Категорія - 40                                                              Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

12 лютого 2007
р. Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого
судді:                       Бугрим Л.М.

суддів:                                                       Рецебуринського
Ю.Й.

Зінов'євої А.Г.

при секретарі:     Іванові В.М.

за участю адвоката:                                   ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу державного підприємства (далі ДП) „Донецька залізниця" на рішення
Куйбишевського районного суду м. Донецька від 16 жовтня 2006
р. по справі за позовом ОСОБА_2 до ДП „Донецька залізниця" про
поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
визнання недійсними контрактів та наказів,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2005 р. ОСОБА_2
звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1988 р. вона
знаходилася в трудових відносинах з ДП „Донецька залізниця", де працювала
в якості провідника пасажирських вагонів вагонного депо ст. Донецьк. На
підставі наказу №1457/ос від 2
вересня 2005 р. її було
звільнено на підставі п. 2
ст. 36 КЗПП
України, у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Вважала таке
звільнення незаконним, оскільки в 1988
р. вона на роботу була прийнята за безстроковим договором. В червні 2000 р., не розриваючи
безстрокового договору, з нею було укладено трудовий договір за контрактом
строком на п'ять років, який закінчувався в червні 2005 р. За вказаним
контрактом вона звільнена не була, з нею контракт був переукладений до вересня 2005 p., таким
чином строк договору був продовжений. Відповідно до діючого законодавства,
строковий договір укладається лише при прийомі на роботу і лише у випадках,
безпосередньо встановлених законом. Вважає, що оскільки з нею неодноразово
переукладався строковий договір, то він вже набув статус безстрокового і
підстав для її звільнення не було. Просила поновити її на роботу, стягнути на
її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, та визнати недійсними
контракти, укладені з нею та накази про прийняття її на роботу за контрактом.
Крім того вважала, що діями відповідача, яким було порушене трудове
законодавство, їй заподіяно моральну шкоду, на відшкодування якої просила
стягнути на її користь грошову компенсацію у розмірі 7000 грн.

В ході слухання
справи позивачка свої позовні вимоги змінили і від відшкодування моральної
шкоди відмовилася. Відмова прийнята судом і на підставі ухвали суду від 16 жовтня 2006 р. в цій частині
провадження по справі закрито.

Рішенням
Куйбишевського районного суду м. Донецька від 16 жовтня 2006
року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково: позивачка була
поновлена на роботі в якості провідника пасажирських вагонів вагонного депо ст.
Донецьк.. З відповідача на її користь було стягнуто середній заробіток за час
вимушеного прогулу у розмірі 19776
грн. 13 коп. та
судовий збір на користь держави у розмірі 197
грн. 76 коп. В іншій
частині позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з
рішенням суду, ДП „Донецька залізниця" принесло апеляційну скаргу, в якій
просили рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу скасувати як таке, що не відповідає вимогам
діючого законодавства та

2

фактичним обставинам справи, яким суд дав неправильну
правову оцінку. Просили ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у
задоволенні цієї частини позову.

В обгрунтування
доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, що суд безпідставно не
прийняв до уваги їх доводи. Відповідно до діючого законодавства, посада
позивачки відноситься до категорії контрактних, перевід її на контрактний
договір не суперечить діючому законодавству, що було підтверджено у рішенні
суду. За спливом строку дії договору, відповідно до вимог ст.ст. 21, 23, 39-1 КЗПП України
позивачку було звільнено, оскільки в таких випадках переукладення договору не
може вважатися таким, що укладений на невизначений термін.

В судовому
засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі
і просив її задовольнити.

Відповідачка та
її представник проти апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити, а
рішення суду залишити без зміни.

Заслухавши
доповідача, сторони, перевіривши матеріали цивільної справи та доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а
рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу скасуванню з ухваленням нового за таких підстав.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2 в частині поновлення на роботі, суд виходив з того, що
відповідно до вимог ч. 2
ст. 39-1 КЗПП
України, оскільки з позивачкою трудові договори за контрактом переукладалися
декілька разів, то вони вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Між тим, такі висновки суду не відповідають нормам
діючого законодавства.

В ході слухання
справи судом було встановлено, що позивачка з 1988 р. знаходилася в трудових відносинах з ДП „Донецька
залізниця", де працювала провідником пасажирських вагонів вагонного депо
ст. Донецьк. У червні 2000
р. позивачці, на підставі діючого законодавства, було запропоновано укласти
контракт, тобто строковий договір, на що вона погодилася. Контракт було
укладено строком на п'ять років, який діяв до 2 червня 2005
р. На підставі заяви ОСОБА_2, 2
червня 2005 р. з
позивачкою було переукладено контракт строком на три місяця, а саме до 2 вересня 2005 p., після
чого її було звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Згідно ч.З ст. 15 Закону України
„Про залізничний транспорт" від 4
липня 1996 p.,
працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють
обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємства пасажирського
залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового
договору. Перелік категорій працівників залізничного транспорту, які
працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджується
Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до
Переліку категорій та посад працівників залізничного транспорту, які
працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 15
липня 1997 p.
N 764 ( із
змінами, внесеними згідно з Постановою KM N 630 від 26.04.2003 р.), до вказаної
категорії віднесені провідники пасажирського вагона.

Таким чином, суд обґрунтовано
дійшов висновку про те, що позивачку на законних підстав -було оформлено
на контрактну форму трудового договору і судом не знайдено підстав для визнання
таких договорів недійсними.

Рішення в цій частині законне, обґрунтоване і сторонами
не оскаржується.

Щодо
правильності звільнення, то суд неправильно застосував норми матеріального
права, що відповідно до вимог п. 4
ч.І ст. 309 ЦПК
України, є підставою для скасування рішення з ухваленням нового.

Як вже було
встановлено судом, у даному випадку мав місце строковий договір (контракт),
форма та обов'язок його укладення передбачені діючим законодавством. Вказаний
трудовий договір віднесено до вимог ч. 2
ст. 23 КЗПП
України.

Відповідно до ч.
2 ст. 39-1 КЗПП України,
трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком
випадків, передбачених ч.2 ст. 23,
вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

3

Виходячи з
вищевикладеної норми закону, це правило не поширюються на випадки, передбачені
ч. 2 ст. 23 КЗПП України,
яка містить вичерпаний перелік випадків, коли допускається укладання строкового
трудового договору.

Закінчення
строку трудового договору є підставою для його припинення і в такому випадку не
потребує заяви або якогось іншого волевиявлення працівника, який свою волю вже
виявив написанням заяви на укладення трудового договору. При цьому, власник
також не зобов'язаний попереджати або іншим способом інформувати працівника про
майбутнє звільнення на підставі п. 2
ст. 36 КЗПП
України.

Таким чином,
позивачку законно було звільнено з роботи на підставі ч.2 ст. 36 КЗПП України у
зв'язку з закінченням строку трудового договору і у суду першої інстанції не
було підстав для її поновлення на роботі.

На підставі
викладеного та керуючись ст.ст. 303-304,
307 ч.І п.2, 309 ч.І п.4,
313, 314 ч.2, 316 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу державного підприємства „Донецька
залізниця" задовольнити.

Рішення
Куйбишевського районного суду м. Донецька від 16 жовтня 2006
року в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу скасувати.

ОСОБА_2 у
задоволені позову, пред'явленого до державного підприємства „Донецька
залізниця" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення суду набирає законної сили
з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
чинності.