УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2007 року колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі: Головуючого, судді
Дралло І.Г.,

суддів
М'ясоєдової Т.М., Берзіньш B.C.,
при секретарі   Бахтагареєвій М.В., з
участю:  позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ спільного
майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки Крим від 13 листопада 2006
року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1
звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною
власністю: квартир НОМЕР_1
та НОМЕР_2 в будинку
АДРЕСА_1,
автомобілів ЗАЗ-969 та „Нісан-Пріміра", реєстраційний НОМЕР_3, кухонного
посуду, системи водоочистки,
пилососа, системи вакуумної упаковки, біотрона, міксера фірми
„Цептер", холодильника „Самсунг", пральної машини „Сіменс",
телевізора „Філіпс", рідкокристалічного телевізора „Панасонік",
музичного центра „Технік", багатотрубкового телефону „Сіменс",
спального меблевого гарнітура, газової плити „Ардо", канального
кондиціонера і провести розділ цього майна з виплатою йому грошової компенсації
у сумі 30 000 доларів
США. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 1991 року він знайомий з відповідачкою
і з цього ж часу до серпня 2005 року проживав з нею у фактичному шлюбі за
адресою: АДРЕСА_2. Весь цей
час вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет і придбали вищевказане
майно.

Рішенням Залізничного районного суду м. Сімферополя АР
Крим від 13 листопада
2006 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалу судді цього ж суду від 24 травня 2006 року, якою
накладено арешт на спірне майно -
скасовано. ,

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду з
ухваленням по справі нового рішення про задоволення його позовних вимог в
повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалене з
порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не
відповідають дійсним обставинам справи, вважає, що" судом неповно
з'ясовані обставини справи та дана невірна оцінка наданим сторонами доказам,
показанням свідків.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача
ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги позивача, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно  зі  статтею
303  Цивільного
процесуального  кодексу
України  при

Справа №22ц-1147/07

Головуючий суду першої інстанції     Поєдинок І.А.

Доповідач
М'ясоєдова Т.М.

2

розгляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Зі змісту статей 70,
71 Сімейного кодексу України вбачається, що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між
ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом.

Відповідно до положень частини 4 наведеного
кодексу, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором
між ними.

Частиною 1
статті 17 Закону
України „Про власність" передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 1983 року по
теперішній час зареєстрований за адресою АДРЕСА_3, за вказаною адресою зареєстрована також ОСОБА_4 та двоє
дітей позивача. ОСОБА_2
зареєстрована по АДРЕСА_2, де і проживає разом з матір'ю та двома дітьми.
Сторони між собою шлюб ніколи не реєстрували і в спірний період часу при
укладенні різних договорів (купівлі-продажу, іпотечного, застави транспортного
засобу, тощо), зазначали, що у шлюбі не перебувають, однією сім'єю ні з ким не
живуть і придбані предмети за цими договорами не є спільною сумісною власністю,
а є особистою, приватною власністю (а.с.
26-36).

Зокрема, право власності на квартиру НОМЕР_1 по АДРЕСА_1
належить ОСОБА_5, на підставі договору дарування від

11.10.2005
року, а до цього жиле приміщення належало ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 26.03.2003
року. Квартира НОМЕР_2
за цією ж адресою належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від
18.07.2005 року і є
предметом договору іпотеки від 21.07.2005
року, в якому відповідачка зазначила, що квартира не є спільною сумісною
власністю, оскільки на час набуття (як і на день підписання цього правочину) не
одружена і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права
власності на передані в іпотеку квартири не має.

Із довідки ДАІ вбачається, що автомобіль
„Нісан-Пріміра" реєстраційний НОМЕР_3 був зареєстрований з 30.03.2005 року за
відповідачкою і нею проданий

11.05.2006  року. Вказаний автомобіль був придбаний відповідачкою в
кредит і знаходився в заставі. В договорі застави відповідачка вказала про те,
що в шлюбі не перебуває і з ніяким чоловіком сумісно не проживає. Право
власності на автомобіль ЗАЗ 968МОЗ реєстраційний НОМЕР_4 зареєстроване за
відповідачкою.

Із показань свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
випливає, що сторони не проживали однією сім'єю і спільне господарство не вели.

При розгляді справи суд першої інстанції прийшов до
висновку про те, що сторони однією сім'єю не проживали, спільного господарства
не вели, спільний бюджет не мали і позивачем не доведений той факт, що ними
спільно придбане щось із майна вказаного в позовній заяві ОСОБА_1

Суду апеляційної інстанції позивач також не надав
додаткових доказів на підтвердження того, що він з відповідачкою проживав
однією сім'єю, вів спільне господарство, і купував спільно з нею спірне майно.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується
з висновками місцевого суду про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, вважає їх
правильними, оскільки позивач згідно вимог ч. З ст. 10 Цивільного
процесуального

3

кодексу України не довів ті обставини, на які він
посилався як на підставу своїх вимог.

Зі змісту договорів на сервісне обслуговування
водоочисної системи „Цептер" не випливає, що ця система придбана саме
позивачем або є їх спільним з відповідачкою майном.

Викладені в апеляційній скарзі доводи позивача стосуються
оцінки доказів, наданих суду першої інстанції сторонами. Згідно закону право
оцінки доказів належить суду, а не сторонам по справі. Додаткових доказів, які
б спростовували висновки місцевого суду позивач суду апеляційної інстанції не
надав.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, по суті
не спростовують висновків суду першої інстанції, тому що зроблені судом
висновки відповідають фактичним обставинам, матеріалам справи та вимогам
закону, в зв'язку з чим оскаржуване рішення не може бути скасоване чи змінено
по суті.

При розгляді справи суд повно, об'єктивно та всебічно з
дотриманням вимог процесуального права дослідив обставини справи, дав належну
оцінку наданим сторонами доказам.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права і правових підстав для його скасування з
ухваленням по справі нового рішення не встановлено.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 303, 308, 313, 315, 317 Цивільного
процесуального кодексу України, колегія суддів Апеляційного суду АР Крим,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Сімферополя
Автономної Республіки Крим від 13
листопада 2006 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України у двохмісячний
строк з дня набрання нею законної сили.