Справа
№ 22-1485                                       Головуючий
Категорія-19                                                 суддя
Доповідач: суддя -
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2007 року                                                     м.
Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у складі головуючого:
судді Шабанової В.О., суддів: Стратіло В.І., Резнікової Л.В., при секретарі
Кошмак Т.С.,

з участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2
представника відповідача Сисоєвої Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
апеляційного суду в м.Донецьку справу за апеляційною скаргою відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві і професійних захворювань України у Центрально-Міському районі м.
Горлівки Донецької області (далі
відділення Фонду) на рішення Центрально-Міського районного суду м. Горлівки від
03 жовтня 2006 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до відділення Фонду про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2006 року позивач
ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, вказуючи, що він з 1972 року по 1984 рік працював на
різних шахтах міста Горлівки підземним прохідником, забійником. Під час
виконання трудових обов'язків він отримав професійне захворювання, про що було
складено акт за формою П-4. Висновками МСЕК у 2003 році йому вперше було встановлено 25% втрати
професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, а повторним
висновком МСЕК у 2006
рощ у зв'язку Т погіршенням стану здоров'я йому встановлено 50% трати
професійної працездатності.

Посилаючись на
вказане та на Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійного захворювання,
які потягли втрату працездатності", позивач вказував, що йому заподіяно
моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві, яку повинен
відшкодувати Фонд. Просив постановити рішення, яким стягнути з відповідача на
його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 40000 грн.

Рішенням
Центрально-Міського районного суду м Горлівки від 3 жовтня 2006 року позов
задоволено частково.

Суд стягнув з
відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 18000 грн.

Задовольняючи
позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що під час виконання
трудових обов'язків позивач отримав професійне захворювання і згідно з висновками  МСЕК
від   15.09.2003   року та  від   16.08.2006  року  позивачу  було

встановлено   спочатку
25%  ,   а  потім
50%   втрати   професійної
працездатності

безстроково та визнано інвалідом 3 групи.

Приймаючи
до уваги вказані обставини і;посилаючись на Закон України „Про

загальнообов'язкове
державне  соціальне  страхування[від;  нещасних  випадків
на

2

виробництві і професійного захворювання, які потягли
втрату працездатності", на Конституцію України, та на ст.ст.23, 1167 ЦК України, суд
постановив рішення про стягнення вказаної суми в рахунок відшкодування
моральної шкоди на користь позивача.

Відповідач, не
погодившись з таким рішенням, подав апеляційну скаргу, вважає рішення
необгрунтованим і таким, що підлягає скасуванню. При цьому апелянт вказував,
що, з 01.01.2006 р.
набрав чинності Закон України „Про Державний бюджет України на 2006 рік",
згідно з ч.27 ст.77 якого зупинена дія статей Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим
особам

Крім того,
апелянт вважає недоведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди умовами
виробництва, а також судом необгрунтовано визначено розмір відшкодування цієї
шкоди. Посилався відповідач і на ст.ст.233, 237-1 КЗпП України, вказуючи, що позивач припустив строк на
звернення до суду за захистом порушеного права і що моральна шкода
відшкодовується особою, яка її завдала, тобто цю шкоду повинно відшкодувати
підприємство, де позивач отримав ушкодження здоров'я.

У апеляційній
скарзі висловлене прохання про скасування рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Від позивача письмових заперечень на скаргу не надійшло.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга піддягає частковому задоволенню, рішення суду
першої інстанції підлягає зміні з таких підстав.

Відповідно до
п.1. ч.І ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для справи.

Судом
встановлено, підтверджено наявними у справі доказами і сторонами не
заперечується, що позивач ОСОБА_1 тривалий час працював на вугільних
підприємствах м. Горлівки у якості гірничого працівника, забійника, що
підтверджується копією його трудової книжки (а.с.9-14).

Під час
виконання трудових обов'язків він отримав хронічне професійне захворювання:
антракоз інтерспеціальна форма, хронічний бронхіт, легенева недостатність
другого ступеню, що підтверджується актом розслідування хронічного професійного
захворювання за формою П-4 від 03.09.2003
року ( а.с.7);
висновками лікувально-експертної комісії від 20.08.2003 р. №
1745 ( а.с.6) та від 14.07.2006
року №2278(а.с.16).

Відповідно до
висновку МСЕК від 15.09.2003
року позивачу вперше встановлено 25
% втрати професійної працездатності у зв'язку з вказаним професійним
захворюванням ( а.с.8).

Повторним
висновком МСЕК від 16.08.2006
року йому встановлено 50%
втрати професійної працездатності з 26.07.2006
року у зв'язку з цим же професійним захворюванням безстроково та визнано
інвалідом третьої групи (
ас. 17).

Проти вказаних обставин не заперечував і відповідач.

