У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1
серпня
2007 року                                                                        м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі :

головуючого                        Патрюка М.В.,

суддів:                                   Григор'євої
Л.І.,      Барсукової В.М.,

Лященко Н.П.,         Балюка М.І.,
-

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до Київської міської ради, ОСОБА_2, треті особи: комунальне
підприємство “Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню
автошляхів та споруд на них” Печерського району           м. Києва (далі - КП ШЕУ), Головне
управління комунальної власності м. Києва (далі - ГУ КВ м. Києва), комунальне
підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва”
Печерськжитло” (далі - КП УЖГ “Печерськжитло”) про визнання договору оренди
недійсним, скасування державної реєстрації договору оренди, визнання права
користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_1,
ОСОБА_3на рішення апеляційного суду м. Києва від 4 червня 2007 року,

в  с
т  а  н
о  в  и
л  а :

У грудні 2005 року позивач звернувся в суд із зазначеним
позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету
Печерської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 14 липня 1947 року НОМЕР_1ОСОБА_1 було
надано земельну АДРЕСА_1для індивідуального будівництва, а                                      12 серпня
1947 року Управління у справах архітектури м. Києва виділило в користування ОСОБА_1
земельну АДРЕСА_1 загальною площею 925 кв.м.

Зазначав, що на підставі свідоцтв про
право на спадщину, виданих Першою Київською державною нотаріальною конторою 24
листопада 1969 року НОМЕР_2 та 1 червня 1973 року НОМЕР_3 отримав право власності на
жилий будинок, який був побудований ОСОБА_4 та прийнятий в експлуатацію згідно з актом приймання в
експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 29 вересня 1949 року,
затвердженого рішенням виконавчого комітету Ради депутатів трудящих Печерського
району м. Києва від 13 жовтня 1949 року № НОМЕР_4.

Посилаючись на те, що в 2005 році йому
стало відомо про факт укладення його сусідом ОСОБА_2 з Київською міською радою
договору оренди частини земельної ділянки, що знаходиться в його користуванні, строком
на          25 років - до 4 серпня 2029
року, просив визнати вказаний договір оренди таким, що порушує публічний
порядок (нікчемним) та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину,
скасувати державну реєстрацію зазначеного договору оренди та визнати за ним
право користування спірною земельною ділянкою. У подальшому змінивши позовні
вимоги, на підставі ст. ст. 203, 216 ЦК України просив визнати спірний договір
оренди недійсним, як такий, що не відповідає вимогам ст. 116 Земельного кодексу
України.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 7 серпня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 28 вересня 2006 року та ухвалою Верховного Суду України від 26 грудня
2006 року, позов ОСОБА_1. задоволено.

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 8 лютого 2007 року задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд у зв'язку з
нововиявленими обставинами рішення Печерського районного суду м. Києва від                                 7 серпня 2006
року та скасовано зазначене судове рішення.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 23 лютого 2007 року позов ОСОБА_1. задоволено: визнано недійсним вказаний договір оренди,
скасовано його державну реєстрацію, визнано за ОСОБА_1 право користування спірною
земельною ділянкою, стягнуто з відповідачів солідарно на користь ОСОБА_1. 8 грн.
50 коп. судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
4 червня 2007 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого
2007 року скасовано та постановлено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1.
відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення апеляційного суду м. Києва
від 4 червня 2007 року та
направити справу на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на
неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові рішення -
скасуванню з направленням справи на новий розгляд з таких підстав.

Судами встановлено, що 14 липня 1947 року виконавчим комітетом Печерської
районної ради депутатів трудящих міста Києва прийнято рішення         НОМЕР_1“Про надання земельної ділянки
для індивідуального будівництва будинку 25-річнику Радянської армії полковнику
ОСОБА_4”.

Згідно з даним рішенням ОСОБА_1 надано земельну АДРЕСА_1

12 серпня 1947 року управління у справах архітектури м. Києва відвело в
користування ОСОБА_1 земельну АДРЕСА_1загальною площею 925 кв.м.

На підставі акту від 29 вересня 1949 року, затвердженого рішенням
виконавчого комітету ради депутатів трудящих Печерського району м. Києва від 3
жовтня 1949 року № НОМЕР_4, побудований ОСОБА_4 будинок прийнято в
експлуатацію.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від                                      24 листопада 1969 року НОМЕР_2 та
від 1 червня 1973 року НОМЕР_3 виданих Першою Київською державною нотаріальною
конторою, право власності на жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в порядку
спадкування зареєстроване за ОСОБА_1.

10 квітня 1978 року ОСОБА_1 на сім'ю з чотирьох осіб: він, дружина ОСОБА_5,
донька ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 була надана трикімнатна АДРЕСА_2

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради НОМЕР_5 АДРЕСА_1
прийнято безкоштовно на баланс міського житлоуправління та дозволено Печерській
районній раді використовувати приміщення цього будинку під службове, а на
підставі рішення виконавчого комітету Печерської районної ради народних
депутатів від 23 вересня 1991 року № НОМЕР_6 зазначений будинок передано на
баланс ШЕУ автошляхів району відповідно до акту передачі від                                13 грудня 1991
року.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Київської міської ради НОМЕР_7ШЕУ
“Київміськшляхбуд” відведено земельну ділянку площею 0,2 га по АДРЕСА_3 для
розміщення шляхово-експлуатаційної дільниці Печерського району.

Земельну ділянку відведено за рахунок території міської забудови, на якій
розташовані будинки НОМЕР_11, що належать громадянам на праві особистої
власності  та АДРЕСА_1

24 червня 2004 року між Київською міською радою та ОСОБА_2 укладено договір
оренди земельних ділянок по АДРЕСА_4строком на 25 років, посвідчений державним
нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Капелькою Н.М.,
реєстровий НОМЕР_8

Згідно з договором купівлі-продажу від 3 листопада 2006 року спірний
будинок придбав ОСОБА_8, а з 23 листопада 2006 року власником цього будинку на
підставі договору купівлі-продажу є ОСОБА_3

Задовольняючи на підставі ст. ст. 203, 216 ЦК України позов ОСОБА_1. про
визнання недійсним договору оренди земельних ділянок від 24 червня 2004 року,
укладеного з ОСОБА_2 та визнаючи за позивачем право користування земельною
ділянкою по АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з факту порушення вимог ст.
116 ЗК України при укладенні договору оренди та права позивача на користування
спірною земельною ділянкою.

При цьому суд виходив з факту недотримання вимог                                         ст.
ст. 36, 90 ЗК Української РСР (1970 року), ст. 103 ЦК Української РСР           (1963 року) при позбавленні позивача
права на користування земельною ділянкою та з недоведеності факту припинення
права власності позивача на будинок, розташований на спірній земельній ділянці.

Скасовуючи зазначене рішення та ухвалюючи нове про відмову                      ОСОБА_1 в позові,
апеляційний суд вважав достовірно встановленим факт припинення права власності
позивача на жилий будинок та права користування спірною земельною ділянкою у
встановленому законом порядку, виходячи з положень ст. 33 ЖК Української РСР
(1970 року),
ст. ст. 36, 89, 90 ЗК Української РСР та ч. ч. 3, 4 ст. 103 ЦК
Української РСР (1963 року).

Проте судові рішення ухвалені судами з порушенням норм процесуального
права, що призвело до неправильного вирішення справи та є підставою для
безумовного їх скасування.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 338 ЦПК України судове рішення підлягає
обов'язковому скасуванню з передачею справи на новий розгляд, якщо суд вирішив
питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі в справі.

Як суд першої, так і суд апеляційної інстанції при ухваленні судових рішень
щодо права користування сторін спірною земельною ділянкою залишили поза увагою
ту обставину, що на час вирішення спору за позовом ОСОБА_1., АДРЕСА_1належав на
праві власності ОСОБА_3, яка придбала його згідно з договором купівлі-продажу
жилого будинку від 23 листопада 2006 року, нотаріально посвідченим 23 листопада
2006 року, зареєстрованим в реєстрі за № НОМЕР_9. Продавцем за вказаним
договором виступав ОСОБА_8, якому вказаний будинок був відчужений ОСОБА_1 за
договором купівлі-продажу від 3 листопада 2006 року, нотаріально посвідченим 3
листопада 2006 року, зареєстрованим в реєстрі за № НОМЕР_10.

Проте, суди не звернули уваги на той факт, що на момент ухвалення судових
рішень позивач у справі - ОСОБА_1 не був власником АДРЕСА_1, а вирішення
питання про право користування спірною земельною ділянкою зачіпає цивільні
права та інтереси нового власника будинку -
ОСОБА_3, оскільки за ст. 120 ЗК України (2001 року) до особи, яка
придбала жилий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій
він розміщений, а якщо жилий будинок розміщений на земельній ділянці, наданій у
користування, то в разі його відчуження до набувача переходить право користування
тією частиною земельної ділянки, на якій він розміщений, та частиною ділянки,
яка необхідна для його обслуговування (згідно зі                    ст. 120 ЗК України (2001
року) в редакції, що діяла на момент продажу спірного будинку - при переході
права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її
частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору оренди).

Всупереч вимогам ст. ст. 32, 37 ЦПК України судами не з'ясовано, чи є
ОСОБА_1 належним позивачем у справі та не вирішено питання про залучення до
участі у справі ОСОБА_3, прав і обов'язків якої торкається даний спір, а
внаслідок цього суди вирішили питання про права та інтереси особи, яка не брала
участі в справі.

Ураховуючи, що судами допущено порушення норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи, та вирішено питання про права та
обов'язки особи, яка не брала участі в справі, судові рішення відповідно до п.
4 ч. 1 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у
х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1та ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого
2007 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 4 червня 2007 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.В. Патрюк

Судді:                                                                  Л.І.
Григор'єва

М.І.
Балюк

В.М. Барсукова

Н.П. Лященко