Справа № 2-2375/07
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М       У
К Р А Ї Н И

25 жовтня 2007 року                                                                           місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Лагоди В.О.,

при секретарі Кочегаровій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про стягнення витрат на оплату електроенергії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат по
оплаті електроенергії, зазначивши, що він та відповідач є співвласниками не
житлового приміщення, переобладнаного з АДРЕСА_1 у фотоательє. Вони за
встановленим графіком здійснювали підприємницьку діяльність - надавали
населенню фото послуги. Через те, що ОСОБА_2 не зареєстрований як приватний
підприємець, то договори з різними підприємствами, у тому числі і з ВАТ
“Донецькобленерго” Приазовські електричні мережі, укладені з ним. Стверджує, що
за період з 12 січня 2006 року він самостійно сплачував рахунки за використану
електроенергію, а ОСОБА_2 взагалі не ніс таких затрат. За вказаний період  (на день постановлення рішення) ним сплачено
3557,36 гривень, а тому просить суд стягнути з відповідача як співвласника
приміщення Ѕ частину цієї суми, а саме 1778,68 гривень.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та пояснив,
що договір на користування електроенергію укладено між ним та
енергопоставляючим підприємством був укладений 31 січня 2004 року. Між ним та
відповідачем бува укладена усна домовленість про несення всіх затрат, у тому
числі і з оплати за електроенергію, у рівних частках. Він та відповідач
працювали у фотоательє за графіком: він працював у парні дні, а відповідач - у
непарні дні. У них працювали наймані працівники - фотографи та прибиральниця.
Деякий період частини приміщення вони здавали в оренду ОСОБА_3, який сплачував
орендну плату. Усі взаємовідносини між ним та відповідачем здійснювалися через
усні домовленості. При необхідності передачі грошей для оплати різних витрат,
вони передавалися по змінах, при цьому як вони самі, так і наймані фотографи
обмінювалися записками.   Крім оплати за
електроенергію, інших претензій до відповідача у нього не має.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав. Пояснив, що ніяких боргів у
нього перед позивачем немає. Раніше, до подачі позову до суду, він оплату
проводив наступним чином: ОСОБА_1 залишав на його (відповідача) зміну копії
рахунків на оплату різних послуг, а гроші на оплату Ѕ частки за використану
електроенергію (а також і інші витрати) він передавав ОСОБА_1 або особисто, або
фотографи по змінах, при цьому у кожному разі переписувалися записками, копії
яких він долучив до матеріалів справи. Після того, як він дізнався про судовий
позов, сам став оплачувати за квитанціями всі платежі (по Ѕ частині). Також зазначив,
що всі без винятку витрати ділилися навпіл, навіть придбання конвертів, миючих
засобів, туалетного паперу.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним відносини.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 13 квітня 2003 року сторони у
справі придбали у рівних долях АДРЕСА_1, договір посвідчено нотаріально (а.с.
5).

Рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 17 вересня
2003 року № 406/3 АДРЕСА_1була виведена із житлового фонду; приватному
підприємцю ОСОБА_1 та громадянину ОСОБА_2 було дозволено реконструкцію вказаної
квартири у фотоательє (а.с. 6).

31 січня 2004 року між ВАТ “Донецькобленерго” Приазовські електричні мережі
та приватним підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір на постачання
електричної енергії (а.с. 7-9).

Допитані у судовому засіданні ОСОБА_4, ОСОБА_5., ОСОБА_6 пояснили, що вони
працюють у фотоательє, власниками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Рахунки на оплату
послуг, утому числі електроенергії, приходили на ім'я ОСОБА_1, який
розраховував частку в оплаті кожного з власників. У 2006 році частину
приміщення власники здали в оренду. У цей час розподіл участі у витратах
ОСОБА_1 проводив наступним чином: половину сплачували за рахунок оренди, а
ОСОБА_1 та ОСОБА_2оплачували за власні кошти по ј частині. Їм це відомо, так як
всі розрахунки ОСОБА_1 проводив на копіях рахунків, які залишав для передачі
грошей ОСОБА_2 по змінах. Вони самі в основному передавали гроші з відповідними
записками на тих самих копіях рахунків. Ніколи ніяких спорів між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 не виникало. Свідок ОСОБА_5. працювала у зміну ОСОБА_1, а свідки
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 - у зміну ОСОБА_2

Відповідно з вимогами ст. 355 ЦК України майно, що є у
власності двох а більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної
власності (спільне майно).

