Справа № 22-
487                                                           Головуючий
у 1-й інстанції - Ясенова Т.І.
Категорія  - 5 -                                                                    Доповідач   - Головань A.M.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

26
лютого 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Кіровоградської області в складі:

Головуючого   Голованя A.M.

Суддів               Потапенка В.І. Кодрула М.А.

При секретарі
Куцокінь-Тимошенко О.М.

розглянула у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кіровограді цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 22 грудня 2006 року і

ВСТАНОВИЛА:

У
вересні 2006 р. ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору дарування квартири за АДРЕСА_1 укладеного 22 травня
1996 р.

В
обгрунтування своїх вимог зазначала, що на час укладення спірного договору,
тексту якого вона не читала, мала пенсійний вік й була одинокою, а тому
вирішила передати відповідачеві квартиру, на умовах, що той буде довічно
доглядати її та надавати допомогу, а вона буде проживати з його батьком, з яким
перебувала у фактичному шлюбі, в будинку, який належить відповідачеві. Однак
через погіршення стану здоров»я вона далі не змогла проживати в приватному
будинку і коли запропонувала відповідачеві звільнити квартиру тоді дізналася
про порушення свого права. Вважає договір дарування квартиру укладеним з метою
приховати дійсну угоду про довічне утримання.

Рішенням
Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2006
року позов задоволено. Визнано договір дарування квартири та договір довічного
утримання недійсними. Зобов'язано відповідача повернути позивачці спірну
квартиру.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду , як
ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права з постановлениям нового рішення
про відмову у задоволенні заявленого позову.

Заслухавши
доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи
справу суд виходив з того, що оскільки укладена 22 травня 1996 р. угода про
відчуження спірної квартири не була безоплатою, як цього передбачає договір
дарування, то, згідно ст. 235 ЦК
України, є всі підстави вважати її удаваною, укладеною з метою приховання
дійсної угоди про довічне утримання. Що стосується договору довічного
утримання, то він не відповідає вимогам закону щодо форми та змісту і тому має
бути визнаним недійсним.

Колегія
суддів погоджується з такими висновками суду лише частково виходячи із
наступних підстав.

Відповідно
до положень ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Однак,
оспорюване рішення не може бути визнаним таким, що відповідає вимогам
матеріального права.

Так,
колегія суддів вважає, що надані сторонами докази свідчать про те, що суд
правильно встановив обставини справи щодо змісту правовідносин які склалися між
сторонами дійшовши до висновку про укладення між сторонами не договору
дарування, хоча за формою він відповідав вимогам закону, а, фактично - договору
довічного утримання. Також суд обґрунтовано зазначив, що при зверненні до суду
позивачкою не було пропущено строку позовної давності, оскільки про порушення
свого права вона дізналася лише у 2006 році.

Проте,
незважаючи на те, що правовідносини між сторонами виникли у 1996 році, суд при
вирішенні справи не урахував ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у
редакції 2004 p.,
і не застосував норми ЦК
Української РСР 1963 p.,
які діяли на час виникнення правовідносин, а помилково застосував норми
чинного ЦК України.

2

З огляду
на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з
підстав зазначених у п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, як ухвалене з порушенням норм
матеріаль­ного права з постановлениям
нового рішення про задоволення заявлених вимог.

На
переконання колегії суддів, укладений договір дарування квартири мав характер
договору довічного утримання і не був безоплатним, як це передбачено ч.1 ст.243
ЦК УРСР, бо
передбачав обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальниці надати
матеріальне забезпечення у вигляді житла і необхідної допомоги.

Про це
свідчить проживання позивачки у належному відповідачеві АДРЕСА_2 протягом майже
10 років та визнання ОСОБА_1 у судовому засіданні факту взяття на себе
обов'язку при укладенні договору надавати їй необхідну допомогу та те, що
відчужувачка на час укладення договору була непрацездатною особою за віком.Слід
зазначити, що позивачка ОСОБА_2 іншого житла у власності не мала.

Згідно
роз'яснень викладених у п.14 пленуму Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 р. за №3 /далі
Пленуму/ встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд
відповідно до ч.2 ст.58 ЦК
УРСР визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі.

Таким
чином, приймаючи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що договір дарування
квартири від 22 травня 1996 р. є удаваною угодою укладеною з метою приховати
фактично укладений сторонами договір довічного утримання.

Разом з
тим, колегія суддів вважає, що в укладеному договорі довічного утримання
відсутні істотні умови - передбачені ст. 426 ЦК УРСР, а саме, в ньому, сторонами не визначена оцінка відчужуваної
квартири та грошова оцінка матеріального забезпечення, що має надаватися
набувачем майна відчужувачу.

У тому
разі, як зазначено у роз'ясненнях Пленуму, коли така угода суперечить законові,
суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із
застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на
увазі.

Тому
договір про довічне утримання має бути визнаним недійсним з підстав
передбачених ч.1 ст.48 ЦК
УРСР, як такий, що не відповідає вимогам закону.

По
недійсній угоді слід застосувати наслідки передбачені частиною 2 зазначеної
статті, а саме двосторонню реституцію одержаного сторонами за угодою -
зобов'язавши відповідача повернути одержану у власність квартиру. Також,
відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слід
стягнути понесені нею судові витрати /а.с. 3,4/.

Доводи
апеляційної скарги, окрім вже врахованих судом апеляційної інстанції при
ухваленні рішення, які зводяться до того, що встановлені судом висновки не
відповідають обставинам справи та, що суд вийшов за межі позовних вимог,
колегією суддів відхиляються, як необґрунтовані.

На
підставі ст.ст. ст. 48, ч.2 ст. 58, ч.1 ст. 243, ст. 426 ЦК Української РСР
в редакції 1963 року, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Кіровоградської області, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 грудня
2006 року скасувати.

Позовні вимоги
ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати
недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 Кіровоградської області, який був
укладений 22 травня 1996 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вважаючи його удаваною
угодою.

Визнати
недійсним договір довічного утримання, який був укладений 22 травня 1996 р. між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

ОСОБА_1
повернути у власність ОСОБА_2 квартиру за АДРЕСА_1.

Стягнути
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 93, 40 грн. понесених
позивачкою судових витрат.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути
оскарженим в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців починаючи з 26 лютого 2007 року.