Справа № 22ц/170                                  Головуючий у 1-й інст. Волкова Н.Я.
Категорія 41                                            Доповідач
Рішення

Іменем
України

6 березня 2007 року                                                     м.
Житомир

Апеляційний суд                                                    Житомирської
області

в складі:                        головуючого                     Омельчука М.І.

суддів:                               Кашапової
Л.М.

Худякова A.M.

при секретарі           Забеліній О.О.

розглянув у
відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ЗАТ « Коростенський
фарфор» про стягнення заробітної плати за час вимушеного простою

за апеляційною
скаргою ЗАТ «АТЗТ Коростенський фарфор» на рішення Коростенського міськрайсуду
від 13 листопада
2006 року,

встановив:

в липні 2005 року ОСОБА_1
звернулась з вказаним позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього
на свою користь 2172 грн.20 коп. заробітної
плати за час вимушеного простою.

Посилалася на
те, що працювала на ЗАТ «АТЗТ Коростенський фарфор з 6.08.1978 по 16.05.2005 року
формувальником фарфорових виробів, на протязі 2003-2005 років мали місце численні простої підприємства з
незалежних від неї причин, коли без збереження заробітної плати адміністрація
відправляла її у відпустки: в 2003
році на 125 календарних
днів; в 2004 році на 130 календарних
днів; в 2005 році на 9 календарних
днів, не провівши оплату вимушеного простою в порядку ст. 113 КЗпП України.

Рішенням Коростенського   міськрайсуду від 13 листопада 2006 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з АТЗТ « Коростенський
фарфор» на користь ОСОБА_1   1763 грн.41 коп.
заробітної плати за час вимушеного простою без відрахування податків та
загальнообов'язкових платежів та на користь держави судовий збір у розмірі 51 грн. і виплати
на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи в сумі ЗО грн.

В апеляційній
скарзі ЗАТ «АТЗТ Коростенський фарфор» просить скасувати рішення та ухвалити
нове про відмову позивачці у позові, посилаючись на те, що висновки суду не
відповідають дійсним обставинам справи, судом невірно застосовані норми
матеріального права.

2

Апеляційний суд
вважає,  що скарга підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Задовольняючи
частково позов, суд виходив з того, що адміністрацією відповідача порушені
вимоги ст. 26 Закону
України «Про відпустки» та ст. 56,84
КЗПП України. Однак з таким висновком суду погодитись не можна.

Положеннями
ст.26 Закону України «Про відпустки» та ст. ст. 56,84 КЗпП України регламентується відповідно надання відпусток
без збереження зарплати та введення неповного робочого часу за згодою сторін.

Як вбачається з
матеріалів справи по заяві позивачки їй була надана відпустка без збереження
заробітної плати з 25.12.2003
року по 18.01.2004 року
(наказ № 150 від 17.12.2003 року а.с. 22,23) Вказаний наказ
не оскаржувався.

Наказами від 10.04.2003 року № 109-к та від 21.04.2004 року №101-к
працівників підприємства, в тому числі і позивачку, було переведено на неповний
робочий день при неповному робочому тижні (а.с. 19-21,27-28)

Введення
тимчасово неповного робочого часу, як зміна істотних умов праці, передбачена
ч.3 ст. 32 КЗпП
України та п.2.1 розділу 2
колективного договору підприємства і було обумовлено випадками зменшення
обсягів виробництва, втратою ринків збуту, важким фінансовим становищем, які не
залежали від адміністрації підприємства. Проти цього не заперечували працівники
підприємства, які, як і позивачка були ознайомлені із вказаними наказами.
Позивачкою вони не оскаржувалися.

Виходячи зі
змісту ст. 56 КЗпП
України, тривалість неповного робочого часу не обмежується і може
встановлюватися як шляхом зменшення тривалості щоденної роботи, так і
зменшенням щоденної роботи при неповному робочому тижні.

Згідно
роз'яснень Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про
працю Мінпраці та соціальної політики України № 10-171 від 15.02.2001
року за наявності змін в організації виробництва і праці за умови
додержання процедури зміни суттєвих умов праці, як вона передбачена статтею 32 КЗпП України,
може бути встановлено неповний робочий час за ініціативою роботодавців. У цьому
випадку у разі незгоди працівника на продовження роботи в нових умовах,
трудовий договір припиняється.

Вказані
позивачкою періоди, в які вона не працювала, не знайшли підтвердження в
судовому засіданні, як періоди простою, її доводи спростовуються вищевказаними
наказами та табелями обліку її робочого часу ( а.с. 16-18)
проти змісту яких вона не заперечувала.

Крім того, суду
ОСОБА_1 не надано доказів, які б свідчили про те, що вона виходила на роботу у
спірні періоди, але її не забезпечували роботою та, що про це вона
попереджувала власника підприємства або уповноважений ним орган.

З врахуванням
наведених обставин, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції
не відповідають дійсним обставинам справи, суперечать нормам матеріального
права, тому рішення суду слід скасувати і ухвалити нове про відмову позивачці у
позові за безпідставністю вимог.

Керуючись ст. 303,304, 307,309,316,209,218 ЦПК України,
апеляційний суд,

вирішив:

3

апеляційну скаргу ЗАТ «АТЗТ Коростенський фарфор»
задовольнити. Рішення
Коростенського
міськрайонного  суду  від   13
листопада   2006
року скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1
у позові за його безпідставністю.

Головуючий

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути
оскаржено до Верховного Суду України на протязі двох місяців з дня набрання
рішенням законної сили.