УХВАЛА
ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 січня
2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого, судді   Курської А.Г. суддів   Горбань В.В. Тіщенко О.І. при секретарі    Іванові O.K. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на  рішення   Центрального   районного
суду М.Сімферополя АР Крим від 13.10.2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

18.08.2006 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на
повнолітнього сина, який продовжує навчання на підставі ст.
199 Сімейного кодексу України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з відповідачем
перебувала в зареєстрованому шлюбі, від
якого вони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час ОСОБА_3 є студентом третього курсу денної форми навчання факультету ТАМПТ Севастопольського
національного технічного університету, у зв'язку з чим він не
працює і знаходиться на її утриманні. Враховуючи те, що син навчається на підставі контракту і за навчання їй необхідно платити,
просила стягнути з відповідача на її користь
аліменти в розмірі 600 грн. щомісячно на утримання сина ОСОБА_3 до
досягнення ним 23 років.

Рішенням суду позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1
просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її вимог,
посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини справи і допущено
порушення норм матеріального права.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача,
пояснення сторін, що з'явились та адвоката в інтересах позивачки,
розглянувши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає їх обґрунтованими і такими, що підлягають
частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при відмові в задоволенні
позову ОСОБА_1 виходив з того, що вона не є належним
позивачем, оскільки нею не доведено факт її сумісного проживання з сином після розірвання шлюбу з ОСОБА_2.

Колегія суддів такі висновки суду вважає
помилковими, оскільки вони не відповідають нормам матеріального
права, ст.199 Сімейного кодексу України.

Сімейний кодекс України передбачає обов'язок
батьків утримувати не тільки малолітніх та неповнолітніх дітей, а
також повнолітніх сина, дочку, які є непрацездатними або продовжують навчання, у зв'язку з чим потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ст.199 Сімейного кодексу України
підставою виникнення обов'язку батьків по утримуванню повнолітніх
сина або дочки є сукупність фактів: продовження

Справа №
22-ц-604/2007                           Головуючий
у першій

інстанції                   Благодатная О.Ю.

Доповідач                    Курська
А.Г.

навчання дочкою, сином після досягнення повноліття;
недосягнення дочкою, сином встановленого законом віку -23
років; нужденність дочки, сина б зв'язку
з навчанням в матеріальній допомозі і
спроможність батьків надавати матеріальну допомогу.

Також даною статтею визначено коло суб'єктів
звернення до суду з відповідними вимогами, ними можуть бути мати чи
батько, з ким проживає дочка, син або самі дочка, син, які
навчаються.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не має права на пред'явлення
позову про стягнення аліментів на утримання свого сина ОСОБА_3, оскільки він проживає окремо від неї в гуртожитку за
місцем свого навчання в М.Севастополі, а вона мешкає в М.Сімферополі.

Між тим, суд не взяв до уваги, що в даному випадку
при визнанні за одним з батьків права на стягнення аліментів
на свою користь суд повинен враховувати не тільки місце фактичного проживання сина або дочки, які потребують матеріальної
допомоги, а насамперед хто з батьків несе
витрати по їх утриманню, тобто сплачує навчання, місце проживання, проїзд на
транспорті, купує одяг, підручники і таке інше.

Посилання суду на те, що сторони не надали доказів,
з ким з батьків встановлено проживання сина ОСОБА_3 після
розірвання шлюбу, є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів справи,
шлюб між батьками ОСОБА_3 розірваний 02.09.2004 року (
а.с.15), на цей час він фактично досяг повноліття і за законом мав і має право самостійно визначати місце свого проживання.

Оскільки суд відмовив в задоволенні позову тільки з
тих підстав, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у цій справі
і не розглядав питання по суті з додержанням правил змагальності сторін, то колегія судців вважає, що заявлені вимоги по
суті спору не розглянуті і цей недолік не був і
не міг бути усунений ухваленням додаткового рішення, тому на підставі п.5 ч.1 ст.311 ЦПК України рішення суду підлягає
скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи судом першої
інстанції необхідно врахувати наведене, всебічно і повно
встановити всі фактичні обставини справи на підставі об'єктивної оцінки, наявних в ній доказів, з'ясувати дійсні права та
обов'язки сторін і залежно від встановленого правильно
застосувати процесуально-правові норми та норми матеріального права, що
регулюють спірні правовідносини, а також ухвалити законне та обґрунтоване
рішення.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 311, 313-315, 317,
319, 325 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково,
рішення Центрального районного суду
М.Сімферополя АР Крим від 13.10.2006 року скасувати, справу направити
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з
дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.