Справа № 2-313 2007 рік
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

28
лютого 2007
року                                                                             Рівненський районний суд

Рівненської
області в особі:

судді Красовського О. при секретарі Хрусюк Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Рівне (заочний розгляд) справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на майно, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права
власності на рухоме майно. В
обгрунтування позовних вимог зазначає, що 12.04.03 р. він у відповідача придбав автомобіль ВАЗ-21213. Між сторонами не був укладений
договір купівлі-продажу, проте попереднім
власником автомобіля позивачеві була видана довіреність з правом розпорядження автомобілем. Коли термін дії
довіреності минув, то позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти
договір купівлі-продажу автомобіля чи видати нову довіреність. Відповідач відмовився це зробити, мотивуючи
тим, що позивач вже є власником
цього автомобіля. Тому позивач змушений звертатися до суду. Просить задоволити позов.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час
судового засідання був повідомлений
належним чином, шляхом публікації оголошення в газеті „Вісті Рівненщини".

Суд зважає на позицію сторони, і вважає, що в матеріалах
справи є достатньо доказів, які дають можливість
винести судове рішення.

Суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю.

Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі,
мають рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають
доказуванню.

В судовому засіданні встановлено, що 12.04.03
р. позивач у відповідача придбав автомобіль ВАЗ-21213. Між сторонами не був
укладений договір купівлі-продажу, проте попереднім власником автомобіля позивачеві була видана довіреність з правом
розпорядження автомобілем. За
вказаний автомобіль позивач заплатив відповідачеві гроші в сумі 4000
доларів США.

Свідок ОСОБА_3 підтвердив суду, що він був присутнім при
проведенні розрахунку за автомобіль, і бачив,
як позивач передавав відповідачеві гроші.

Позивач представив суду розписку, написану відповідачем,
згідно якої відповідач отримав у
позивача гроші в сумі 4000 доларів
США в рахунок
передачі першому автомобіля.

Свідок ОСОБА_4 підтвердив суду, що в листопаді 2006
року на прохання позивача він їздив на зустріч із відповідачем. В
ході розмови відповідач підтвердив, що автомобіль належить позивачеві; він не має до позивача ніяких претензій,
проте відмовився оформити будь-які
документи, пов'язані з переоформленням права власності на автомобіль.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 328
Цивільного кодексу України право
власності набувається на

підставах, що не заборонені
законом.

Стаття 2 Закону України «Про власність» визначає, що кожен
громадянин має право володіти, користуватися та
розпоряджатися майном особисто.

Статті 12, 13 цього Закону визначають, що праця громадян є основою
створення і примноження їх власності.
Громадянин набуває права власності внаслідок укладення угод, не заборонених законом. В статті 48
Закону зазначається, що власник може
вимагати усунення будь-яких порушень його
права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Частинами 1 та 2 ст. 319 Цивільного кодексу України та статтею 4
Закону України «Про власність» передбачено, що власник на свій
розсуд володіє, користується і розпоряджається
належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Відповідно до ст. 328
Цивільного кодексу України право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 49
Закону України «Про власність» передбачено, що володіння
майном вважається правомірним, якщо інше не
буде встановлено судом, третейським судом. Будь-які рішення вказаними
судовими органами, які б обмежували право позивача чи відповідача володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеним вище
майном, не були надані суду.

Відповідно до ч.ч. 1,
2 ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов
договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а
також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або
часткове виконання договору, але одна із
сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати
такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору
не вимагається.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона
передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні, а
покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього
певну грошову суму.

Згідно ч.1
ст.З34 ЦК України, право
власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо
інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 347
ЦК України, особа може відмовитися від права власності на
майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від
права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не
підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з
моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права
власності на .майно права на яке підлягають державній реєстрації, право
власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника
відповідного запису до державного реєстру.

Отже, як підстава припинення права власності може бути відмова від права
власності. На відміну від інших підстав припинення права власності, які, у
першу чергу, мають на меті визначити порядок та межі втручання держави у
відносини власності, закріпивши підстави такого втручання, ця підстава знайшла
своє місце у структурі глави 25 ЦК
внаслідок зрозумілої публічності процесу відмови від права власності, а також
того, що такі дії є значущими для необмеженого кола осіб у суспільстві.