Судом встановлено, що сторони у справі є співвласниками
приміщення кАДРЕСА_1, при чому договором купівлі-продажу визначено, що сторони
придбали майно у рівних долях, тобто по Ѕ частці.

Відповідно з вимогами ст. 356 ЦК України власність двох
чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною
сумісною власністю.

Згідно з вимогами ст. 360 ЦК України співвласник до своєї
частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у
витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті
податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед
третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Позивач, пред'являючи вимоги про стягнення з відповідача
половину суми, яка сплачена ним за користування електроенергією, вказує, що всі
інші витрати, встановлені законом, ОСОБА_2 сплачував у повному обсязі
відповідно до своєї частки, тільки за якихось підстав не оплачував користування
електроенергією.

При цьому, позивач не надав жодних доказів на
обґрунтування позовних вимог, а надані ним копії сплачених рахунків є тільки
доказом саме оплати за користування електроенергією. Матеріалами справи
встановлено та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_1 дійсно самостійно
перераховував спільні кошти (свої та відповідача) на оплату електроенергії, так
як саме с ним було укладено договір з електропостачаючим підприємством, і з
цього приводу між співвласниками не виникало суперечок.

На завершення розгляду справи судом позивачем було
доповнені позовні вимоги, а саме, він просить суд стягнути з відповідача частку
оплати за електроенергію за час розгляду справи, незважаючи навіть на ту
обставину, що відповідачем надані копії квитанцій про сплату цих сум самостійно
окремими квитанціями.

У відповідності з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, причому доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Аналізуючи всі додані сторонами докази, суд вважає, що позивачем
не було доведені ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх
вимог, не були ним спростовані і заперечення відповідача, а тому у задоволенні
позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідач ОСОБА_2, керуючись вимогами ст. ст. 79, 88 ЦПК
України, просив суд, у разі ухвалення рішення на його користь, стягнути з
позивача ОСОБА_1 понесені судові витрати, а саме витрати на правову допомогу у
сумі 1330 гривень.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на
правову допомогу належать до витрат, пов'язаних з розгляду судової справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені неї і
документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи, що суд дійшов до переконання про ухвалення
рішення на користь відповідача (відмова в задоволенні позовних вимог), в також
те, що відповідачем надане документальне підтвердження понесення витрат,
пов'язаних з правовою допомогою, на користь відповідача необхідно стягнути з
позивача понесені витрати.

При цьому ч.2 ст. 84 ЦПК України встановлено, що
граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до п.2 розділу ХІ “Прикінцеві та перехідні
положення” ЦПК України частина 2 ст. 84 ЦПК України набирає чинності з моменту
набрання чинності відповідним законом. До цього часу граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006
року № 590 “Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок
держави” та додатком на неї встановлено, що граничний розмір компенсації
витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму,
що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків
розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Матеріалами справи встановлено, що представник
відповідача ОСОБА_8 була зайнята при розгляді справи в інтересах ОСОБА_2 в
цілому 6 годин (судові засідання 14 серпня 2007 року, 28 серпня 2007 року, 16
жовтня 2007 року, 25 жовтня 2007 року).

Законом України “Про державний бюджет України на 2007
рік” (стаття 76) з 1 липня 2007 року встановлено, що мінімальна заробітна плата
становить 440 гривень.

Граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з
наданням правової допомоги, за 6 робочих годин особи, що надавала правову
допомогу відповідачу ОСОБА_2, становить 1056 гривень (440 х 40% х 6 годин),
саме таку суму суд стягує з позивача на користь відповідача).

На підставі ст.ст. 355, 356, 360 Цивільного Кодексу України, керуючись Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006
року № 590 “Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок
держави”,  ст. ст. 10, 11, 60, 79, 84, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд
-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1до ОСОБА_2про стягнення витрат на оплату
електроенергії у сумі 1778,68 гривень відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2компенсацію судових витрат, пов'язаних
з наданням правової допомоги, у сумі 1056 гривень.

На рішення суду може бути подана заява про апеляційне
оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга
має бути подана протягом двадцяти днів з дня подання заяви про апеляційне
оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до
Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд міста
Маріуполя.

Суддя