РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

25 квітня 2007
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка
М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,     Костенка А.В.,

Лященко Н.П., Шабуніна В.М.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, відділу державної
виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції в м. Миколаєві,
спеціалізованого державного підприємства (далі - СДП) “Укрспец'юст”, Державного
казначейства України, товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ)
“Удача” про визнання права власності на автомобіль, звільнення автомобіля з-під
арешту, визнання договорів купівлі-продажу автомобіля недійсними,

в с т а н о в и л а :

У січні 2003 року ОСОБА_1 пред'явив у суді позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3, відділу державної виконавчої служби (далі - ДВС)
Жовтневого районного управління юстиції в м. Миколаєві про визнання права
власності на автомобіль, звільнення автомобіля з-під арешту.

Зазначав, що 23 лютого 2002 року він
купив у ОСОБА_5, який діяв на підставі доручення та від імені власника ОСОБА_2, автомобіль марки КАМАЗ 5320, 1989 року випуску,
номерний знак НОМЕР_1

Договір купівлі-продажу був оформлений
дорученням НОМЕР_2від               23 лютого 2002 року, посвідченим
приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, відповідно
до якого його уповноважено розпоряджатися, керувати, зняти з обліку в органах
Державтоінспекції та продати належний ОСОБА_2 автомобіль.

На виконання цього договору ним було
сплачено вартість спірного автомобіля, автомобіль передано йому у власність.

Проте 18 жовтня 2002 року відділом ДВС Жовтневого
районного управління юстиції в м. Миколаєві на зазначений автомобіль був накладений
арешт у зв'язку з виконанням рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 29 травня 2002 року про стягнення на користь  ОСОБА_3 з ОСОБА_2 боргу в сумі 47 849 грн. 01
коп.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив
визнати за ним право власності на спірний автомобіль та звільнити автомобіль
з-під арешту.

У подальшому позивач доповнив свої позовні вимоги, пред'явивши позов до ОСОБА_4, СДП “Укрспец'юст”, Державного
казначейства України, ТОВ “Удача” про визнання договорів купівлі-продажу
автомобіля недійсними.

Зазначав, що не зважаючи на те, що він
повідомив державну виконавчу службу про наявність спору в суді, 27 січня 2003
року відділ ДВС Жовтневого районного управління юстиції в м. Миколаєві направив
заяву СДП “Укрспец'юст” про реалізацію
зазначеного автомобіля.

Згідно з договором купівлі-продажу від 27 січня 2003 року
№НОМЕР_3 СДП “Укрспец'юст” продав спірний автомобіль ОСОБА_4

4 березня 2003 року ОСОБА_4 продав автомобіль ТОВ “Удача”
відповідно до договору купівлі-продажу НОМЕР_4

Оскільки зазначені угоди купівлі-продажу укладено з
порушенням вимог закону, ОСОБА_1 просив визнати їх недійсними.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Центрального районного суду м.
Миколаєва від                   23
листопада 2004 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 23 серпня 2005 року, позов ОСОБА_1 задоволено:
визнано недійсними договори купівлі-продажу автомобіля КАМАЗ 5320, 1989 року
випуску, двигун № НОМЕР_5, кузов ФУРГОН, шассі б/н, номерний знак НОМЕР_6, від
27 січня 2003 року та від 4 березня 2003 року; витребувано автомобіль із чужого
незаконного володіння та повернуто ОСОБА_1; стягнуто із СДП “Укрспец'юст” 1 889
грн. 16 коп. на користь ОСОБА_4; стягнуто з ОСОБА_3 8 288 грн. 89 коп. на
користь ОСОБА_4; стягнуто з відділу ДВС Жовтневого районного управління юстиції
в м. Миколаєві 2 416 грн. 35 коп. на користь ОСОБА_4; стягнуто з ОСОБА_4 2 050
грн. на користь ТОВ “Удача”; визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль;
звільнено автомобіль з-під арешту.

У касаційних скаргах ТОВ “Удача” і ОСОБА_3 просять
скасувати постановлені судові рішення, посилаючись на порушення судом норм
матеріального й процесуального права, та постановити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог.

Касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Постановляючи рішення про задоволення вимог ОСОБА_1, суд виходив з того, що
він відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України “Про власність” (далі - Закон)
набув право власності на спірний автомобіль.

З такими висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд.

Проте таких висновків суди дійшли на порушення норм матеріального та
процесуального закону.

Стаття 12 Закону, на яку послався суд, передбачає лише підстави виникнення
права власності.

Відповідно до ч.2 цієї статті громадянин набуває права власності на майно,
одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених
законом.

Згідно з п. 2 ст. 44 України (1963 року) угоди громадян між собою на суму
понад сто карбованців повинні укладатись в письмовій формі та  підписуватись особами, які їх укладають.

Письмова форма договору купівлі-продажу автомобіля передбачена й постановою
Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1338, якою затверджені
Правила державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин на шасі, автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі - Правила), згідно з п. 2 яких
вони є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до п. 4 зазначених Правил перед відчуженням транспортний засіб
повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ.

Згідно з п. 44 цих Правил зняття з обліку транспортних засобів здійснюються
після їх огляду в підрозділі ДАІ на підставі заяви власника з поданням
документа, що посвідчує його особу.

Спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ, залишався
зареєстрованим за ОСОБА_2 Заява від останнього про зняття з обліку автомобіля
не подавалась і його огляд органами ДАІ не здійснювався.

Не надходила така заява й від ОСОБА_5, який мав на те повноваження за
дорученням від власника автомобіля ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 4)

Пунктом 43 Правил передбачено, якщо транспортний засіб знімається з обліку
у зв'язку з його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію (технічному
паспорті) робиться відмітка про зняття з обліку транспортного засобу для
реалізації в межах України.

До вчинення цих дій ОСОБА_2 не мав права відчужувати спірний автомобіль, а
позивач його придбати.

Відповідно до п. 8 зазначених Правил правомірність придбання транспортного
засобу підтверджується зазначеними в них документами, зокрема:
довідкою-рахунком, виданою за формою згідно з додатком №1 до цих Правил,
договором та іншими посвідченими в установленому порядку документами, що
встановлюють право власності на автомобіль. Бланки довідок-рахунків є бланками
суворого обліку і виготовляються в порядку, передбаченому постановою Кабінету
Міністрів України від 19 квітня 1993 року №283.

Сукупність зібраних судом доказів свідчить про те, що в установленому
порядку договір купівлі-продажу спірного автомобіля між його власником і
ОСОБА_1 не укладався, а з огляду на викладене посилання суду як на підставу
набуття права власності на автомобіль на доручення від 23 лютого 2002 року є
безпідставним, оскільки суперечить вищезазначеним вимогам закону.

За своїм юридичним змістом договір доручення є договором про
представництво, оскільки повірений зобов'язується діяти від імені довірителя.

Крім того, згідно зі ст. 62 ЦК України (1963 року) на підставі зазначеного
доручення позивач не мав права укласти угоду від імені особи, яку він
представляє, у відношенні себе особисто.

Таким чином, висновки суду про набуття права власності позивачем на спірний
автомобіль не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України (1963 року) усяка заінтересована особа
вправі в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом свого
порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

Оскільки в установленому законом порядку позивач не набув права власності
на спірний автомобіль, не є стороною в оспорюваних ним угодах, відповідно до
вищезазначеної норми закону в нього відсутнє право вимоги щодо решти заявлених
ним позовних вимог.

Ураховуючи наведене, суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли хибного висновку про задоволення позову ОСОБА_1

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової
перевірки доказів, обставини справи встановлені судом повно й правильно, але
допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, - оскаржувані судові рішення
підлягають скасуванню з постановленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у
задоволенні позову.

Керуючись ст. 12 Закону України “Про
власність”, ст.ст. 44, 62 ЦК України (1963 року), Правилами державної
реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин на шасі,
автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та
мотоколясок, ст. ст. 336, 341, 346 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

в и р і ш и л а:

Касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю “Удача” і ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада
2004 рок та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 23 серпня 2005
року скасувати.

У задоволенні
позову ОСОБА_1відмовити.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В.Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

А.В.Костенко

Н.П.Лященко

В.М. Шабунін