Відмовитись від права власності на майно може будь-яка особа, як фізична,
так і юридична. Характерною ознакою цієї
підстави є те, що особа свідомо та за власною волею відмовляється від
права власності, тобто мета (мотив) припинення її права власності цілком
зрозуміла. При відмові від права власності на річ, за ЦК, воля власника має
бути чітко виражена та об'єктивована ззовні. Власник може відмовитись від права
власності двома способами: або заявити це певному колу осіб, або вчинити
активні та зрозумілі для оточуючих дії, які також свідчать про наміри власника
на припинення права власності на

певне майно.
Необхідною є також вимога до відмови, яка повинна безперечно свідчити про його намір не зберігати за собою будь-які права на це майно.

У частині 3 ст. 347 ЦК України визначається процедура та момент припинення
права власності при відмові від нього на майно, права на яке підлягають
державній реєстрації. Таким майном є нерухомі
речі (ст. 182 ЦК
України) та інші види майна, з яким законом
пов'язано момент виникнення на нього права власності у зв'язку з його державною реєстрацією. Ця норма має на меті
виключити можливість існування нерухомих речей,
власник яких є невідомим.

В нашому випадку попередній власник майна (відповідач)
відмовився від рухомого майна
після того, як отримав від позивача гроші за це майно. По суті, був укладений договір купівлі-продажу мана. Отже, рухоме майно в
цьому випадку не може вважатися таким,
власник якого не відомий, оскільки позивач набув права власника цього майна. Сама по собі реєстрація права власності на майно не
може бути підставою для виникнення права
власності на майно у певної особи, оскільки ЦК України та інші нормативні акти,
які регулюють право власності,
передбачають певні підстави для набування такої власності (в нашому випадку - купівля-продаж).

Станом на час придбання майна позивача не повідомляли про
те, що воно перебувало під забороною чи під
будь-яким іншим обтяженням. Отже, позивач є добросовісним набувачем майна.

Тому суд дійшов висновку про обґрунтованість і
доведеність позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88; 212,
214, 215, 225, 226 ЦПК України;
ст.ст. 2, 4, 12, 13, 49 Закону України «Про власність»; ч.2 ст. 220,
частинами 1
та 2 ст. 319, ст.ст. 328, 334,
347, ч.ч. 1, 2 ст. 638, ст. 655 Цивільного кодексу України, суд, -

вирішив:

Позов задоволити повністю.

Припинити право власності ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1,
виданий ІНФОРМАЦІЯ_1) на автомобіль ВАЗ-21213, рік випуску - 2002, двигун V=1690, кузов № НОМЕР_2, шассі-, державний номерний знак НОМЕР_3, що належить стороні на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4
(НОМЕР_5), виданого Рівненським МРЕВ ДАІГУ УМВС України в Рівненській області 12.11.02 р.

Визнати за ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_6,
виданий ІНФОРМАЦІЯ_2), починаючи з 12 квітня 2003 року, право власності на автомобіль ВАЗ-21213, як
такий, що був придбаний у ОСОБА_2
за договором купівлі-продажу (рік випуску - 2002, двигун V=1690, кузов № НОМЕР_2, шассі-, державний номерний знак НОМЕР_3
Рівненського РВ УМВС України в Рівненській області).

Роз'яснити позивачеві, що право на керування вказаним
транспортним засобом в нього виникає
з часу постановки автомобіля на реєстраційний облік, із сплатою (в разі необхідності такої сплати) передбачених законодавством
України митних та інших платежів (зборів).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його
ухвалив, за письмовою заявою
відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.

Рішення набирає законної сили через 10
днів з дня проголошення, якщо його
не буде оскаржено в апеляційному порядку.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої
інстанції може бути подано протягом
десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.
Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються апеляційному
суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Рішення може бути також оскаржене і без подання заяви про
апеляційне оскарження у випадку подання
апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку неподання заяви про апеляційне
оскарження у 10-денний строк рішення набуває
законної сили після закінчення цього строку.

Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але не
подано в подальшому апеляційну скаргу в 20-денний строк, то рішення набирає законну силу.