Відповідно
до статей 1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч.І та ч.2
Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої
визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на
належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності,
втрати годувальника тощо Право на соціальний захист    гарантується,    зокрема,
загальнообов'язковим    державним    соціальним

3

страхуванням за рахунок страхових     внесків
громадян,  підприємств,  установ і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом
загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом
п'ятим частини першої статті 4
Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування (далі Основи), є страхування від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Основами
передбачено відшкодування збитків, заподіяних працівникові каліцтвом чи іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним своїх трудових обов'язків
(п.4 ч.І ст.25).

Відповідно до
ч.2 ст.4 Закону України „Про охорону праці" в редакції від 21 листопада 2002 року державна
політика а галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету
життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення
належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників,
повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.І ст.9 цього Закону
відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я
або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від
нещасних випадків відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі
Закон).

Преамбулою
Закону передбачено, що він визначає правову основу, економічний механізм та
організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального
страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих
на виробництві.

Зазначені закони
України, по-перше спрямовані на соціальний захист працівників, які внаслідок
нещасного випадку чи професійного захворювання отримали ушкодження, що призвели
до втрати професійної працездатності, і по-друге, передбачають відшкодування
Фондом соціального страхування від нещасних випадків шкоди шляхом надання
тютерпіяим соціальних послуг та виплат, у тому числі відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

З урахуванням
конституційної значущості здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що
належить людині від народження і охороняється державою, законодавець урегулював
обсяг та характер відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я нещасним випадком чи професійним захворюванням, і
передбачив комплекс заходів, спрямованих на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

Враховуючи
особливості захисту здоров'я потерпілого, поряд із відшкодуванням матеріальної
шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Відшкодування
моральної шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди
передбачено статтею 1 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" і є одним із способів захисту особистих немайнових прав
працівника.

Укладаючи з роботодавцем угоду про
обов'язкове страхування від нещасного
випадку, страховик (
Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе
зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом

4

(стаття 21)
соціальні послуги та виплати. Надаючи соціальні послуги застрахованим та
здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від
нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі
тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності.

До страхових
виплат належать, зокрема, грошова сума, яка виплачується застрахованому за
моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт
„є" пункту 1 частини
першої статті 21, частина
третя статті 28 Закону).

Відповідно до
статей 23, 1167 Цивільного
кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві
чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та
душевних стражданнях, яких він зазнає. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна
умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як
право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

І Ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У
випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої
моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної
працездатності. Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування
від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації
потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення
прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання (стаття 3)

Таким чином, суд
першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність заподіяння позивачу
моральної шкоди умовами виробництва, що покладає на відповідача обов'язок
відшкодувати цю шкоду.

Що стосується
доводів апеляційної скарги про те, що положення Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", які передбачають відшкодування моральної шкоди
призупинено Законом України „Про Державний бюджет України на 2006 рік", вони
не можуть бути підставою для відмови узадоволенні позову.

Відповідно до
ст.5 ЦК України
акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у часі, кім випадків, коли він пом'якшує
цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні
відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який
втратив в чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав
та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У даному випадку
право на відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з ушкодженням здоров'я на
виробництві, у позивача виникло до введення в дію Закону України „Про Державний
Бюджет України на 2006 рік"
і тому положення цього закону не мають зворотної сили щодо вказаних
правовідносин.

Доводи апелянта
проте, що у даному випадку суд першої інстанції не врахував

положення
ст.237-1 КЗпП України, відповідно до якої відповідальність по

відшкодуванню
моральної шкоди повинна бути покладена на підприємство, на якому

позивач отримав
ушкодження здоров'я та щодо пропуску позивачем строку позовної

давності,
передбаченого ст.233 КЗпП України, є безпідставними, оскільки спірні

правовідносини
врегульовано нормами не трудового, а цивільного законодавства, у

даному    випадку
спеціальною    нормою,    а
саме  Законом    України Про_

5

загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності", який не передбачає
вказаних обмежень.

Крім того,
відповідно до п.З ч.І СТ.268 ЦК
України позовна давність не розповсюджується на вимоги про відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я чи смертю.

В той же час з
висновками суду про розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь
позивача, погодитись не можна.

Відповідно до
роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про
судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4, розмір
відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних
страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача
та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан
здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

При цьому суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Стягуючи з
відповідача на користь позивача 18000
грн., суд не навів переконливих мотивів щодо саме такого розміру
відшкодування.

Апеляційний суд,
з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності позивача від хронічного
професійного захворювання, а також інших обставин, пов'язаних з цим, виходячи з
засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне зменшити
розмір моральної шкоди до 10
000 грн.

Керуючись
ст.ст.303-304, 307, 309,
313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення
Центрально-Міського районного суду м. Горлівки від 03 жовтня 2006 року змінити

Стягнути з
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України у
Центрально-Міському районі м. Горлівки на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування
моральної шкоди 10 000 (десять
тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення, однак може бути
оскаржене протягом двох місяців з моменту набрання ним чинності безпосередньо
до суду касаційної інстанції.

Головуючий: .

Судді