УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

06 березня 2007 року колегія судців судової палати в
цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого -
Міщія О.Я.

суддів -
Гірського Б.О., Храпак
Н.М.

при секретарі -
Мендрик Т.О.

з   участю
апелянта   ОСОБА_1,    адвоката ОСОБА_4, представників ОСОБА_2. -
ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Тернопільського міськрайонного
суду від 22 листопада 2006 року в справі за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про
визнання права власності на 1/2 частини квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22.11.2006 року позов
задоволено частково.

"Визнано за ОСОБА_1 право власності на 14/100 частин АДРЕСА_1, решту
86/100 частин даної квартири залишено у власності ОСОБА_2".

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити пред'явлений нею позов в повному
обсязі і визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, посилаючись на
невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема, апелянт ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції
вказала, що за час спільного проживання з відповідачем ОСОБА_2 ними була
придбана за спільні кошти кооперативна квартира по АДРЕСА_1, оскільки батько
відповідача - ОСОБА_3, як член кооперативу, передаючи внесене ним
паєнагромадження за дану квартиру сину, отримав від них, як подружжя, сплачені
ним кошти. Вподальшому вони за спільні гроші повністю сплатили пайовий внесок
за вказану квартиру,

справа
№22а-186/2007р.                                            головуючий
у 1 інстанції - Щавурська Н.Б.

категорія -
право власності (5)                                  доповідач
- Гірський Б.О.

тому вважає, що дане жиле приміщення є їх
спільною сумісною власністю і належить кожному з них по 1/2 частині.

Представники відповідача: ОСОБА_5, ОСОБА_6 доводи
апеляційної скарги заперечили та вказали, що батько відповідача ОСОБА_3, як
член кооперативу, передаючи сину сплачений за спірну квартиру свій пай, зробив
це безоплатно і передав його в особисту власність останнього, оскільки такий
був порядок передачі паю, який не передбачав укладення про це нотаріально
посвідченого договору дарування.

В подальшому подружжя за спільні кошти доплатило пайові внески за квартиру,
які є їх спільною сумісною власністю.

Тому, суд першої інстанції вірно визначив частки подружжя в спірній
квартирі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу,
перевіривши за матеріалами справи приведені в скарзі доводи, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не
підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебувають у зареєстрованому шлюбі з 1986 року і з цього ж року почали
проживати в кооперативній квартирі по АДРЕСА_1.

Членом житлово-будівельного кооперативу, на час їх вселення у зазначене
жиле приміщення, був батько відповідача ОСОБА_2. - ОСОБА_3, який в 1978 році
вніс вступний внесок в кооператив в розмірі 3447 крб., а з 1981 року (після
заселення будинку) по 1987 рік вніс пайові внески за квартиру в розмірі 2996,31
крб.

Відповідно до пункту 31 Примірного статуту житлово-будівельного
кооперативу, "член житлово-будівельного кооперативу має право за згодою
загальних зборів членів кооперативу передати свій пай будь-кому з постійно
проживаючих з ним членів сім'ї.."

В грудні 1988 року ОСОБА_3 передав свій пай постійно проживаючому з ним
сину - ОСОБА_2 і рішенням виконкому Тернопільської міської ради від 16.02.1989
року було переоформлено ордер на кооперативну квартиру по АДРЕСА_1 з прізвища
ОСОБА_3. на прізвище його сина ОСОБА_2.

Вподальшому членом житлово-будівельного кооперативу став ОСОБА_2, який
продовжував вносити пайові внески за квартиру та вніс їх в розмірі 2445,75 крб.

В зв'язку з повною сплатою пайового внеску за спірну
квартиру, ОСОБА_2, як члену кооперативу, 09.03.1998 року було видано свідоцтво
про право приватної власності на неї.

Вказані
обставини сторонами не заперечуються.

Постановляючи
рішення і визнаючи за ОСОБА_1, як одним із подружжя, право власності не на 1/2
частину спірної квартири, як просила позивачка, а на її 14/100, суд першої
інстанції виходив з того, що спільною сумісною власністю подружжя є лише пайова
частка в розмірі 2445,75 крб.,

сплачена за час їх перебування у шлюбі, а
пайова частка в сумі 6443,31 крб., передана ОСОБА_3 своєму сину ОСОБА_2 є
"роздільною" власністю останнього, як одного з подружжя.

З таким висновком суду слід погодитись, так як відповідно до ст. 24 КпШС, в редакції 1969
року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до
"роздільної" власності одного з подружжя належало майно, одержане
"в дар".

Оскільки діюче на той час законодавство, в тому числі ЦК, не передбачало
нотаріального чи письмового оформлення угоди про передачу паю в ЖБК, а
визначена законодавцем процедура передачі паю, дотримана відповідачем ОСОБА_2
та його батьком ОСОБА_3, який виявив волю на передачу паю лише своєму сину,
тому такий висновок суду першої інстанції є вірним.

Крім того, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і доводи
позивачки про оплатність отримання нею разом із відповідачем, як подружжям, паю
від ОСОБА_3., так як ЦК
в редакції 1963 року, діючий на момент виникнення спірних правовідносин,
передбачав укладення письмових угод громадян між собою на суму понад сто
карбованців, а доказів укладення такої угоди позивачкою не представлено.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції
зробив вірні висновки за обставинами справи та ухвалив рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів судової
палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від
22.11.2006 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з того дня
може бути оскаржена протягом двох місяців в касаційному порядку безпосередньо
до Верховного Суду України.