Справа 22ц-1079/2007 p.                                                        Головуючий
поновлення                                                                                  Гетьман
на роботі                                                                                   Доповідач:    КарімоваЛ.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

20 квітня 2007 року   судова колегія судової палати з цивільних
справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого -  Карімової  Л.В.,

суддів:                 Зазулинської Т.П.,

Кірсанової  Л.І., при секретарі    Зелінській
І.В., розглянула
у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційними скаргами
ОСОБА_1   на рішення Куп'янського міськрайонного
суду Харківської області   від ІНФОРМАЦІЯ_2 року і додаткове
рішення цього суду від ІНФОРМАЦІЯ_1
року по справі за позовом ОСОБА_1
до Куп'янського автотранспортного технікуму, третя особа - ОСОБА_2 про
поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу і відшкодування
моральної шкоди, стягнення компенсаційних витрат та допомоги на дитину, -

ВСТАНОВИЛА:

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_1
звернулася до суду з зазначеним позовом. Просила скасувати наказ про її
звільнення за ст.. 36 п.2 КЗпП
України як незаконний та поновити її на роботі на посаді викладача Куп'янського
автотранспортного технікуму, стягнувши з відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу з ІНФОРМАЦІЯ_4
р. до дня поновлення її на роботі.
Також просила стягнути на її користь з директора цього технікуму ОСОБА_2
заподіяну їй моральну шкоду у сумі 5000
грн.

В обгрунтування
своїх вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що наказом в.о. директора Куп'янського
автотранспортного технікуму за НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_5 р. згідно
контракту з педагогічним працівником технікуму від ІНФОРМАЦІЯ_5 р. вона була
прийнята на роботу викладача строком з ІНФОРМАЦІЯ_6
р. до ІНФОРМАЦІЯ_7 р.

Наказом
директора технікуму від ІНФОРМАЦІЯ_7
р. була звільнена з роботи у зв'язку з закінченням строку дії контракту.

Вважала, що
відповідачем при її звільненні були порушені умови контракту ( а саме п.6.2.1), оскільки вона не
була попереджена за два місяці про припинення контракту до закінчення його дії
та сама не зверталася до відповідача з цього ж питання. Крім того, на порушення
вимог ч.З ст. 184 КЗпП
України та ст.. 7 Закону
України „Про зайнятість населення" відповідачем не були прийняті дії щодо
її працевлаштування, як жінки, що має дитину віком до трьох років.

Оскільки
порушення її трудових прав було виявлено Куп'янською міжрайонною прокуратурою,
припис якої щодо усунення порушень ч.З ст. 184 КЗпП України не виконано директором технікуму, просила
стягнути з останнього спричинену їй моральну шкоду у сумі 5000 грн.(а.с. 1-4 т.1).

При
розгляді справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 неодноразово уточнювала,
доповнювала та змінювала свої позовні вимоги ( а.с. 60,
75-77, 154-155, 163, 168, 171-173,207 т.1) і просила суд:   скасувати наказ про її звільнення за ст.. 36 п.2 КЗпП України
та поновити її на роботі на посаді викладача технікуму;   стягнути з відповідача середній заробіток за
час вимушеного прогулу з ІНФОРМАЦІЯ_4
р. до дня поновлення її на роботі у сумі 3081грн. 17
коп.; премію у сумі 500
грн., компенсацію за невикористану

відпустку за 7 днів у сумі 77, 54 грн., допомогу на
дитину віком до трьох років за період з ІНФОРМАЦІЯ_4
р. до ІНФОРМАЦІЯ_8
р. у сумі 375,08 грн., невиплачену
їй заробітну плату за ІНФОРМАЦІЯ_9
p., а також 400 грн. за надання їй
правової допомоги, витрати на лікування у сумі 100,15 грн. та інші витрати по копіюванню
письмових доказів у сумі 60,30
грн.

Представник відповідача та третя
особа ОСОБА_2 позовні вимоги не визнали, вважаючи, що порушення трудових прав
ОСОБА_1 при її звільненні з роботи не було, оскільки підчас дії контракту від ІНФОРМАЦІЯ_5 р. вона
неодноразово попереджалася адміністрацією технікуму про відсутність можливості
продовження роботи після спливу дії контракту. При звільненні ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_10 р. пропонувалася
інша робота прибиральниці, оскільки інших вакантних посад у технікумі не було.
Тільки з початком нового учбового року позивачці була запропонована посада
викладача з неповним педагогічним навантаженням також на умовах строкового
договору, і на підставі заяви ОСОБА_1 вона була прийнята на роботу за
контрактом згідно наказу від ІНФОРМАЦІЯ_8
року та звільнена з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України з ІНФОРМАЦІЯ_11 року. Під час
роботи позивачки та її звільненні відповідачем проведені всі належні їй
платежі.

Рішенням
Куп'янського міськрайонного суду Харківської області   від ІНФОРМАЦІЯ_2 року у задоволенні позову
ОСОБА_1 про поновленні на роботі, оплату середнього заробітку за час вимушеного
прогулу і відшкодування моральної шкоди відмовлено за безпідставністю(а.с.
208-212 т.1).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від ІНФОРМАЦІЯ_12 р. зазначена
цивільна справа була повернута до суду першої інстанції для постановления додаткового
рішення у справі (а.с.249т.1).

При вирішенні
питання про постанову додаткового рішення ОСОБА_1 подала до суду нову уточнюючу
позовну заяву з додатковими вимогами про стягнення: допомоги на дитину до трьох
років з ІНФОРМАЦІЯ_13 р. до ІНФОРМАЦІЯ_14 р. у сумі 91 грн., коштів за умисне
ненадання пільг одинокої матері у сумі 419,42
грн. з ІНФОРМАЦІЯ_6 р. до ІНФОРМАЦІЯ_15 р. Просила також
повернути їй кошти, витрачені нею за дитячий садок у сумі 546,08 грн. та оплату за
навчання її у Харківському гуманітарно-педагогічному коледжі у сумі 200 грн., повернути кошти
на суму 1308,89 грн. по
заборгованості за комунальні послуги та субсидію, оздоровчі кошти у сумі 500 грн. та премію у сумі
500 грн. за
період роботи у відповідача у ІНФОРМАЦІЯ_16
навчальному році ( а.с. 280-285 т.1).

Додатковим
рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області  від ІНФОРМАЦІЯ_1
року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні зазначених позовних вимог (а.с.301-303 т.1).

В апеляційних
скаргах на вказані судові рішення та доповненнях до них ОСОБА_1 просить
скасувати ці рішення та постановити нове рішення про задоволення  її позовних вимог у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність
тих обставин, які суд першої інстанції вважав встановленими, порушення судом
норм матеріального та процесуального права.

Посилається
на те, що судом дана неправильна оцінка діям відповідача, який порушив вимоги
ч.З ст. 184 КЗпП
України при її звільненні з закінченням дії контракту, надавав довідки про її
заробітну плату, що не відповідала дійсності, не провів всі належні їй виплати,
про стягнення яких вона заявляла у своїх позовах. У зв'язку з чим просила в
апеляційних скаргах поновити її на посаді викладача, стягнути з третьої особи -ОСОБА_2 на її
користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та відшкодувати всі
витрати, завдані ним незаконним звільненням та моральну шкоду.

Заперечуючи
проти задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 представник відповідача та третя
особа ОСОБА_2 просили    відхилити їх за
безпідставністю вимог, але пояснили, що компенсацію за невикористані позивачем 7 днів відпустки
вона сама відмовилася отримати під час розгляду справи в суді апеляційної
інстанції.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова
колегія вважає, що скарги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджується матеріалами справи на підставі наказу директора
Куп'янського автотранспортного технікуму від ІНФОРМАЦІЯ_5 р. НОМЕР_2 та згідно контракту від ІНФОРМАЦІЯ_5 р. ОСОБА_1 була призначена на
посаду викладача цього технікуму з неповним педнавантаженням на період з ІНФОРМАЦІЯ_6 р. до ІНФОРМАЦІЯ_7 р. По закінченню
контракту наказом від ІНФОРМАЦІЯ_7
р. за НОМЕР_3 ОСОБА_1
звільнена із займаної посади згідно п.2 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п.
6 вказаного
контракту сторони визначили умови його припинення, де у п. 6,12.1 зазначено, що
підставою для розірвання контракту є закінчення строку його дії. При цьому
керівник закладу освіти та працівник повинні не пізніше як за два місяці
визначитись щодо припинення контракту чи його продовження(а.с.7).

Яким
чином зазначені особи повинні визначитись щодо продовження роботи ОСОБА_1 у
відповідача або розірвання контракту, умови останнього не містять.

Між тим
матеріали справи свідчать, що між директором технікуму ОСОБА_2 та працівником
ОСОБА_1 неодноразово до визначеного контрактом строку його дії з'ясовувалося
питання щодо відсутності можливості подальшої роботи позивача за цим
контрактом.

Матеріали
справи не містять даних й про те, що позивач сама бажала продовжити роботу у
відповідача за цим контрактом.
Зазначені обставини знайшли своє підтвердження й у поясненнях сторін у
судовому засіданні апеляційного суду. Тому після закінчення строку дії
контракту відповідач, який не мав наміру у продовженні роботи ОСОБА_1, видав
наказ про звільнення останньої із займаної посади відповідно до п. 2 ст.36 КЗпП
України.

Відповідно
до ч.З ст. 184 КЗпП України у випадку звільнення жінок, які мають дітей віком
до трьох років, у зв'язку із закінченням строку дії контракту (строкового
договору), здійснюється їх обов'язкове працевлаштування. На період їх
працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більш
трьох місяців з дня закінчення строку дії такого договору.

Тому, ОСОБА_1,
яка на день звільнення мала дитину віком до трьох років та була звільнена у
зв'язку із закінченням строку дії контракту, мала право вимагати від
відповідача здійснення свого обов'язку по її працевлаштуванню, а не на
поновлення на роботі.

Як свідчать
матеріали справи у відповідача на день звільнення ОСОБА_1 (тобто після
закінчення учбового року) не було вакансій відповідно до її професії, тому ІНФОРМАЦІЯ_10 р. та ІНФОРМАЦІЯ_17 року позивачці
була запропонована робота в технікумі прибиральницею, від якої ОСОБА_1
відмовилася без поважних причин.

З початку нового
учбового року у технікумі ОСОБА_1 була працевлаштована викладачем з погодинною
оплатою праці, про що й було видано наказ за НОМЕР_4 від ІНФОРМАЦІЯ_8
р. Подальше звільнення ОСОБА_1 відбулося на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

За таких
обставин судом першої інстанції зроблений обгрунтований висновок про те, що
звільнення ОСОБА_1 та її обов'язкове працевлаштування було здійснено
відповідачем відповідно до вимог трудового законодавства України.   При цьому висновок суду першої інстанції про
безпідставність вимог ОСОБА_1 про поновлення її на роботі та стягненні
середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з порушенням умов
розірвання контракту та вимог ч.3 ст. 184 КЗпП України, грунтується на законі
та підтверджений наданими сторонами доказами.

Між тим
на порушення вимог ч.3 ст. 184 КЗпП України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1
середнього заробітку на час пошуку роботи ( але не більше трьох місяців)
відповідачем було виплачено середній заробіток позивачці не в повному обсязі.

Вказані обставини за зверненнями
ОСОБА_1 у ІНФОРМАЦІЯ_18 році
були предметом перевірок контрольно-ревізійного відділу в Куп'янському районі,
представниками якої встановлено, що з причин допущення даного порушення
позивачці не донараховано 233,97
грн. (а.с. 122-125 т.1).

Дана сума була отримана ОСОБА_1
згідно видаткового касового ордеру НОМЕР_5
від ІНФОРМАЦІЯ_19 р . (а.с. 258-259 т.1) Зазначені
обставини підтвердили сторони у суді апеляційної інстанції.

За таких
обставин посилання апелянта на недоплату їй відповідачем 49,64 грн. за час пошуку
роботи є безпідставними.

Відповідно
до п.4.4 контракту від ІНФОРМАЦІЯ_5
р. (а.с. 6 зв.)
ОСОБА_1 надається щорічна відпустка тривалістю 56 календарних днів та додаткова
відпустка тривалістю 7 календарних днів.

Відмовляючи
ОСОБА_1 у задоволенні її позову в частині стягнення з відповідача компенсації
за 7 днів додаткової відпустки, суд першої інстанції помилково виходив з того,
що відповідач повністю виплатив ОСОБА_1 компенсацію за відпустку. Між тим
судова колегія не може погодитись з таким висновком, оскільки він
спростовується наданими сторонами доказами та суперечить вимогам ст.ст. 19, 24 Закону України
„Про відпустки" та ст. 182-1
КЗпП України.

При розгляді
справи у суді апеляційної інстанції представник відповідача та третя особа
пояснили суду, що компенсація за 7
днів додаткової відпустки нарахована у сумі 77,56 грн.     У
зв'язку з чим ОСОБА_1 було запропоновано отримати цю компенсацію, але остання
відмовилася від цього. Зазначені обставини не оспорювалися й позивачем.

За таких
обставин судова колегія вважає за необхідне змінити додаткове рішення
Куп'янського міськрайонного суду Харківської області   від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, скасувавши його в
частині відмови у стягненні компенсації за невикористану додаткову відпустку
протягом 7 днів, та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 77грн. 56 коп.

Інші вимоги
ОСОБА_1 були предметом розгляду суду першої інстанції і їм дана належна правова
оцінка на підставі наданих сторонами доказів та відповідно до вимог ч.І ст. 5
Закону України „Про державну допомогу сім'ям з дітьми".

Судом першої
інстанції на підставі вимог ст. 11 ЦПК України правильно відмовлено у
задоволенні додаткових вимог ОСОБА_1, поданих нею ІНФОРМАЦІЯ_20 р. (а.с.
280-285 т.1), оскільки при ухваленні додаткового рішення відповідно до ст.. 220 ЦПК України
судом не з'ясовуються нові вимоги та обставини по справі, які не були предметом
розгляду суду при постановленні рішення. А як свідчать матеріали справи таких
вимог ОСОБА_1 до суду не заявляла.

За цих же
обставин та на тих же правових підставах судова колегія не може задовольнити
апеляційну скаргу ОСОБА_1 про скасування рішення місцевого суду в цій частині.

Між тим судова
колегія не може погодитись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення на її користь правової допомоги.

З
матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 була проведена оплата за надання їй
правової допомоги у сумі 500
грн. адвокатом ОСОБА_3, яка
приймала участь у розгляді справи у суді першої інстанції. У зв'язку з
розірванням угоди між адвокатом та ОСОБА_1, останній було повернуто 100 грн.(а.с. 182).

Враховуючи,
що позовні вимоги ОСОБА_1 апеляційним судом задоволені частково у сумі 77,56 грн., та відповідно до
вимог ст.. 84 ЦПК
України, судова колегія вважає, що на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з
відповідача витрати, понесені позивачкою на правову допомогу, в сумі 30 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1. ст. 307, ст.ст. 307, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області   від ІНФОРМАЦІЯ_2
року   відхилити, залишивши зазначене
рішення суду без змін.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Куп'янського міськрайонного суду
Харківської області   від ІНФОРМАЦІЯ_1 року задовольнити
частково.

Змінити
додаткове рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області   від ІНФОРМАЦІЯ_1
року, скасувавши його в частині відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану відпустку за 7 днів та витрат
на правову допомогу.

Стягнути з
Куп'янського автотранспортного технікуму на користь ОСОБА_1 77 (сімдесят сім)
гривень 56 копійок
компенсації за 7(сім) днів невикористаної додаткової відпустки та 30(
тридцять)гривень витрат на правову допомогу.

В іншій
частині додаткове рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської
області   від ІНФОРМАЦІЯ_1 року залишити
без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.