Справа
№ 22Ц-3840/2006                                         Головуючий
Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

іменем України

15 лютого 2007 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді:
Юровської Г.В.

суддів                            Яворського М.А., СухановоїЄ-М.

при секретарі                 Якимець Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні
апеляційного суду Київської -області цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2006 року по
цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні житлом, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим
приміщенням,

встановила:

У липня 2006 року позивачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 та просили суд у відповідності до
вимог ст. 9 ЖК України усунути перешкоди у користуванні житловим приміщення в
будинку АДРЕСА_1, та зобов'язати відповідачку забезпечити їх ключами від
вказаного будинку та не чинити перешкоди у користуванні даним житловим
приміщенням. Свої вимоги обґрунтовували тим, що вони вселилися до вказаного
житлового приміщення у листопаді 2002
року за згодою колишнього власника будинку ОСОБА_4 та зареєструватися у
даному будинку відповідно до порядку визначеному законодавством. В подальшому
вказаний був подарований ОСОБА_4 ОСОБА_5, а останнім проданий відповідачці по
справі ОСОБА_3, яка
замінила в дверях будинку замки та перешкоджає їм користуватися даним житлом.
Просили задовольнити позовні вимоги.

Під час розгляду вказаної справи у вересні 2006 року
відповідачка по справі ОСОБА_3
подала зустрічний позов до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та просила суд
відповідно до вимог ст..
2. 4, 48 Закону України „Про власність" та ст. 319, 321, 1167 ЦК України
визнати позивачів по даній справі такими, що втратили право користуватися
житловим приміщенням - будинком
АДРЕСА_1, та
стягнути з позивачів на її користь по 2500
грн. на відшкодування моральної шкоди, по 1500 витрат на правову допомогу та 15 грн. витрат
пов'язаних з оплатою інформаційно-технічного забезпечення на її користь з
кожного з позивачів.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської
області від 08 листопада
2006 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено
частково.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що
втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові Витрати в
розмірі 2148 грн. 50 коп. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в
розмірі 2148 грн. 50 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, в якій просить ухвалене по справі рішення Києво - Святошинського
районного суду скасувати, як таке що постановлене з порушенням норм
процесуального та матеріального права .Зокрема на її думку суд

порушив
вимоги процесуального законодавства розглянувши справу у її відсутність хоч
нею і була подана заява про відкладення справи у зв'язку з хворобою. Допустив
суд порушення і норм матеріального права, визнавши її та ОСОБА_2. втратившими
право користуватися житловим приміщенням в буд.. АДРЕСА_1, не вказавши на підставі, якої статті
ЖК України 71 чи 107, що є порушенням
норм матеріального права згідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року „Про деякі
питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу
України". Суперечить вказане рішення процесуальному законодавству і в
частині стягнення з позивачів на користь відповідачів витрат пов'язаних з
оплатою правової допомоги, оскільки в рішенні не зазначено розрахунків вказаних
витрат та відповідність їх Постанові Кабінету Міністрів України №590 від 27
квітня 2006 року. Тому просила скасувати вказане рішення та повернути справу на
новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість
рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог,
відповідно до правил ст. 303
ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог п.4 ч.І ст. 309
ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального
права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано
закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який
підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

З матеріалів справи та пояснень сторін у судовому
засідання встановлено, що позивачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26 листопада 2002 року були
зареєстровані в житловому будинку АДРЕСА_1,
Київської області, який на той час перебував у власності ОСОБА_6. (а.с. 5-7).

Згідно довідки виданої Києво - Святоішшським
бюро технічної інвентаризації №300/06
від 09 лютого 2006 року ( ас. 7) ОСОБА_6 24 липня 2004 року подарувала
належний їй житловий будинок ОСОБА_5,
а останній 19 жовтня 2004 року вказаний
житловий будинок продав відповідачці по справі ОСОБА_3, що підтверджується також копією договору купівлі-продажу
посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7(ас. 26,27). Вказаний договір ніким не оспорювався та є чинним до
вказаного часу.

Таким чином встановлено, що відповідачка по справі у
визначеному законодавством порядку набула права приватної власності на вказаний
житловий будинок і відповідно до вимог ст. 4 Закону України „Про власність" та ст. 319 ч.І, 321 ч.І ЦК
України її право власності на вказаний житловий будинок є непорушним і вона не
може бути обмежена у здійсненні вказаного права.

