У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27 червня 2007 року
м. Київ

Колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі:

Головуючого:
Яреми А.Г.

Суддів: Левченка Є.Ф., Лихути Л.М., Пшонки М.П., Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Баришівського міжшкільного
навчально-виробничого комбінату, відділу освіти Баришівської районної державної
адміністрації Київської області про стягнення надбавки заробітної плати, допомоги на
оздоровлення,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2006
року  ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до Баришівського
міжшкільного навчально-виробничого комбінату, відділу освіти Баришівської
районної державної адміністрації Київської області про стягнення надбавки до заробітної плати за вислугу років, допомоги на
оздоровлення за період з вересня 1997 року по вересень 2002 року та
відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що з 15 серпня 1984 року вона
працює ІНФОРМАЦІЯ_1 в Баришівському міжшкільному навчально-виробничому комбінаті і на неї розповсюджується дія
ст. 57 Закону України “Про освіту”, але з вини адміністрації комбінату у 1997 -
2002 роках їй не виплачували надбавку та допомогу. Крім того просила стягнути
на її користь оплату за відпустку за 2006 рік, яку їй вчасно не виплатили.

Рішенням Баришівського
районного суду від 3 листопада 2006 року, залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду Київської області від 11 січня 2007 року ОСОБА_1 в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постановлені судові рішення та
задовольнити її вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що
касаційна скарга  підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд послався на те, що в період з 1997 року по 2002 рік ОСОБА_1 виконувала роботу ІНФОРМАЦІЯ_1 Баришівського міжшкільного навчально-виробничого комбінату і оплату їй
проводили не за рахунок коштів державного бюджету, а за рахунок коштів, які
вносили батьки учнів за їх навчання, а тому немає підстав для стягнення
надбавки та допомоги, передбачених ст. 57 Закону України “Про освіту”.

Проте з таким висновком суду
погодитись не можна.

Так, дія Закону України
“Про освіту” поширюється на всі види навчальних закладів, а ст.57 даного закону
не робить виключень щодо гарантій педагогічним працівникам в залежності від
формування фонду, з якого їм проводиться оплата праці.

При цьому ст. 43 Закону
України “Про загальну середню освіту”, яка набрала чинності з 1 вересня 2001
року, передбачає, що педагогічним працівникам, спеціалістам та обслуговуючому
персоналу державних і комунальних загальноосвітніх навчальних закладів
незалежно від підпорядкування і типів заробітна плата та інші виплати, передбачені
ст. 57 Закону України “Про освіту”, виплачуються з коштів Державного бюджету
України.

Суд також послався на
те, що позивачка погодилась працювати в групі з платним навчанням, а не
бюджетним, і оплата їй проводилась з коштів від оплати батьків за навчання
дітей, а тому немає підстав для стягнення виплат, передбачених ст. 57 Закону
України “Про освіту”, які гарантовані державою.

Проте ст. 9 КЗпП
України передбачено, що умови договорів про працю, які погіршують становище
працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Згідно з п.3.1 наказу
Міністерства фінансів України “Про затвердження Інструкції про порядок
використання і обліку позабюджетних коштів бюджетних установ і звітності про
них” №63 від 11 серпня 1998 року доходи від позабюджетної діяльності установ,
включаючи плату за навчання, входять до спеціальних коштів.

А відповідно до п.20
постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження порядку складання,
розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних
установ №228 від 28 лютого 2002 року видатки на заробітну плату з коштів
спеціального фонду обчислюються залежно від обсягу діяльності, що провадиться
за рахунок цих коштів, із застосуванням встановлених законодавством норм, які
використовуються установами аналогічного профілю.

А тому висновок суду
про безпідставність заявлених вимог через проведення оплати праці позивачці з
позабюджетних коштів, зокрема в межах строку позовної давності з часу внесення
змін до ст.233 КЗпП України,  не
ґрунтується на законі.

За такого неправильного
застосування норм матеріального права судові рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336,
338, 343, 344 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України,

у
х  в  а
л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити
частково.

Рішення Баришівського районного суду від 3
листопада 2006 року  та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 11 січня 2007 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Ярема А.Г.

Судді:
Левченко Є.Ф.

Лихута Л.М.

Пшонка М.П.

Романюк Я.М.