Справа № 22-Ц-9 Категорія - 33Головуючий у
1-й інстанції: Аршук Т.М.Суддя-доповідач: Рибалка В.Г.
УХВАЛА

іменем
України

06 лютого 2007 року колегія суддів судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого -   Рибалки В.Г.,

суддів                -
Криворотенка В.І., Хвостика С.Г.,

з участю секретаря судового
засідання - Кияненко Н.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду
Сумської області від 20 жовтня 2006 року в
справі  за  позовом
ОСОБА_1,
ОСОБА_2
до ОСОБА_3, виконкому
Конотопської міської ради, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про порушення прав
власника, стягнення

матеріальної і моральної шкоди та за
зустрічним   позовом   ОСОБА_3
до   ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи -
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

ОСОБА_8, про визначення порядку
користування земельною присадибною ділянкою, -

встановила:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність
висновку суду встановленим обставинам та порушення
судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської
області від 20 жовтня 2006 року, яким в
задоволенні позовних вимог його та ОСОБА_2 відмовлено і задоволено зустрічний
позов ОСОБА_3: визначено порядок користування земельною ділянкою,
розташованою в АДРЕСА_1, а також стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах 2000 грн. на
користь ОСОБА_3 Просить постановити нове
рішення, яким задовольнити його позов та відмовити у
задоволені зустрічних позовних вимог. Вказує, що спірні частини споруд, що знесені
відповідачкою, належали йому на праві власності, а тому остання має відшкодувати спричинені такими діями збитки,
вважає при цьому, що ним не пропущений строк
позовної давності для звернення з цими вимогами. Зазначає, що зустрічний позов
прийнятий судом з порушенням вимог ст. 123 ЦПК України, а також те, що
відповідно до ст. 158, 159 Земельного
кодексу України спір між користувачами повинен бути вирішений спочатку
місцевими органами влади, а вже потім - судом.

Судом першої інстанції встановлено, що в АДРЕСА_1 знаходиться
житловий будинок, який зареєстровано за:

ОСОБА_1 - 7/40 частин на підставі свідоцтва про право власності,
виданого виконкомом Конотопської міської ради 14 квітня 1995 року;

ОСОБА_2 - 7/40 частин на підставі свідоцтва про право власності,
виданого виконкомом Конотопської міської ради 14 квітня 1995 року;

2

ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_9,  ОСОБА_6
- квартира НОМЕР_1 на
підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального
майна міської ради 03 липня 2000 року;

ОСОБА_7, ОСОБА_8 - квартира НОМЕР_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна
міської ради 23 серпня 2001 року;

ОСОБА_3 - 17/100 частин на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Конотопською держнотконторою 19 листопада
2001 року р НОМЕР_3.

На момент розрахунку ідеальних часток у 1994 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належало у будинку «А-1»: передня 1-3 пл. 2,8 кв. м, житлова кімната 1-4
пл. 14,3 кв.м, житлова кімната 1-5 пл. 10 кв.м,
житлова кімната 1-6 пл. 5 кв.м, житлова прибудова «А1-1», веранда «а3», ґанок, гараж «Е», сарай «Ж», 1/4
частини вбиральні «В», 1/4 частина огорожі «№», 1/4 частина сараю «Б»,
1/4 частина погреба «пг».

Згідно рішення Конотопського міськвиконкому НОМЕР_4 від ЗО червня 1995 року
земельні ділянки були закріплені за власниками
квартир НОМЕР_5, НОМЕР_6 ЖРЕУ-3, будинку АДРЕСА_1 у постійне користування відповідно до порядку фактичного користування цією земельною ділянкою, що склався протягом
багатьох років.

07 травня 2002 року ОСОБА_3 отримала згоду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будівництво прибудови розміром
5x7x9 м, а також будівництва гаража та сараю замість старих сараїв розміром 6x8 м. При цьому подружжя Лисенків не
заперечувало проти будівництва вищевказаних
споруд, не виходячи за межі веранди шириною 3,20 м, а не за межі сараю, як зазначено в позові. Крім того, дозволом управління
містобудування та архітектури Конотопської міської
ради ОСОБА_3 дозволено будівництво цих споруд замість
двох сараїв, що стали непридатними для експлуатації, вбиральня нею не зруйнована, існує досі і позивачі мають можливість
користуватись нею.

23 вересня 1999 року подружжя Лисенків відмовилося від сараю, льоху і
вбиральні та передало їх в довічне
користування сусіду квартири НОМЕР_6 по АДРЕСА_1.3 цього часу і по день
звернення позивачі за первісним позовом не користувались вказаними спорудами і
понад п'ять років ніяких претензій з цього питання не пред'являли.

Згідно рішення Конотопського міськвиконконкому від 03 листопада 1995 року
НОМЕР_7 «Про приватизацію земель» було
передано у приватну власність ОСОБА_1 земельна ділянка пл. 0,0299 га та ОСОБА_2 пл.. 0,0298 га по АДРЕСА_1. Рішенням міськвиконкому НОМЕР_8 від 29 серпня
1997 року «По земельним питанням» з метою усунення порушення
ст. 42 ЗК України вищевказане рішення скасовано в
частині приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Це рішення
позивачами не оскаржене.

Згідно рішення виконавчого комітету Конотопської міської ради НОМЕР_9 від
12 липня 1999 року до земельної ділянки по АДРЕСА_1
приєднана земля із держземзапасу міста пл.. 0,0122 га
для індивідуального будівництва та обслуговування господарських будівель, загальна площа земельної ділянки становить 0,2112 га. В результаті збільшення загальної
площі вказаної земельної ділянки змінився і порядок користування
нею, відносно якого сторони не дійшли згоди.

Перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін в справі, вивчивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції вірно з'ясував спірні правовідносини, повно, всебічно встановив обставини, що мають значення для справи у
відповідності зі ст. 212 ч. 1 ЦПК України, дослідив всі наявні докази
в справі та дав їм оцінку, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні.

В апеляційній скарзі не наведені обставини та докази, які б ставили під
сумнів законність рішення місцевого суду.

3

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_3 порушила його права власника, знісши належні йому споруди, на думку колегії суддів є
безпідставним, оскільки як вірно встановлено судом першої інстанції
і знайшло підтвердження при апеляційному перегляді,
подружжя Лисенків ще в 1999 році відмовилися від сараю, льоху та вбиральні, яка на сьогодні існує і користування якою не обмежено
відповідачем, і передало їх в довічне користування сусіду квартири
НОМЕР_6 при цьому вказаними спорудами вони не користувались та ніяких претензій з цього питання не пред'являли по день
звернення до суду.

Доводи апелянта про те, що спір щодо порядку користування вищевказаної
земельної ділянки, повинен бути відповідно до вимог ст. 158 та ст. 159
Земельного кодексу України вирішений спочатку
органами місцевої влади, а вже потім - судом, колегія суддів вважає також безпідставними, оскільки зазначені статті саме
такого порядку вирішення не передбачають.
Крім того таке твердження суперечить положенням ст. 124 ч.2 Конституції України
та Рішенню Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002
щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Посилання апелянта на порушення судом при прийнятті зустрічного позову норм
процесуального права не є підставою для перегляду судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Таким чином, рішення суду узгоджується з доказами, наявними у справі та відповідає вимогам норм матеріального і процесуального
права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307 ч.І п.1, 308, 314 ч.І п.1,
315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20 жовтня
2006 року в даній справі залишити без зміни.

Виключити з резолютивної частини рішення вказівку про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2000
грн. судових витрат.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржена
до Верховного Суду України протягом двох місяців.