Колегія суддів вважає, що суд першої шстанції,
відмовляючи позивачам ОСОБА_1, та ОСОБА_2 у задоволенні позову обґрунтовано
врахував вимоги чинного законодавства щодо захисту прав власника житлового
будинку, а також той факт, що позивачі у справі вселялися та реєструвалися у
будинку АДРЕСА_1 коли
вказаний будинок належав гр.. ОСОБА_4., з якою в них була домовленість. Доказів
того, що новий власник вказаного будинку ОСОБА_3, купуючи вказаний будинок
брала на себе додаткові зобов'язання щодо позивачів , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суду
не надали, тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх позовні вимоги
безпідставними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують
висновків викладених рішенні суду в частині відмови позивачам у задоволенні їх
позовних вимог, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити його в цій
частиш без змін.

Однак рішення суду в частині задоволення зустрічного
позову на думку колегії суддів ухвалено з порушенням норм матеріального права
та повинно бути змінено виходячи з наступного.

Відповідно до н.11 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №2 від 12 квітня 1985 року „Про деякі
питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу
України" суд може визнати особу такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, лише з однієї

вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України.
Зміниш підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка по
справі, звертаючись до суду із зустрічним позовом та, вимагаючи визнати
позивачів по справі такими, що втратили право користуватися житловим
приміщенням не зазначили в своєму зустрічному позові із яких підстав вона
вважала позивачів такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням
із підставі передбачених ст. 71 ЖК України чи ст. 107 ЖК України.

Не представила відповідачка суду доказів того, що
позивачі по справі дійсно користуються вказаним житловим приміщенням на протязі
з часу придбання нею вказаного житлового приміщення, а саме з 19 жовтня 2004 року до часу
звернення нею до суду із зустрічним позовом.

З наявної в матеріалах справи довідки виконавчого
комітету №2589 від 20 вересня 2006 року вбачається,
що у житловому будинку АДРЕСА_1
ніхто не зареєстрований.

Довідка аналогічно змісту видана також і Києво-
Святошинським РВ ГУМВС України №
Є-609 від 6 жовтня 2005 року.

Відсутні в матеріалах справи і інші докази того, що
позивачі по справі користуються житловим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1, чим чинять
відповідачці перешкоди у здійсненні права власності на вказаний житловий
будинок.

Відповідно до роз'яснень викладених в п. 15 Пленуму
Верховного Суду України „Про застосування Конституції України при здійсненні
правосуддя 9 від
01.11.1996 р. при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням
необхідно брати до уваги, що ст. 33
Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на
території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це
означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути
підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж
для відмови їй у цьому.

Оскільки з матеріалів справи випливає, що єдиним доказом
того, що позивачі по справі мали право на користування спірним житловим
приміщенням є наявність в їх паспортах реєстрації за вказаною адресою станом на
26 листопада 2002 року, однак сам
по собі факт реєстрації позивачів за вказаною адресою не може бути підставою
для визнання за ними права користування даним приміщенням, при їх фактичному не
проживанні за вказаною адресою, оскільки права користувачів житловим
приміщенням є похідними від прав власників на житлове приміщення.

Доказів того, що відповідачка по справі при придбанні
вказаного житлового приміщення брала на себе зобов'язання по забезпеченню
позивачів житлом, в матеріалах справи не має, та сторонами не надавалися, тому
і вимоги відповідачки щодо визнання позивачів, такими, що втратили право
користування спірним житловим приміщенням на думку колегії суддів є
безпідставними.

Колегія суддів вважає, що зустрічний позов заявлений
безпідставно також і в частинні стягнення з позивачів моральної шкоди та
понесених судових витрат тому в задоволенні вказаного позову не обхідно
відмовити у повному обсягу.

Крім того необґрунтованим на думку колегії суддів є
доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального
законодавства, а саме розгляд справи у її відсутність, оскільки чинним ЦПК
України, а саме ст. 169
ч.І п. 2 ЦПК
України передбачено право суду відкласти розгляд справи у разі неявки в судове
засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі,
оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони
повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка по справі
була належним чином повідомлена про оголошення перерви у справі і призначення
наступного засідання на 08
листопада 2006 року, що
підтверджується відповідним повідомленням (ас. 39).

X

Позивачка не з'явилась до суду на вказану дату подавши
заяву про свою хворобу (а.с.
54), але документа, який би підтверджував дану хворобу та давав суду підстави
визнати дану неявку поважною суду не подала

Не подала позивачка вказаного документа і на вимогу суду
апеляційної інстанцій тому колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції
обгрунтовано визнав неявку позивачки до суду першої інстанції 08 листопада 2006 року, без
поважних причин та законно розглянув справу у її відсутність.

Керуючись ст.ст. 84,
303, 307, 309, 313, 314. 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської
області від 08 листопада
2006 року в
частині задоволенні позову ОСОБА_3
скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим
приміщенням та відпжодуванням матеріальної, моральної шкоди та судових витрат
відмовити.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного
суду Київської області від 08
листопада 2006 року залишити
без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржено до
Верховного Суду України протягом двох місяців з моменту його проголошення.

Головуючий: