С права № 2-222/ 2007 рік
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

21 березня 2007
року Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Журавель В. А. при секретарі - Сухіній В.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті
Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про стягнення суми боргу

Встановив:

Позивачка
звернулася до суду, посилаючись на те, що 29
червня 2003 року
відповідачка звернулася до неї із проханням дати в борг 1525 грн., які вона
зобов»язалася повернути протягом 3
місяців , однак до
сьогоднішнього дня відповідачка гроші не повернула і свої зобов»язання не
виконала. Позивачка неодноразово зверталася до неї з проханням повернути гроші,
зверталася до міліції, але це
не дало ніяких результатів, тому позивачка просила стягнути з відповідачки суму
боргу 525 грн. та 3 % річних від
простроченої суми, що складає 137
грн. 25коп, а всього 1662
грн. 25 коп.

У судовому
засіданні позивачка повністю підтримала свої позовні вимоги і пояснила, що була
давно знайома із ОСОБА_2,
яка сказала , що їй
потрібні гроші для того, щоб приватизувати квартиру своєї знайомої за проханням
останньої. Тому позивачка передавала відповідачці гроші для сплати комунальних
послуг за цю квартиру, для отримання довідок . Розписку ОСОБА_2 написала 29 червня 2003
року , де було
вказано загальну суму грошей, які вона отримала у ОСОБА_1 , тому що гроші
вона брала у неї кілька разів. Гроші ОСОБА_2 зобов»язалась повернути через 3 місяці, однак не
зробила цього до теперішнього часу. Також позивачка вказала, що в момент
написання розписки ОСОБА_2хвилювалась ,
оскільки її викликали до міліції у зв»язку із приватизацією квартири її
знайомої, тому вона не вказала в розписці, що гроші винна саме позивачці. Також
позивачка пояснила, що відповідачка зареєстрована у АДРЕСА_1 однак фактично
проживає уАДРЕСА_2
і саме в цій квартирі була позивачка кілька разів. У АДРЕСА_1 , де проживає
дочка відповідачки ОСОБА_3, вона не була ніколи , тому взяти в цій квартирі розписку, як вказує
відповідачка не могла . Підтвердила,
що розписка від 29.06.2003
року була написана саме ОСОБА_2 на її ім»я, а не іншої особи.

Представник позивача ОСОБА_4
повністю підтримав позовні вимиги ,
надав судові аналогічні пояснення .

Відповідачка
позовні вимоги не визнала ,
пояснила судові, що боргова розписка дійсно написана нею, але видавалася на
ім»я не позивачки, а іншої особи, її зятя ОСОБА_5 , який дав їй у
борг 1525 грн. Ці
гроші вона повернула останньому влітку 2003
року і ніяких претензій по неї ОСОБА_5 не має.
Також пояснила, що ця розписка лежала на комп»ютерному столі на робочому місті ОСОБА_5 за адресою:
АДРЕСА_1. Позивачка
ОСОБА_1 викрала цю розписку, коли приходила до ОСОБА_2 на консультацію , тому що
ОСОБА_1дуже часто відвідувала і ОСОБА_2 і її дочку. Також відповідачка
пояснила, що зникнення розписки не було виявлено і на відсутність розписки
ніхто не звернув уваги, оскільки гроші було повернуто у термін, вказаний в
розписці. У цьому році ОСОБА_5 звернувся
до прокуратури Червонозаводського району м. Харкова про викрадення у нього
розписки.

Представник
відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, пояснила судові, що позивачка не
надала доказів існування боргу, оскільки боргову розписку було видано на ім»я ОСОБА_5 , її чоловіка.
ОСОБА_1 відвідувала ОСОБА_3 за місцем їх проживання, оскільки остання надавала
ОСОБА_1 правову допомогу , в тому числі влітку 2003 року і, можливо в один з
днів, позивачка побачила розписку і взяла її собі.

Суд, вислухавши
пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що
підлягає частковому задоволенню.

Як встановлено у
судовому засіданні 29 червня 2003 року
ОСОБА_2видано розписку, в якій вказано, що вона зобов»язується повернути борг
протягом 3 місяців в сумі 1525 гривень, розписка підписана ОСОБА_2, надалі в
ній є припис, що розписку отримала ОСОБА_129 червня 2003 року / а. с. 4/.

