Справа
№ 22-299 2007 року                               Головуючий
суддя у І інстанції - Кушнір
Суддя-доповідач
в Апеляційному суді - Буцяк 3.1.
УХВАЛА

ІМЕНЕМУКРАЇНИ

22 березня 2007 року                                                                                                            місто
Рівне

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області у
складі:    головуючого Буцяка З.І.

суддів Шимківа
С.С., КовалевичаС.П.

з участю секретаря судового засідання Сеньків Т.Б.,

сторін та їх
представників

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду в м. Рівному
цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рі­шення Рівненського
районного суду від 13 жовтня 2006 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності на
будинок та визнання заповіту частково недійсним,

встановила:

Рішенням
Рівненського районного суду від 13
жовтня 2006 року
ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права спільної
част­кової власності на будинок та визнання заповіту частково недійсним.

В поданій на це
рішення апеляційній скарзі позивачка, вважаючи такий висновок місцевого суду
незаконним, посилаючись на неврахування судом правил ст. 332 ЦК України та факту
її проживання з покійною матір"ю однією сім"єю, на порушення су­дом
інших норм матеріального права, просить апеляційний суд його скасувати й ухва­лити
у справі нове рішення про задоволення її позову.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в
судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія су­ддів
приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких під­став.

Судом
встановлено, що з грудня 1997
року власником спірного будинку, який розташований наАДРЕСА_1, була мати
сторін у справі - ОСОБА_3,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 30-37).

З матеріалів
справи вбачається, що свої вимоги про визнання права спільної част­кової
власності на спірний будинок та визнання у зв"язку з цим заповіту матері
на ко­ристь відповідачки частково недійсним позивачка обґрунтовувала тим, що у 1998 році вона зі
згоди матері за свої кошти провела капітальний ремонт цього будинку, на що ви­тратила
12 тисяч грн. При
цьому, здійснюючи ремонт, позивачка, за її власним визнан­ням, виходила з того,
що на той час матір"ю стосовно спірного будинку був складений на її
користь заповіт, та виходила із запевнення матері про те, що ця садиба була
нале­жати їй після її смерті за заповітом (а. с. 4). Оскільки перед смертю мати змінила заповіт на користь
відповідачки - позивачка
звернулася з відповідним позовом до суду.

2

Таким чином, у своїх
обгрунтуваннях, які були викладені у позовній заяві, пози­вачка не посилалася
як на підставу для задоволення свого позову на факт проживання з матір"ю
однієї сім"єю та на існування між ними домовленості про набуття спірного
бу­динку у спільну власність.

Не було позивачкою подано таких
доказів і в процесі розгляду справи в суді.

Тому відмовляючи
у задоволенні позову, місцевий суд обгрунтовано виходив з того, що участь осіб,
які не були членами сім"ї власника, у будівництві, капітальному ремонті,
купівлі жилого будинку не тягне за собою набуття ними права власності на цей
будинок і може створювати для них право власності лише у випадках, коли така
участь мала місце за підтвердженою відповідними доказами угодою із забудовником
чи покуп­цем про створення спільної власності на жилий будинок.

Як встановлено
судом, позивачка не проживала разом з матір"ю однією сім"єю і не
домовлялася з нею про створення спільної власності на будинок. Спірна садиба
була придбана 18 грудня 1997 року виключно
одним лише спадкодавцем, про що свідчать відповідні правовстановлюючі
документи.

Тому з
урахуванням викладеного суд першої інстанції, на переконання колегії су­ддів,
прийшов до цілком правильного висновку про безпідставність заявлених ОСОБА_1
позовних вимог про визнання права власності.

Посилання
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правила ст. 332 чинного ЦК
України не заслуговують на увагу, оскільки ця норма набрала чинності лише з
1 січня 2004 року.

Зважаючи на
наведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції,
повно і всебічно з"ясувавши всі дійсні обставини даної справи, вико­нав
всі вимоги цивільного судочинства та вирішив дану справу згідно із законом і
при­йшов до цілком правильного висновку про необхідність відмови ОСОБА_1 у
задово­ленні її позову.

Керуючись ст.ст. 10,
60, 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Рівненського районного суду від 13
жовтня 2006 року
залишити без змі­ни.

Ухвала
Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання нею законної сили.