Справа № 22-1143                Головуючий у 1 інстанції Полякова С.А.
Категорія 21                                     Доповідач Санікова О.С.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2007 року                          Апеляційний
суд Донецької області в складі:

головуючого Курило В.П.

суддів: Санікової О.С., Шамрило Л.Г.

при секретарі Степаненко В.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за
апеляційною  скаргою     ОСОБА_1
на рішення  Єнакіївського міського
суду Донецької області від 4
грудня 2006 року за
позовом ОСОБА_1 до  Державного
підприємства „Орджонікідзевугілля",-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2006 року ОСОБА_1.
звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з серпня 1976 року по жовтень 1994 року знаходився
у трудових відносинах з підприємствами вугільної промисловості; звільнений за станом
здоров'я. Висновком МСЕК від 13
жовтня 1994 року
йому вперше встановлено 80%
втрати професійної працездатності і друга група інвалідності у зв'язку з
трудовими каліцтвами, отриманими у 1979
та 1991 роках. В
березні 1996 року
МСЕК вперше встановила 10%
втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням - хронічний
бронхіт пилової етіології. За весь період часу МСЕК підтверджував стійку втрату
професійної працездатності і другу неробочу групу інвалідності. Останнім
висновком МСЕК від 18 листопада
2003 року
встановлено 85% професійної
працездатності за сукупністю: 35%
у зв'язку з трудовими каліцтвами і 50%
- у зв'язку з професійним захворюванням. Відділенням виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в м.Єнакієве йому виплачуюються страхові
виплати.

З кожним роком
все гостріше він відчуває моральні страждання, викликані погіршенням стану його
здоров'я від перенесених виробничих травм та професійного захворювання.
Погіршення стану здоров'я відбивається на погіршенні нормальних життєвих
зв'язків, організації його життя, порушенні відносин з оточуючими його людьми і
його сім'ї. Вважає, що між моральними стражданнями і погіршенням стану здоров'я
є тісний причинний зв'язок, який виявляється у сильних головних болях,
порушенні сну, роздратованості, яка провокує язвенну хворобу, підвищенні
артеріального тиску, порушенні координації рухів, погіршенням пам'яті, серцевих
болях, затрудненні дихання, приступах кашлю; у червні 2005 року він переніс
мікроінсульт, в результаті якого оніміли права частина обличчя і рука. У
зв'язку із пошкодженням здоров'я він звертався і продовжує звертатися за
медичною допомогою до лікарів-спеціалістів. Все це принижує його людську
гідність і честь, він відчуває себе неповноцінною людиною. На відшкодування
моральної шкоди просив стягнути 213.333
грн. 25 коп. В
процесі розгляду

справи уточнив позовні вимоги і
просив стягнути на відшкодування моральної шкоди 106.666 грн.

Рішенням
Єнакіївського міського суду Донецької області від 4 грудня 2006 року позивачу
відмовлено в задоволенні його позовних вимог до ДП „Орджонікідзевугілля"
про відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній
скарзі позивач просить скасувати рішення Єнакіївського міського суду і ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги і стягнути з ДП
„Орджонікідзевугілля" на відшкодування моральної шкоди 106666 грн.,
посилаючись на неправильно установлені судом першої інстанції обставини, які
мають значення для справи; необгрунтовану відмову у проведенні експертизи МСЕК
для встановлення факту моральної шкоди, пов'язаної із травмами 1979 та 1991 років і
профзахворюванням, встановленим у 1996
році, що є порушенням його процесуального права на надання доказів;
неправильне визначення судом правоводносин між ним і відповідачем.

В судовому
засіданні апеляційного суду позивач підтримав доводи апеляційної скарги просив
її задовольнити. При цьому посилався на те, що трудові відносини між ним та
відповідачем припинені у 1994
році, тому суд при розгляді його позовних вимог повинен був виходити із
норм Цивільного Кодексу України та Конституції України, як законів прямої дії.

Представник
відповідача в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів
апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним і обгрунтованим, посилаючись
на відсутність у позивача права на відшкодування відповідачем моральної шкоди.
При цьому просила врахувати, що протягом багатьох років ОСОБА_1. звертається з
різними позовами до підприємства, приймає участь у судових засіданнях, тому
його посилання на поганий стан здоров'я і неможливість у зв'язку з цим
своєчасного звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди є
безпідставними.

Судом першої
інстанції встановлено, що позивач отримав трудове каліцтво двічі: у 1979 та 1991 роках і вперше 13 жовтня 1994 року йому було
встановлено втрату працездатності. Крім того, 11 березня 1996
року у ОСОБА_1. було вперше виявлено професійне захворювання - хронічний
обструктивний бронхіт пилової етіології та встановлено втрату професійної
працездатності. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з трудовим
каліцтвом або захворюванням закріплено у 1997
році при прийнятті постанови KM України №1100 від 3 жовтня 1997 року, якою були
внесені зміни до Правил відшкодування власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків. За
наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин, яке призвело до
моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього
додаткоих зусиль для організації свого життя обов'язок по відшкодуванню
моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно
від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Зазначене
положення закріплено у статті 237-1
КЗпП України, яка введена в дію з 1
січня 2000 року.

Судом також
встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються КЗпП
України та Правилами відшкодування шкоди.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. з інших підстав.

Відповідно до
ст.309 ч.1 підставами
для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є
порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального
права.

Ухвалюючи
рішення про відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог до ДП
„Орджонікідзевугілля" про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з
моральними

стражданнями, спричиненими йому у
зв'язку із травмами, які він отримав у 1979
та 1991 роках та
професійним захворюванням, встановленим у нього у 1996 році, суд
виходив з того, що позивач ОСОБА_1. пропустив строк звернення до суду з таким
позовом, встановлений ст. 233
КЗпП України, доказів пропущення цього строку з поважних причин суду не
надав. При цьому посилання позивача як на причину пропуску строку на погіршення
стану здоров'я суд не визнав поважними причинами.

Проте такі
висновки суду в частині відмови позивачу у позові про відшкодування моральної
шкоди у зв'язку із травмами з підстав пропущення ним строку позовної давності
не грунтуються на законодавстві.

Як вбачається з
матеріалів справи трудове каліцтво з ОСОБА_1. сталося у 1979 році та у 1991 році; професійне
захворювання він отримав у 1996
року, коли висновком МСЕК від 11
березня 1996 року
йому вперше встановлена втрата працездатності, тобто при виконанні ним трудових
обов'язків.

Таким чином
правовідносини між сторонами випливають із трудових правовідносин, які
регулюються нормами КЗпП України, Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених постановою KM України № 472 від 23 червня 1994 року (із змінами
та доповненнями, внесеними постановою KM України № 1100 від 3 жовтня 1997 року) та Законом
України „Про охорону праці".

З аналізу
зазначених Законів і нормативно-правових актів вбачається, що вперше право
потерпілих на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я на
виробництві, встановлено Законом України „Про охорону праці" від 14 жовтня 1992 року. Зазначений
Закон введений в дію з листопада 1992
року.

Таким чином, на
момент виникнення страхових випадків, які сталися з позивачем -нещасних випадків
у 1979 та 1991 роках, не
існувало законодавства, яке б регулювало правовідносини по відшкодуванню
потерпілому моральної шкоди.

Норми трудового
законодавства, які передбачають відшкодування моральнохї шкоди у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, які діяли на час звернення позивача із позовною заявою,
не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами у 1979 та 1991 роках, оскільки
не мають зворотної сили, що передбачено ст. 58 Конституції України.

За таких
обставин, позовні вимоги ОСОБА_1. про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з
ушкодженням здоров'я в результаті нещасних випадків, які сталися з позивачем у 1979 та 1991 роках, не
підлягають задоволенню, оскільки не грунтуються на законодавстві.

Разом з тим, з
матеріалів справи вбачається, що висновком МСЕК від 11 березня 1996 року ОСОБА_1.
було вперше встановлено професійне захворювання - хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології, яке
виникло у нього у зв'язку з роботою у шкідливих і небезпечних умовах на шахті
„Полтавська" ДП „Орджонікідзевугілля" і встановлено 20% втрати
професійної працездатності.

Таким чином
правовідносини по відшкодуванню моральної шкоди, спричиненої позивачу в
результаті роботи на підприємстві також випливають із трудових правовідносин.

На період
виникнення зазначених правовідносин діяли Закон України „Про охорону
праці", стаття 12 якого
передбачала відшкодування моральної шкоди власником, якщо небезпечні або
шкідливі умови праці призвели до моральної шкоди, а також Правила відшкодування
власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом
шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням
ним трудових обов'язків, затверджених постановою KM України № 472 від 23 червня 1994 року (із змінами
та доповненнями, внесеними постановою KM України № 1100 від З жовтня 1997 року).

Відповідно до
ст. 233 КЗпП
України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до суду в тримісячний строк, коли він дізнався або повинен був
дізнатися про порушення свого права.

Позивач
звернувся в суд з позовом до ДП „Орджонікіздевугілля" у 2006 році, тобто з
пропуском тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Посилання
позивача на тривалість його хвороби не може бути визнано поважною причиною
пропуску строку для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної
шкоди, оскільки з моменту встановлення ОСОБА_1. втрати професійної
працездатності минуло десять років, а з медичних документів і поведінки
позивача вбачається, що отримане ним професійне захворювання не перешкоджало
йому періодично звертатись до лікарні для проходження курсу лікування як
стаціонарно, так і амбулаторно, а також в різні інстанції для вирішення інших
питань, тобто його хвороба не була настільки тяжкою, що він був позбавлений можливості
своєчасно звернутися з позовом до суду.

Таким чином,
апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1. до ДП
„Орджонікідзевугілля" про відшкодування моральної шкоди у зв'язку із
професійним захворюванням задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском
строку для звернення з таким позовом до суду.

Доводи позивача
про те, що правовідносини, які виникли між ним і відповідачем повинні
регулюватися нормами цивільного законодавства, є безпідставними, оскільки
спричинення моральної шкоди він обґрунтовує отриманням каліцтва у зв'язку з
нещасними випадками на виробництві і професійним захворюванням, яке він отримав
також на виробництві; доводи позивача про те, що з 1994 він не
знаходиться у трудових відносинах з відповідачем і тому при вирішенні його позовних
вимог необхідно застосовувати норми цивільного законодавства, є помилковими.

Керуючись ст.
ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316 ЦПК України,
апеляційний суд,

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Єнакіївського міського суду Донецької області від 4 грудня 2006 року скасувати.

Відмовити
ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ДП „Орджонікідзевугілля" про
відшкодування моральної шкоди.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржено безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили рішенням апеляційного суду.