Відповідно до
ст. 207 ч.2 ЦК
України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною .

У судовому
засіданні відповідачка посилалася на те, що боргову розписку видала на ім»я ОСОБА_5, але суд не може
прийняти до уваги такі пояснення відповідачки з наступних причин . Ст. 59 ч.2 ЦПК України
передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними
засобами доказування , не
можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 1051 ЦК
України якщо договір позики має бути укладений в письмовій формі , рішення суду
не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або
речі насправді не були отримані позичальником він позикодавця. Суду не надано з
боку відповідачки доказів укладення між нею та ОСОБА_5 договору позики , з вище наведених
причин суд не може прийняти до уваги пояснення свідка ОСОБА_5 про існування
договору позики між ним та відповідачкою. При цьому суд приймає до уваги , що з 29 червня 2003 року ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_5 до
правоохоронних органів з приводу зникнення розписки не зверталися і тільки
через більш ніж 3 роки,
після звернення позивачки до суду, ОСОБА_5
написав заяву до прокуратури Червонозаводського району м. Харкова. Суд
розцінює таку позицію відповідачки як бажання уникнути цивільної
відповідальності за наслідки укладання договору. Крім того, суд звертає увагу
на те, що ОСОБА_1 і раніше ставила питання про стягнення боргу з ОСОБА_2 Так,
вона зверталася 29.06.2004 року до Ленінського РВ УМВСУ в Харківській області,
із заявою, в якій вказала, що ОСОБА_2 зайняла у неї 1525 грн. для приватизації
квартири своєї знайомої ОСОБА_6 / а. с. 9/. При перевірці заяви ОСОБА_1 було
встановлено, що ОСОБА_2 гроші у сумі 1525
грн. громадянці ОСОБА_6 не передавала ,
тому 02.07.2004 року
було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи. Таким
чином, факт позики грошей в сумі 1525
грн. у ОСОБА_1 вже раніше розглядався правоохоронними органами. Тому суд
вважає, що розписка від 29.06.2003
року була видана саме на ім»я ОСОБА_1, а не іншої особи , тому вона є
належним позивачем по справі.

Відповідно до
ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику/ грошові кошти
у такій самій сумі або речі,визначені родовими ознаками, у такій самій
кількості такого самого роду та такої самої якості , що були передані
йому позикодавцем/ у строк та в порядку ,
що встановлені договором .

При розгляду
цього спору судом встановлено, що 29
червня 2003 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відбувся договір позики , внаслідок якого ОСОБА_1 передала останній 1525 грн. на строк 3 місяці, але
ОСОБА_2 не виконала взяті на себе зобов»язання , ухилилася від виконання вимог договору, до цього часу не
повернула суму боргу, тому суд вважає за необхідне стягнути з неї за договором
позики 1525 грн., а
також судовий збір 51 грн. та
витрати на інформаційно-технічне забезпечення, оскільки позивачка є інвалідом 1 групи і про
подачі заяви до суду була звільнена від сплати судових витрат.

Що стосується
вимог про стягнення 3% річних
від простроченої суми, суд вважає, що ці вимоги задоволенню не підлягають,
оскільки договір позики було укладено під час дії Цивільного Кодексу України в
редакції 1963 року,
який не передбачав обов»язкового стягнення 3 відсотків річних з простроченої суми , а такі
зобов»язання не були передбачені сторонами при укладанні договору позики .

На підставі
вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10,
59, 60, 212,214-15 ЦПК України, ст. 214,
374 ЦК України / в редакції
1963 року/,
ст. ст. 207, 1046, 1047,
1049 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов
задовольнити частково.

Стягнути з
ОСОБА_2на користь ОСОБА_11525
грн. / одну
тисячу п»ятьсот двадцять п»ять гривень/.

Стягнути з
ОСОБА_2судовий збір у розмірі 51
грн. та витрати на інформаційно -
технічне забезпечення у розмірі 30
грн.

У задоволенні
вимог ОСОБА_1про стягнення з ОСОБА_23
% відсотків річних у сумі 137
грн. 25 коп. - відмовити.

Рішення може
бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через районний суд протягом
10 днів з дня його
проголошення шляхом подання заяви про апеляційне оскарження і після цього
протягом 20 днів
шляхом подання апеляційної скарги або у порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України .