодування
збитку, заподіяного громадянину незаконними діями органів дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і суду" від 01.12.1994 року. Закону
України „Про державний бюджет України на 2005
рік", Положення про застосування Закону України „Про порядок
відшкодування збитку, заподіяного громадянину незаконними діями органів
дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" від 04.03.1996 року.

2005
року суд відповідно до вимог ст. 147 ЦПК України 1963 року відкрив
провадження у справі.

2006
року судом була постановлена ухвала про часткове
задоволення заяви ОСОБА_1. при цьому суд керувався нормами Закону України „Про
порядок відшкодування збитку, заподіяного громадянину незаконними діями органів
дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" від 01.12.1994 року. Закону
України „Про державний бюджет України на 2005
рік", Положення про застосування Закону України „Про порядок
відшкодування збитку, заподіяного громадянину незаконними діями органів
дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" від 04.03.1996 року.

Постановляючи
ухвалу про часткове задоволення вимог ОСОБА_1. суд не звернув увагу на те, що 01.01.2004 року набрав
чинності ЦК України, Закон „Про порядок відшкодування збитку, заподіяного
громадянину незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства,
прокуратури і суду" від 01.12.1994
року, поширюється на відносини щодо відшкодування шкоди, які регулюються ч.
1-4 ст. 1176 ЦК України.
Названий Закон діє в частині, в якій він не суперечить ст. 1176 ЦК.

Положення про застосування Закону України "Про порядок
відшкодування шкоди, завданої громадянинові не законними діями органів
дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" було прийняте
Міністерством юстиції, Генеральною прокуратурою, Міністерством фінансів за
погодженням з Верховним Судом, Міністерством внутрішніх справ і Службою безпеки
відповідно до повноваження, наданого названим органам Постановою Верховної Ради
"Про введення в дію Закону "Про порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства,
прокуратури і суду". Тому немає підстав заперечувати чинність згаданого
Положення. Разом з тим воно не може бути визнане чинним в частині, в якій воно
суперечить Цивільному кодексу.

Ст. 12 Закону,,
Про порядок відшкодування збитку, заподіяного громадянину незаконними діями
органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" встановлює
спеціальний порядок визначення розміру шкоди, яка завдана органами дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і суду та підлягає відшкодуванню. Але цей порядок
слід визнати таким, що втратив чинність з урахуванням наступного. Відповідно до
Закону суд постановляє ухвалу про визначення розміру шкоди, а не про стягнення
її за рахунок коштів Державного бюджету України чи за рахунок підприємств,
установ організацій, яким майно потерпілого було передане безоплатно. Така
ухвала не може бути підставою для стягнення коштів з Державного бюджету чи
юридичних осіб. В зв'язку з цим відшкодування шкоди (майнової і моральної),
завданої органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду,
здійснюється шляхом звернення фізичної особи з позовом. Відповідачем за таким
позовом мають визнаватись Державне казначейство України, а третьою особою - орган, діями
якого (діями працівників якого) особі завдано шкоди.

Суд в порушення вимог закону стягнув на користь заявника
за рахунок коштів державного бюджету моральну шкоду заподіяну заявнику, не
розглянувши справу в порядку позовного провадження встановленому ЦПК України.
Крім того суд не залучив до участі у справі орган, діями якого (діями
працівників якого) як вказує заявник йому завдано моральну шкоду.

Таким чином при розгляді справи суд першої інстанції допустив істотні
порушення норм процесуального права, що перешкоджає суду апеляційної інстанції
дослідити нові докази і обставини, які не були предметом розгляду в суді першої
інстанції, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду належить врахувати викладене, ретельно перевірити
обставини справи, вимоги і заперечення сторін і в залежності від встановленого
розв'язати спір.

Керуючись ст.
ст. 307 ч.1 п.5, 311 ч.1 п.5, 313-315 ЦПК України,
судова колегія,

ухвалила:

Апеляційні скарги прокуратури Малиновського району м. Одеси
та управління Державного казначейства у Одеській області задовольнити частково.
Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2006
року скасувати. Справу направити до того ж суду на новий розгляд іншим
складом суду.

Ухвала набирає
чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду
України на протязі двох місяців.