У х в а л а

іменем
україни

27 червня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого        Яреми А.Г.,

суддів:                 Пшонки М.П.,                         Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,
Романюка Я.М.,
-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Київське міське управління
юстиції, про визнання договору дарування квартири недійсним; за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим
приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м.
Києва від        27 листопада 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2006 року ОСОБА_1 пред'явила позов до             ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору дарування квартири.

Позивачка зазначила, що 10 березня 2004 року уклала з відповідачкою  договір дарування квартири АДРЕСА_1, хоча,
підписуючи договір, вважала, що укладає договір довічного утримання на
квартиру, оскільки за станом здоров'я потребує догляду й матеріальної допомоги
. Згодом з'ясувалося, що ОСОБА_2  ввела
її в оману і не виконує свої обов'язків - довічно доглядати її. Оскільки підписаний
нею, ОСОБА_1, договір має зовсім інший зміст, не передбачає ніяких зобов'язань
щодо утримання та не відповідає її дійсним намірам, просила задовольнити  позов.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом і просила усунути
перешкоди в користуванні жилим приміщенням, посилаючись на те, що договір
дарування спірної квартири ОСОБА_1 підписала добровільно, домовленості щодо
довічного утримання та матеріального забезпечення з останньою не було.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2006 року
задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 Суд визнав недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений сторонами 10 березня 2004 року. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2006 року рішення
районного суду в частині визнання договору дарування квартири недійсним і
вирішення питання судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове
рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 У решті - рішення суду
залишено без зміни.

У
касаційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення апеляційного
суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм матеріального  й
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Постановляючи рішення, суд першої
інстанції виходив із того, що укладений договір дарування не відповідає дійсним
намірам сторін та носить характер удаваного.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний
суд послався на те, що сторони у встановленому законом порядку уклали договір
дарування спірної квартири й підстав для визнання його недійсним немає.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо
буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами
щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається
укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, але й
досягли згоди про всі істотні його умови.

У даному випадку суди на ці положення уваги не звернули та не перевірили,
чи дійсно сторони досягли згоди щодо всіх істотних його умов.

З матеріалів справи вбачається, що 10 березня 2004 року сторони уклали
договір дарування спірної квартири, який у цей же день був нотаріально
посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної
контори ОСОБА_3

У позовній заяві ОСОБА_1 указувала, що оскаржуваний нею договір дарування
укладено з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання і цей договір
є удаваним (стаття 235 ЦК України).

Усупереч вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК України суд належним чином не
перевірив цих доводів позивачки, незважаючи на те, що вони мають істотне
значення для правильного вирішення спору по суті, і не з'ясував, який же
насправді правочин сторони мали на меті укласти, чи повністю вони його виконали
та чи не суперечить він законові.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції керувався ст. ст. 235, 727 ЦК
України, але не вказав у рішенні на докази, а саме: у чому полягає невідповідність
договору дарування вимогам закону та чи є він удаваним, а також у чому полягає
загроза безповоротної втрати дарованої квартири та чи можна розірвати договір
дарування, керуючись нормами ст. 727 ЦК України.

Ураховуючи наведене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій  підлягають скасуванню з направленням справи
на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2006 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2006 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г.
Ярема

Судді:

М.П.
Пшонка   Є.Ф. Левченко  Л.М. Лихута  Я.М. Романюк