АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ

22 лютого 2007
року

Колегія
судців судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого -
Дикун С.І.

суддів - Ходоровського М.В., Гурзеля І.В.

при секретарі -
Стець І.В.

з участю
- апелянтів ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3
на рішення Теребовлянського районного суду від 12 грудня 2006 року по справі за
позовом ОСОБА_5, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета
спору Микулинецької селищної ради; відділу містобудування, архітектури та
житлово-комунального господарства Теребовлянської районної державної
адміністрації до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3
про усунення перешкод в користуванні підвальним приміщенням та зустрічним
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про ускнення перешкод в користуванні підвальним приміщенням,

Встановила:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись із апеляційною скаргою на

рішення Теребовлянського районного суду від 12 грудня 2006 року, яким

позов ОСОБА_5; третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог

щодо предмета спору, Микулинецької селищної ради; відділу містобудування,

архітектури та житлово-комунального господарства Теребовлянської

районної державної адміністрації до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3

про усунення перешкод в користуванні підвальним приміщенням задоволено

частково.

Суд зобов'язав
ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_5
перешкод в користуванні
підвальним  приміщенням  будинку по АДРЕСА_1   в

Справа №22а-136
2007 рік                                     Головуючий
в 1 інстанції - Малярчук В.В.

Категорія - 5                                                                              Доповідач
- Дикун С.І.

смт. Микулинці Теребовлянського району шляхом демонтажу навісної колодки на дверях приміщення
та наданні вільного доступу
до нього.

В решті
позовних вимог ОСОБА_5
відмовлено.

В задоволенні
зустрічного позову
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні підвальним приміщенням
відмовлено. Апелянти просили скасувати рішення суду та направити справу на
новий розгляд, посилаючись на порушення судом норм матеріального та
процесуального права. При цьому зазначили, що суд безпідставно не прийняв до
уваги, що спірні підвали були неправомірно передані у власність наймачів
квартири під час її приватизації. А також, що вони - жителі будинку АДРЕСА_2,
тривалий час користувались підвальними приміщеннями сусіднього будинку,
наданими їм виконкомом селищної ради, однак ОСОБА_5 незаконно
перешкоджає їм користуватись підвалами в даний час.

Під час розгляду
справи в апеляційному суді апелянти підтримали вимоги апеляційної скарги з
мотивів, наведених у скарзі.

Судом
встановлено, що ОСОБА_1, Соколов Р.В. та ОСОБА_3 є власниками квартир будинку
АДРЕСА_2.

ОСОБА_5 є власником
одноквартирного будинку АДРЕСА_1, придбаного ним у ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на
підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21.11.2000 року.
Вказаний будинок був приватизований попередніми власниками відповідно до Закону
України "Про приватизацію державного житлового фонду"(далі -Закону),
що стверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим
приватизаційним органом Микулинецької селищної ради 10.10.1996 року згідно з
розпорядженням від 26.10.1993 року.

Вказані будинки розташовані
окремо один від одного, спільних конструктивних елементів не мають.

Підвальні
приміщення будинку АДРЕСА_1 є приналежними до даного будинку, призначеними для
його обслуговування, що стверджується матеріалами інвентарної справи
Теребовлянського районного бюро технічної інвентаризації.

Колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи із наступних мотивів.

Згідно із
положеннями ст.1 Закону, п. 4.2 рішення Конституційного Суду України від
02.03.2004 року (справа 1-2/2004) суть приватизації державного житлового фонду
полягає у відчуженні на користь громадян України, а отже у їхню власність як
квартир (будинків), так і належних до них господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду.

Відповідно до норми
ст. 186 ЦК річ,
призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним
призначенням, є її

приналежністю.
Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або
законом.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_5 та відмовляючи у
зустрічному позові ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд виходив з тих обставин, що
спірні підвальні приміщення були правомірно передані у власність наймача під
час приватизації квартири, є приналежністю будинку ОСОБА_5, а тому при користуванні
ними іншими особами без згоди власника порушуються права останнього, які
підлягають захисту.

Колегія суддів погоджується із наведеним висновком суду, як із таким, що
відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянтів, що спірні підвали були
неправомірно включені в довідку-характеристику та передані у власність наймачів
квартири під час її приватизації, оскільки з матеріалів інвентарної справи на
спірний будинок вбачається, що спірні підвали є допоміжними приміщеннями
будинку, котрі згідно з вимогами Закону були відчужені у власність наймачів -
ОСОБА_6 та її неповнолітніх дітей під час приватизації одноквартирного будинку.

Твердження апелянтів, що вони тривалий час користувались спірними
підвальними приміщеннями, наданими виконавчим комітетом селищної ради при
наданні квартир у 1960 -1970 p.p., а тому мають
право на подальше користування ними, колегія суддів вважає такими, що не мають
правового значення для вирішення спору.

Відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК порушення норм
процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення,
якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Враховуючи
наведене, не заслуговують на увагу колегії суддів посилання апелянтів на
порушення судом процесуального оформлення стадій цивільного процесу по справі,
а також на неправильне вирішення судом клопотання про призначення експертизи,
оскільки зазначені порушення не призвели до неправильного вирішення справи.

Підстав для скасування рішення суду з мотивів, наведених
в апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.
ст.307 ч.І п.1; 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити, а рішення Теребовлянського районного суду від 12 грудня 2006 року
залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом
двох місяців.