АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22 - 437 2007 р.                            Головуючий у 1-й інстанції: Голубкова М.А.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

«01» лютого 2007 р.                                                             м.
Запоріжжя

Колегія судців судової палати з
цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого                                     Кочеткової
І.В.,

Суддів                                                Бондара
М.С., Крилової О.В.,

При
секретарі                                    Череватій
О .В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1, ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя
від "11" грудня 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до Шевченківської райадміністрації м. Запоріжжя про визнання
договору купівлі - продажу
дійсним та визнання права власності на житловий будинок та за зустрічним
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Шевченківської райадміністрації міста Запоріжжя про
визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2006 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Шевченківської райадміністрації м. Запоріжжя про визнання
договору купівлі - продажу
дійсним та визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Зазначала, що 13 квітня 2004 року вона купила
у ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_1, за 15 000 грн., проте
нотаріально договір не оформили, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4
помер.

Просила визнати
вказаний договір купівлі -
продажу дійсним та визнати за нею право власності на зазначений будинок.

Заочним рішенням
Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2006
року позов задоволено. Визнано договір купівлі - продажу будинку АДРЕСА_1, укладений 13 квітня 2004 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, дійсним.

Визнано за
ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

2

Ухвалою
Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2006
року за заявою ОСОБА_3 зазначене рішення скасовано у зв'язку з
нововиявленими обставинами.

Заперечуючи
проти позову, у серпні 2006
року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3,
Шевченківської районної адміністрації міста Запоріжжя про визнання права
власності на будинок в порядку спадкування.

Зазначали, що
після смерті їх батька ОСОБА_4 прийняли спадщину і оформили свої спадкові права
на будинок, розташований в селищі Новомиколаївка.

Оформити право
на спадщину на спірний будинок не змогли, бо відсутні право установчі
документи, оскільки будинок після реконструкції і ремонту не був прийнятий в
експлуатацію.

Просили суд
визнати за ними право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку
спадкування.

Рішенням
Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2006 року у задоволенні
позовів ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись
з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на
порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення районного суду в
частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та закрити провадження
у справі в цій частині.

ОСОБА_2 приєдналась до апеляційної скарги.

В засіданні суду
апеляційної інстанції апелянти уточнили свої вимоги і просили після скасування
судового рішення в оскаржуваній частині залишити їх позов без розгляду.

Вислухавши
доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

За змістом ст.
310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із
залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених ст.207 ЦПК України, в тому
числі у випадку подачі позивачем заяви про залишення позову без розгляду.

Відмовляючи
третім особам із самостійними позовними вимогами у задоволенні позову про
визнання права власності в порядку спадкування, суд першої інстанції виходив з
того, що спадкодавець не був власником будинку, оскільки в органах технічної
інвентаризації будівля зареєстрована за ОСОБА_5, який помер ще у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Проте таких
висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і
процесуального права, а тому з ними не можна погодитись.

Зокрема,
відповідно до рішення Шевченківського виконкому міста Запоріжжя від 13 грудня 1990 року №НОМЕР_1 ОСОБА_4 виділена
земельна ділянка, площею 300 кв.м., по АДРЕСА_2. Цим же рішенням ОСОБА_4
зобов'язано в строк до 13 грудня 1992 року закінчити будівництво житлового
будинку і здати його в експлуатацію, а також знести непридатну для проживання
будівлю, розташовану на згаданій земельній ділянці (а.с.9).

На порушення
ст.ст. 10,11 ЦПК України зазначену обставину суд першої інстанції залишив без
уваги, належної оцінки їй не дав, не з'ясував, на якій підставі припинено
землекористування колишнього власника спірного будинку, який підлягав зносу.

З'ясування цієї
обставини має суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки за
змістом ст.ст.328, 331,
376 ЦК право власності набувається на підставах, що

3

не заборонені законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття
не встановлена судом.

Право власності
на нову річ, яка виготовлена особою, набувається нею, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Право власності
на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за
особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому
порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник
(користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на
нерухоме майно за особо, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній
ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою,
яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу
власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує
права інших осіб.

За таких
обставин в оскаржуваній частині рішення суду не можна визнати законним і
обгрунтованим, воно підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - залишенню без
розгляду.

Керуючись ст. ст.307,310 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від "11" грудня 2006 року по цій
справі в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Шевченківської райадміністрації міста Запоріжжя про визнання права власності в
порядку спадкування скасувати.

Позовну заяву
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Шевченківської рай адміністрації міста Запоріжжя
про визнання права власності в порядку спадкування залишити без розгляду.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців.