АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем
України

29 березня 2007 року Апеляційний
суд Житомирської області в складі:

головуючого -
судді                          Франовської
К.С.,

суддів:                                                Широкової
Л .В.,

Товянської О.В.

при секретарі
судового

засідання        Забеліній О.О.

з участю:

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду
Житомирської області від 13
листопада 2006 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення, зустрічним позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю,

встановив:

В квітні 2006 року ОСОБА_2.
пред'явила позов до ОСОБА_1 про виселення з житлового будинку, мотивуючи тим,
що їй на праві власності належить житловий будинок, який знаходиться
поАДРЕСА_1. Цей будинок їй належить на підставі договору дарування від 26 грудня 1997 року.
Посилаючись на те, що в у вказаному будинку проживає що ОСОБА_1. який не є її
членом сім'ї, її не допускає до будинку, порушує правила співжиття, скандалить,
зловживає спиртовими напоями, просила його виселити з будинку.

У зустрічній
позовній заяві ОСОБА_1 просить суд визнати будинок, який знаходиться по
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю. Свій позов ОСОБА_1 мотивував тим, що в
період перебування з ОСОБА_2. в зареєстрованому шлюбі з 1997 року по 5.04.2004 року вартість
вказаного будинку істотно збільшилася, оскільки його було перебудовано, до
будинку проведено газопостачання та водопостачання, збудовано каналізаційну
систему, проведено капітальний ремонт, виконані інші роботи. Всі ці перебудови
були проведені внаслідок спільних грошових та трудових затрат у період
перебування у шлюбі   з

ОСОБА_2.

Справа №22ц/644                 Головуючий
у суді 1 -ї
інстанції Грищенко О. А.

Категорія ЗО                                      Суддя-доповідач
Широкова Л.В.

2

Рішенням
Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 листопада 2006 року позов
ОСОБА_2. задоволений. Виселено ОСОБА_1 із житлового будинкуНОМЕР_1 по АДРЕСА_1 без
надання іншого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 8.50 грн. судового
збору та 7.50 грн. на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за
необґрунтованістю.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким його
заявлені вимоги задовольнити. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не дав
належної оцінки зібраним по справі доказам, не звернув увагу на те, що він
іншого житла не має. ОСОБА_2. створює обставини за яких неможливо жити в
будинку, затіває сварку та викликає працівників міліції.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Як встановлено
судом сторони з 18.11.1996
року по 05.04.2004 року
перебували у зареєстрованому шлюбі і спільно проживали у будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.
Вказаний будинок належить ОСОБА_2. на праві власності за договором дарування
від 26.12.1997 року.

За час
перебування у шлюбі був прибудований цегляний сарай, здійснені перебудови та
обладнання в житловому будинку та по господарським приміщенням. У веранді
обладнана цегляна перегородка з дверною проймою, ванна, кладовка і частина
коридору об'єднані у санвузол, кухня переобладнана в кімнату, приміщення
котельні об'єднано з приміщеннями 1-6
та 1-7 та
переобладнано в кухню. В приміщенні сараю літр. „Б" обладнано цегляну
перегородку, встановлено металеві ворота та обладнано яму для ремонту
автомобілів.

Проектно-кошторисна
документація на зазначені проведені перебудови, переобладнання, добудови та
дозвіл на проведення даних робіт відсутні.

Відмовляючи
ОСОБА_1 у задоволенні позову суд першої інстанції правильно виходив з того, що
оскільки вказані вище перебудови, переобладнання є самовільними, вони не можуть
впливати на збільшення дійсної вартості жилого будинку.

Вартість
виконання робіт по обладнанню водопостачання, каналізації, ванни, туалету
становить 3383 грн.
Дійсна вартість будинку зросла саме на вказану суму, що становить 8,6% від вартості
всього домоволодіння.

Відповідно до
ст.62 СК України майно дружини, чоловіка може бути визнане за рішенням суду
об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо таке майно за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя.

Як встановив суд дійсна вартість будинку за час
перебування сторін у шлюбі внаслідок спільних грошових та трудових затрат
збільшилася на

з

8,6% на суму 3383 грн. Саме на
половину вказаної суми і має право ОСОБА_1 та не позбавлений права звернутися
до суду з відповідною вимогою.

Відповідно до
вимог ст. 116 ЖК
України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з
ним, систематично порушують правила співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу
виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу заінтересованих осіб проводиться
без надання іншого жилого приміщення.

Як вбачається з
матеріалів справи, між ОСОБА_2. та ОСОБА_1 після розірвання шлюбу виникають
суперечки щодо проживання у вищевказаному будинку. У зв'язку з вчиненням сварок
та бійок вони зверталися до органів внутрішніх справ та отримували офіційні
попередження про недопустимість таких протиправних дій. Проте, офіційних
попереджень про недопустимість протиправної поведінки з майбутнім виселенням за
такі дії, ОСОБА_1 не було винесено, а тому підстав для виселення його за ст.116 ЖК України
немає.

За таких
обставин Апеляційний суд рішення суду в частині виселення ОСОБА_1 скасовує та
ухвалює нове про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення без
надання іншого житлового приміщення.

Керуючись ст.ст.
304,307,309,313,314,316 ЦПК
України, Апеляційний суд,-

виріш и в :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Брусилівського районного
суду Житомирської області від 13
листопада 2006 року в
частині виселення скасувати та ухвалити нове, яким ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1
про виселення відмовити за необґрунтованістю. В решті рішення залишити без
зміни.

Рішення може
бути оскаржене до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
законної сили рішенням апеляційного

суду.