Справа №
Категорія 5                                                           Доповідач Санікова О.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2007 року                                    Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Курило В.П.

суддів Санікової О.С., Шамрило Л.Г.

при секретарі
Степаненко В.Б.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області
від 29 вересня 2006 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл квартири і
за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання угоди
частково недійсною, визнанні права власності на частину квартири,-

встановив:

У січні 2006
рокуОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розподіл квартири,
посилаючись на те, що їй і відповідачу належить на праві власності по Уг квартириАДРЕСА_1, яка складається з двох жилих
кімнат загальною площею 32 кв.м і знаходиться у загальному користуванні.
Відповідач в квартирі не проживає, участі в оплаті комунальних послуг не
приймає, без її відома і згоди приводить незнайомих людей, надає їм можливість
користуватися місцями загального користування. Така поведінка відповідача
загрожує безпечному проживанню її і її неповнолітнім дітям. Тому вона вважає за
необхідне розділити квартиру. Оскільки планіровка
квартири не дозволяє здійснити розподіл її на дві самостійні частини, оскільки неможливо
розділити кухню, санвузол а також обладнати самостійний вихід, просила визнати
за нею право власності на всю квартиру з виплатою відповідачу його долі в
розмірі 1/2 частини в розмірі 8 038 грн.

У березні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною
позовною заявою доОСОБА_2 про встановлення порядку користування спірною квартирою,
яка ухвалою судді від 9 березня 2006 року була залишена без руху для усунення
недоліків. Після усунення недоліків у квітні 2006 року ОСОБА_1 звернувся з
уточненими позовними вимогами доОСОБА_2, ОСОБА_3,ОСОБА_4, а саме: про визнання
угоди частково недійсною, про визнання угоди недійсною і про визнання права власності
на частку квартири, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що в середині січня
2003 року між ним і ОСОБА_3 була досягнута домовленість про те, що вона за свої
особисті грошові кошти покупає його сину квартиру на його ім'я, а він продає
належну йому на праві власності квартируАДРЕСА_2 і за ці кошти вони покупають
квартируАДРЕСА_1, яка буде належати їм в рівних долях. На виконання зазначеної
домовленості 6 лютого

2

2006 року він
продав свою квартиру за 12 456 грн. і в цей же день був укладений договір
купівлі-продажу спірної квартири, згіно з яким сторонами по договору зазначені
він, ОСОБА_5 як покупці іОСОБА_4 як продавець; при цьому він передав продавцю
12 456 грн., які він отримав від продажцу своєї квартири і додав ще 456 грн.;
він і ОСОБА_5 були зазначені в договорі в
якості рівноправних співвласників. Зазначені угоди укладались одна за
одною, без будь-якої перерви в часі, в одному і тому кабінеті.

Згодом ОСОБА_3
звернулась з позовом про стягнення з його сина тієї суми грошей, яка була
передана йому для придбання квартири у січні 2003 року. Тому він вважає, що
договір купівлі-продажу квартириАДРЕСА_1
від 6 лютого 2003 року має бути визнаний недійсним в частині включення ОСОБА_3
в число співвласників - покупця спірної квартири, оскільки при укладенні даної
угоди було порушено його право приватної власності на майно.

Вважає також, що договір дарування від 20 грудня 2005 року, за яким ОСОБА_3
подарувала свою 1/2 частку квартириАДРЕСА_1ОСОБА_2 також
має бути визнаний недійсним, оскільки протирічить актам цивільного
законодавства, порушує його право приватної власності на спірну квартиру.

Просив також
визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири, яка по договору
дарування належитьОСОБА_2

Рішенням
Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 вересня 2006 року
позовні вимогиОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ квартири задоволено: проведено поділ
житлових приміщень квартириАДРЕСА_1 міжОСОБА_2 іОСОБА_1. Визнано в зазначеній
квартирі право власності заОСОБА_2 на ізольовану житлову кімнату площею 19,7
кв.м і сарай, що складає 3/5 частини; заОСОБА_1. визнано право власності на
ізольовану житлову кімнату площею 12,3 кв.м і балкон площею 0,6 кв.м, що
складає 2/5 частини квартири, а підсобні приміщення, а саме: коридор, кухню,
санвузол залишено в спільному користуванніОСОБА_2
і ОСОБА_1 Стягнуто зОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошова компенсація в
розмірі 7920 грн. як різниця в вартості часток в квартирі. В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на
користьОСОБА_2 витрати по оплаті державного мита 160 грн.67 коп., витрати по
оплаті судово-технічної експертизи в розмірі 270 грн. і витрати на послуги
адвоката 100 грн., а всього 530 грн. 67 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
держави держмито в розмірі 76 грн.93 коп. і на користь територіального
управління Державної судової адміністрації в Донецькій області 30 грн.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду і направити справу на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції, посилаючись на необгрунтованність висновків суду і, зокрема
на те, що судом не був залучений до участі у справі нотаріус, який посвідчував
угоди; ухвалюючи рішення про зміну частин на право власності на квартиру, суд
не визнав договір дарування спірної квартири та договір купівлі-продажу
недійсними; згідно висновку експерта квартиру можна поділити на дві частини, а
саме на 2/5 і 3/5, але в цьому випадку буде
порушено його право як власника 1/2 частини квартири, а переобладнання
квартири без порушення його прав неможливо; розподіл квартири з підстав,
визначених судом є незаконним.

Судом першої
інстанції встановлено, що 6 лютого 2003 рокуОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 і ОСОБА_3
купили кожний по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Згіно п.3 договору продаж
квартири вчинено за 12 951 грн., якіОСОБА_4
одержав від ОСОБА_1 та ОСОБА_3

На підставі
пояснень відповідачаОСОБА_4, а також ОСОБА_1, який пояснив, що він і ОСОБА_3
проживали однією сім'єю і між ним і ОСОБА_3 була домовленість купити спірну
квартиру і в договорі купівлі-продажу буде зазначено два власника по 1/2 частки
квартири суд дійшов висновку про те, що договір відповідає їх

3

волевиявленню,
тому немає підстав вважати, що договір суперечить актам цивільного
законодавства.

Суд дійшов також
висновку про те, щоОСОБА_2 набула право власності на 1/2 частину
квартири на підставах, що не заборонені законом, тому немає підстав визнавати
договір дарування 1/2 частини квартири, укладений 20 грудня 2005 року між
ОСОБА_3 іОСОБА_2 таким, що суперечить актам цивільного законодавства і
визнавати його недійсним.

Судом також встановлено, що між співвласниками квартириАДРЕСА_1ОСОБА_1.
іОСОБА_2 склалися неприязні стосунки.

Згідно висновку
судово-технічної експертизи квартираАДРЕСА_1 складається з двох ізольованих
житлових кімнат і житлові приміщення можуть бути поділені між співвласниками на
дві частини, що складають 3/5 і 2/5 долі. Виходячи з того, що сім'я
позивачкиОСОБА_2 складається з трьох осіб, а відповідач ОСОБА_1 проживає один,
суд дійшов висновку про визнання права власності заОСОБА_2 на 3/5 частини
квартири, що складається із ізольованої житлової кімнати площею 19,7 кв.м,
відповідної частини підсобних приміщень, а саме: коридора, кухні, санвузла і сарая
площею 7,7 кв.м, а заОСОБА_1. - на 2/5 частини квартири, що складається з
ізольованої житлової кімнати площею 12,3 кв.м і відповідної долі підсобних приміщень - коридора, кухні, санвузла, балкона площею 0,6 кв.м; підсобні приміщення:
коридор, кухню, санвузол залишити в спільному користуванні сторін.

При ухваленні
рішення суд керувався ст.ст. 203, 215, 328, 355, 356, 358, 360, 367 ЦК України, проте
обгрунтування своїх висновків про задоволення позовних вимогОСОБА_2 нормами
матеріального права не навів.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення відповідача, дослідивши матеріали
справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню в
частині задоволення позовних вимогОСОБА_2 з постановлениям нового рішення в цій частині,
виходячи з наступного.

Відповідно до
ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду обставинам справи.

Задовольняючи
позовні вимогиОСОБА_2 про розподіл квартири, суд виходив з того, що міжОСОБА_2
іОСОБА_1. склалися неприязні стосунки і розподіл квартири в натурі можливий.

Проте такі висновки суду є помилковими.

Суд першої
інстанції вийшов за межі заявленихОСОБА_2 позовних вимог, оскільки вона не
заявляла вимоги про розподіл квартири, а тільки просила визнати за нею право
власності на всю квартиру з виплатою відповідної часткиОСОБА_1.

Відповідно до
ст. 355 ЦК України
майно, що є у власності двох або більше осіб (співласників), належить їм на
праві спільної власності (часткової або на праві сумісної власності). Право
спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння
та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співласників
має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного
майна в натурі, яке відповідає його частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього він
має право вимагати від інших співласників, які володіють і користуються
спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як зазначено у ст.365 ЦК України право особи на частку у
спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших
співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є
неподільною; спільне володіння і користування
майном  є  неможливим;
таке  припинення  не
задасть  істотної  шкоди

4

інтересам співласників та членам його сім'ї. Суд може
постановити таке рішення за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї
частки на депозитний рахунок суду.

Згідно ст. 55 Закону України „Про власність" власник не може бути
позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим
Законом та іншими законодавчими актами України.

В п.6 постанови
Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий
будинок" від 4 жовтня 1991 року № 7 (з наступними змінами та доповненнями)
роз'яснено, що в окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини
справи, і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту
учасників спільної власності сплатити йому
грошову компенсацію за належну частку. Зокрема, це може мати місце, якщо
частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами і сумісне
користування ним неможливе, а власник будинку не проживає і забезпечений
жилою площею.

З матеріалів
справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 6 лютого 2003 рокуОСОБА_1. належить 1/2 квартириАДРЕСА_1;
1/2 частини спірної квартири належитьОСОБА_6 на підставі договору дарування
від 20 грудня 2005 року.

Між сторонами з
приводу користування квартирою склалися неприязні відносини у зв'язку з чимОСОБА_2 звернулась до суду з
позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на спірну
квартиру, стягнувши з неї на користь ОСОБА_1 грошову
компенсацію за належну йому 1/2 частину квартири в сумі 8038 грн. При цьому позивачка
не зверталась в суд з позовом про припиненняОСОБА_1. права власності на його 1/2 частку квартири, як то передбачено
ст. 365 ЦК України. Крім того, позивачкою не
надано доказів внесення нею на депозитний рахунок суду суми компенсації в
розмірі 8038 грн., як то передбачено ч.2 ст.356 ЦК України. Частка ОСОБА_1 в спірній квартирі є значною і складає 1/2 частки квартири. Більш того,
припинення права ОСОБА_1 власності на належну йому частку квартири завдасть
істотної шкоди його інтересам, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не має іншого
житла, крім частки в спірній квартирі.

Згідно висновку
судово-технічної експертизи від 10 липня 2006 року неможливо виділення в натурі
1/2 частки жилого приміщення в квартирі; розподіл квартири можна здійснити
тільки з виділенням 2/5 та 3/5 частки.

Але судова
колегія не може прийняти ці докази як достовірний доказ, оскільки висновки
експертизи суперечать діючому законодавству. Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п.6 постанови „Про практику застосування судами законодавства,
що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" №7 від 4
жовтня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями) при вирішенні питання
справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою
власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін
може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом. Виділ
також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати
приміщення в ізольовані квартири.

Оскільки спірна квартира знаходиться у багатоповерховому будинку, то
переобладнати її у дві ізольовані квартири з самостійним виходом
неможливо.

За таких
обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимогиОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про розподіл квартириАДРЕСА_1 зі стягненням на користь відповідача
грошової компенсації за 1/2 частку квартири
і визнання права власності на неї не підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 доОСОБА_2, ОСОБА_3,ОСОБА_4 про
визнання частково недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 6
лютого 2003 року з тих підстав, що при цьому при укладенні угоди було порушено
його право приватної власності на майно
та про визнання недійсним договору дарування 1/2

5

квартири від 20 грудня 2005 року, укладений між ОСОБА_3 іОСОБА_2 з тих підстав, що вона протирічить актам цивільного
законодавства і також порушує його право приватної
власності на спірну квартиру, суд повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечння сторін, встановленим фактам і доказам
дав вірну правову оцінку та дійшов правильного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і вірно
застосував норми матеріального права, які регулюють порядок укладення зазначених договорів і підстави їх визнання недійсними, а
саме ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Рішення суду в цій частині належним чином мотивоване і за своїм змістом та
формою відповідає вимогам процесуального закону.

Доводи
апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст.303, 307 ч.1, 309
ч.1, 314 ч.2, 316 ЦПК України, апеляційний суд,-

вирішив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 вересня
2006 року в частині задоволення позовних вимогОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про поділ квартири, стягнення зОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 грошової компенсації в сумі 7920
грн., стягнення з ОСОБА_1 на користьОСОБА_2 витрат по оплаті держмита в сумі 160 грн.67 коп., витрат по оплаті
судово-технічної експертизи в розмірі 270 грн. і витрат на послуги
адвоката в сумі 100 грн. скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл і визнання права власності на квартируАДРЕСА_1 зі стягненням компенсації за 1/2 частину квартири на користь
ОСОБА_1, стягнення судових витрат та витрат за надання правової допомоги відмовити.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути оскаржено безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців після набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.