У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

8
серпня 2007 року                                                                       м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Барсукової В.М.,

Балюка М.І.,

Лященко Н.П.,

Охрімчук Л.І., -

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом Державної податкової інспекції у
Гусятинському районі Тернопільської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, товариства з обмеженою
відповідальністю “Ірбіс”, третя особа: Вишгородська районна державна
адміністрація Київської області, про визнання недійсними установчих документів
та свідоцтва платника податку на додану вартість ТОВ “Ірбіс”,

в с т а н о в и л а:

У січні 2006 року позивач, звернувшись до суду з указаним
позовом, зазначав, що 29 березня 2004 року Вишгородською районною державною адміністрацією Київської
області зареєстровано ТОВ “Ірбіс”, відповідно до статуту якого засновниками
товариства є ОСОБА_1. та ОСОБА_2.

9 вересня 2004 року дане товариство будо взято на
податковий облік  ДПІ у Вишгородському
районі Київської області, а 24 вересня 2004 року зареєстровано як платник
податку на додану вартість, про що видано відповідне свідоцтво.

Проте засновник товариства ОСОБА_2. не мав наміру створювати
ТОВ “Ірбіс” та здійснювати фінансово-господарську діяльність, внесок до
статутного фонду не вносив, реєстраційні документи не оформлював, зміст статуту
йому невідомий та був підписаний всупереч його волі.

Посилаючись на те, що установчі документи ТОВ “Ірбіс” не
відповідають загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності
правочину, просили задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області
від 3 травня 2006 року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 28
грудня 2006 року зазначене рішення суду скасовано. Постановлено нове, яким у
задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ДПІ просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись
на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З 1 вересня 2005 року набрав чинності Кодекс адміністративного судочинства
України, призначення якого полягає у визначенні повноважень адміністративних
судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції,  порядок звернення до адміністративних судів і
порядок здійснення адміністративного судочинства.

Частиною 2 ст. 4 цього Кодексу визначено, що юрисдикція адміністративних
судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом
встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - Кодекс) компетенція адміністративних судів поширюється на спори
фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження
його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії),
дій чи бездіяльності.

Суб'єктом владних повноважень відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу є
орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова
особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна
діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова)
служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п. 15 ч. 1 ст. 3
Кодексу).

Адміністративні справи, у яких однією із сторін є орган чи посадова особа
місцевого самоврядування, як це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 18 Кодексу, підсудні
місцевим загальним судам як адміністративним судам (п. 2 ч. 1 ст. 3 Кодексу).

Отже, спір, що виник між сторонами є публічно-правовим і відноситься до
компетенції адміністративних судів, тому його розгляд судом першої і судом
апеляційної інстанції повинен був здійснюватися за нормами Кодексу
адміністративного судочинства України.

Між тим, як убачається з матеріалів справи, суди розглянули справу після     1 вересня 2005 року за правилами,
встановленими Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК).

Таким чином суди, вирішуючи спір, дійшли помилкового висновку про наявність
цивільно-правового спору і помилково розглянули справу за нормами ЦПК України.

Оскільки судами допущено порушення норм процесуального права, яке призвело
до неправильного вирішення справи, рішення районного та апеляційного суду
підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої
інстанції для розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Гусятинському районі Тернопільської області задовольнити
частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 3 травня 2006
року та рішення апеляційного суду Київської області від 28 грудня 2006 року скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції для розгляду в порядку адміністративного
судочинства.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                        М.В.Патрюк

Судді:                                                                                  В.М. Барсукова

М.І. Балюк

Н.П.Лященко

Л.І.Охрімчук