РІШЕННЯ

іменем України

18 січня
2007 року                                                                 м.
Ужгород

Судова колегія палати в цивільних справах апеляційного
суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Куцина М.М.,
суддів:Чужа Ю. Г., Кожух О.
А. при секретарі - Шпонтак В. В. за участю апелянта ОСОБА_1. та його
представника ОСОБА_2., та представника відповідачки ОСОБА_3.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Ужгороді цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача на
рішення Тячівського районного суду від 18 травня 2006 року та додаткове рішення
Тячівського районного суду він 20 жовтня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_4про компенсацію вартості спільно придбаних матеріалів,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернуся до суду із позовом до ОСОБА_4 про
компенсацію вартості спільно придбаного майна.'

В позові зазначав, що він з 1994 року перебував з
відповідачкою у зареєстрованому шлюбі
та 18 березня 2005 року шлюб між «йми розірвано.

Спірний будинок по справі позивачем був побудований до
вступу в законний шлюб з відповідачкою по справі. За час спільного проживання у
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, вони нажили спільне майно, а саме: ними
було придбано столярку на будинок, заштукатурені житлові кімнати, встановлено
огорожу розміром 35 м та підсобне приміщення сарай.

Протягом розгляду справи по суті представник позивача
ОСОБА_2. позовні вимоги уточнила та просила визнати частку позивача у вартості
будинку з врахуванням самостійно побудованої ним частини будинку у розмірі 55 %
від загальної вартості, зобов'язати позивача внести компенсацію за частку
відповідачки ОСОБА_4. в сумі 6.278.85 гривень на депозитний рахунок суду,
припинити право власності відповідачки ОСОБА_4. на частину у будинку по
АДРЕСА_1.

Позивач посилаючись на зазначені у позовній заяві
обставини просив у суді першої інстанції визнати за ним право на 55% вартості
будинку, компенсувати за частку відповідачки ОСОБА_4, в сумі 6.278.85 гривень..

Рішенням
Тячівського  районног о суду
взадоволенні.позову.відмовлено..

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 8
вересня 2006 року справу повернуто до суду'першої інстанції для ухвалення
додаткового рішення.

Справа №
22ц-53/07

Головуючий у
-першої інстанції Мельник В. І.

Доповідач-суддя
Куцин М. М.

Представник позивача оскаржила у апеляційному порядку
рішення Тячівського районного

суду від 18 травня 2006 року та додаткове рішення
Тячівського районного суду він 20 жовтня

2006 року.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому посилається на т те, суд першої інстанції
відмовивши у задоволенні позовних, неправильно взяв до уваги рішення
Тячівського районного суду від 22 грудня 2004 року, та неправильно застосував
норми цивільного права, неправильно тлумачив Цивільних кодекс , були повністю
проігноровані масові докази свідків, дві будівельні експертизи , та и постановленні
додаткового рішення розглянув повні вимоги які позивачем не заявлялися, а
зустрічного позову заявлено не було..

Апелянт
та його представник         в судовому
засіданні вимоги    апеляційної    скарги

підтримали у
повному обсязі.

Представник відповідача вважає апеляційну скаргу
безпідставною, а рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідача та осіб, які взяли з'часть у
розгляді справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції,
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволенню
, а рішення зміні з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно до правил ч.І ст.60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної
власності сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з
поважних причин ( навчання , ведення домашнього господарства, догляд за дітьми,
хвороби тощо) самостійного заробітку
(доходу).

Відповідно до положень ч.З ст.61 ЦПК України обставши,
встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або
адміністративний справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді
інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої
постановлено ці обставини..

Судова колегія погоджується з рішенням місцевого суду на
підставі якого у задоволенні позовних вимог було відмовлено, оскільки місцевий
суд відмовляючи в задоволенні   виходив з

того,що
ьрішенням Тячівського районного-від-22 грудня 2004 року набрало законної
сили   і на підставі якого визнано за
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право суміжного майна подружжя, на Уі частину домоволодіння
по АДРЕСА_1 на недобудований будинок.

Окрім цього, з цього рішення вбачається, що позивача був
присутнім у судовому засіданні та визнав факт встановлення права суміжної
.власності на недобудований житлового будинкуАДРЕСА_1

Зокрема, позивач б суді апелляційному суду визнав факт
того , що переважна частина будівельних робіт по завершенню будівництва була
проведе спільно з позивачкою та спільно

побудували
господарські споруди.

Матеріалами справи , зокрема показання свідків
стверджується факт спільного будівництва цього будинку сторонами.

З матеріалів справи зокрема з позовної заяви та
додаткової позовної заяви вбачається, що позивач заявив позовні вимоги перед
судом про визнання за ним вартості самостійно збудованого ним частини будинку у
розмірі 55 % від загальної готовності, покладення обов'язку на позивача
компенсувати вартості частки позивача в сумі 6.278.85 гривень та припинити
право власності відповідачки на частину у спірному будинку.

Однак позивач по справі не ставив перед суд вимоги про
поділ на спільного суміжного майна подружжя.

Отже, судова колегія приходить до переконання, що позивач
не довів свого позову про те, що будинок ним був побудований до шлюбу, доказами
у встановленому законом порядку відповідно до засад змагальності процесу за ст.
10 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу ,
роз'яснював позивачеві його права та обов'язки, а тому правильно відмовив у цій
частині позову.

За таки обставин судова колегія погоджується з висновком
суд}' від 20 травня 20006 року про відмову у задоволенні позовних вимог,
оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна
оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли і закон,
який їх регулює.. Отже правових підстав для скасування чи зміни рішення
місцевого суду від 20 травня 2006 року не має, а тому апеляційну скаргу на це
рішення слід відхилити.

Судова колегія не може погодитися з додатковим рішення
від 20 жовтня 2006 року оскільки, оскільки цим рішенням порушенні норми
процесуального права так у відповідності до правил ч.І ст.. З ЦПК України кожна
особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звертатися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів..

Однак, цим додатковим рішенням суд першої інстанції
вирішив позовні вимоги які не заявлялися позивачем або був заявлений по справі
відповідачкою зустрічний позов.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку,
що апеляційна скарга на додаткове рішення від 18 жовтня 2006 року є підставною
, а тому це додаткове рішення підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.
209, 307,309,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

РІШИЛА:

Апеляційні
скарги представника позивача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення  Тячівського районного суду від 18 травня 2006
року залишити без змін.

Додаткове
рішення Тячівського районного суду він 20 жовтня 2006 року скасувати.

Рішення набирає законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути

оскаржено до Верховного Суду України протягом двох місяців
шляхом подачі касаційної скарги

безпосередньо
до суду касаційної інстанції.                          .