Справа № 22ц - 163/07                                                   Головуючий у 1 інстанції Вілюк М.П.
Категорія: 13                                                                   Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД ВОЛИНСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

2007 р. лютого 28                                                                                                              місто Луцьк

Колегія судців
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області в
складі:

головуючого Шевчук Л.Я.

суддів Свистун О.В., Подолюка В.А.

при секретарі Матюхіній О.Г.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування квартири в 1/4 частині та стягнення
вартості 1/4 квартири за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення
Горохівського районного суду від 8
грудня 2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній
скарзі позивач вказує на незаконність рішення суду із-за порушення норм матеріального і процесуального
права, невідповідності висновків суду обставинам справи та просить
скасувати рішення і ухвалити нове, задовольнивши позов повністю.

Рішенням
Горохівського районного суду від 8
грудня 2006 року в
позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування квартири в 1/4 частині і
стягнення 1/4 вартості квартири -відмовлено.

В апеляційній
скарзі позивач вказує, що судом не взято до уваги нотаріально посвідченої заяви
ОСОБА_5 щодо відмови у стягненні аліментів із ОСОБА_1, пояснення свідка ОСОБА_8
та не дано їм належної юридичної оцінки.

2

Судом першої інстанції встановлено, що підстав для визнання договору
дарування квартири недійсним не встановлено, оскільки позивач добровільно та свідомо і власноручно підписав договір. Крім того, не
надав доказів, як вимагає ст.60 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду
першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 7 квітня 1993 року ОСОБА_1, ОСОБА_5,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 було передано квартиру АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність та видано свідоцтво про право власності на житло. 16 квітня 2004 року всі
співвласники квартири подарували її ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про що нотаріально посвідчили договір дарування квартири,
яка знаходиться по вищезазначеній адресі.

Судом встановлено, що обдаровані на час підписання договору дарування у
нотаріальній конторі прийняли від дарувальників квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування.

Отже, судом
першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та неповнолітній
син ОСОБА_11 не є обдарованими по оскарженому договору дарування і вони не набули права власності на
нерухоме майно, що було б підставою
припинення права на аліменти на дитину згідно СК України.

Із пояснень позивача слідує, що він підписав договір дарування квартири у нотаріуса в приміщенні нотаріальної контори, оскільки
відповідач ОСОБА_5 відмовилась від стягнення аліментів на утримання їх
неповнолітнього сина. Інших доказів, які підтверджують підстави
визнання договору недійсним, зокрема за ст.ст.229, 230
ЦК України, на які покликається позивач як на підставу своїх вимог і
заперечень, він суду не надав.

Відмову ОСОБА_5 від стягнення аліментів на утримання сина не можна вважати обов'язком, як передбачено ч.2 ст. 717 ЦК України, так як позивач ОСОБА_1 подарив свою частину квартири не їй, а стороннім особам.

Таким чином, суд
прийшов до правильного висновку, що позивач ОСОБА_1
добровільно, без будь-якого тиску та свідомо підписав договір дарування квартири, а тому підстав для визнання
його недійсним не встановлено. Отже,
відмовляючи у позові, суд повно і об'єктивно дослідив зібрані докази по

З

справі і ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Горохівського районного суду від 8 грудня 2006 року в даній справі залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.