Справа № 22- 1251                            Головуючий в 1
інстанції Степаненко Л.З.
Категорія      33                                        Доповідач
УХВАЛА Іменем України

2007р. лютого 20 дня. Апеляційний
суд Донецької області в складі:

головуючого
Курило В.П. суддів Бондаренко Л.І., Бабенко П.М. при секретарі Баклановій Ю.В.

розглянув
у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку цивільну справу скаргою Прокурора
м.Макіївки Донецької області.

на рішення Центрально-міського
районного суду м.Макіївки від 27 листопада 2006р.

за
позовною заявою ОСОБА_1до ОСОБА_2, Макіївської міської ради про визнання права
на частину земельної ділянки, визнання недійсним Державного акту про право
власності на земельну ділянку, видачу Державних актів про право власності на
частину земельної ділянки.

Заслухавши
доповідача,     пояснення     позивачки,     її
представника, перевіривши матеріали справи,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор м.Макіївки звернувся до апеляційного суду із
апеляційною скаргою на рішення Центрально-міського районного суду м.Макіївки
від 27 листопада 2006р.

Рішенням Центрально-міського районного суду м.Макіївки
від 27 листопада 2006р. за ОСОБА_1 визнано право власності на частину земельної
ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, площею 301,99 кв.м., що складається
з ділянки площею 193,39 кв.м., зайнятої під будівлями і спорудами, а також
ділянки площею 108,6 кв.м., необхідної для обслуговування будинку та споруд.

За ОСОБА_2 залишено на праві власності інша частина земельної ділянки
площею 239,01 кв.м. згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи Донецького
науково- дослідницького інституту №1806/23 від 28 квітня 2006р.

Визнаний недійсним акт про право власності на земельну ділянку площею
0,0541 га, розташовану по АДРЕСА_1 виданий 28 лютого 2005р. Макіївською міською
радою на ім"я ОСОБА_2 в частині її власності на земельну ділянку площею
193,29 кв.м., зайняту під будівлями і спорудами, а також ділянку площею 108,6
кв.м. необхідну для обслуговування будинку та споруд.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування
рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних
вимог. Договір купівлі-продажу земельної ділянки повинен бути укладений згідно
з вимогами ст. 132 Земельного Кодексу України, оскільки при договорі
купівлі-продажу не вказаний розмір земельної ділянки. Вимоги позивачки про
визнання права на частину земельної ділянки не є обґрунтованими.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення -
без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 9 вересня 2004р. між ОСОБА_2, як
продавцем та ОСОБА_1, як покупцем, було укладено угоду купівлі-продажу
АДРЕСА_1, у склад якого входив жилий будинок житловою площею 73,20 кв.м., гараж
та споруда.

Належність
земельної ділянки в угоді не вказано.

В договорі зазначено, що зі змістом ст.ст. 116, 118, 120 Земельного Кодексу
України сторони ознайомлені.

Суд, перевіряючи вимоги позивачки ОСОБА_1 про визнання
права на частину земельної ділянки, видачу Державних актів про право власності
на частину земельної ділянки, та їх задовольняючи виходив з того, ОСОБА_2 після
укладання з ОСОБА_1 правочину купівлі-продажу АДРЕСА_1, 28 лютого 2005р.
одержала від Макіївської міської ради Державний акт про право власності на
земельну ділянку площею 0,0541 кв.м., що є неправильним, оскільки порушуються
права власника ОСОБА_1 на земельну ділянку.

Суд з врахуванням доказів по справі, судових рішень по
справам за позовами сторін про визнання угоди купівлі-продажу недійсним, поділу
земельних ділянок, а також висновку судово будівельно-технічної експертизи, яка
проводилась по попередній справі, правильно вирішив спір, визнаючи за ОСОБА_1
право власності на частину земельної ділянки, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, площею 301,99 кв.м., що складається з ділянки площею 193,39 кв.м.,
зайнятої під будівлями і спорудами, а також ділянки площею 108,6 кв.м.,
необхідної для обслуговування будинку та споруд.

Суд з врахуванням інтересів відповідачки ОСОБА_2 залишив їй на праві
власності частину земельної ділянки, площею 239,01 кв.м. Рішення у цій частині
позивачкою не оскаржується.

Із змісту договору вбачається, що сторони ознайомлені зі
змістом норм Земельного Кодексу України, Законом України „Про власність".

У відповідності з вимогами статті 120 Земельного Кодексу
України суб"єктом права на земельну ділянку при переході до нього права на
будівлю і споруду є позивачка по справі.

Виходячи із змісту цієї норми матеріального права, якщо відчужується
будівля і споруда, яка розташована на земельній ділянці, що належить на праві
власності, то до набувача переходить право власності і на земельну ділянку.

По справі вбачається, що об"єкт відчуження розташований на земельній
ділянці, яка перебувала у користуванні відповідачки.

При укладанні договору купівлі-продажу АДРЕСА_1на земельну ділянку
продавець не мав правовстановлюючий документ.

Після укладання договору купівлі-продажу відповідачка
ОСОБА_2 одержала державний акт на право власності на земельну ділянку - 28
лютого 2005р.

Питання про перехід права власності на земельну ділянку сторони у
добровільному порядку не вирішили.

Відповідачка ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом до
позивачки про примушення до укладання договору купівлі-продажу земельної
ділянки.

З державного акту на право власності на земельну ділянку від 28 лютого
2005р. вбачається, що ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,0541 га,
вартістю 89.219 грн.

Позивачка не бажає укладати додаткову угоду про купівлю
земельної ділянки.

Згідно вимог статті 337 щодо розміру земельної ділянки, яка переходить у
власність до її набувача, то він може визначатися договором з відчужувачем.
Якщо за договором розмір земельної ділянки, що передається у власність, не
визначено, то до набувача переходить у власність та її частина, яка зайнята
житловим будинком, а також частина, необхідна для її обслуговування.

Виходячи із конкретних обставин по справі, норм земельного,
цивільного законодавства, суд правильно вирішив спір.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки повинен бути укладений згідно з вимогами ст.
132 Земельного кодексу України, оскільки при договорі купівлі-продажу не
вказаний розмір земельної ділянки, а тому вимоги позивачки про визнання права
на частину земельної ділянки не є обґрунтованими, не є переконливими для
скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог.

Посилання у скарзі на вимоги ст. 132 Земельного Кодексу
України, якими передбачене обов"язкове додержання письмової нотаріальної
форми угод про вирішення питання про перехід права власності на земельні
ділянки у процесі приватизації земель державної і комунальної власності, не
можуть взяти до уваги, оскільки до виникнених правовідносин не можуть бути
застосовані.

Рішення суду відповідає нормам матеріального,
процесуального права, підстав для скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.
303, 307, 308, 315 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу прокурора м. Макіївки відхилити.

Рішення Центрально-міського районного суду м.Макіївки від
27 листопада 2006р. залишити без змін.

Ухвала суду
набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду
касаційної інстанції-

Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили ухвали

апеляційного суду.