У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

8 серпня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Балюка М.І., Барсукової В.М., Лященко
Н.П.,               Охрімчук Л.І., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2006 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до                  ОСОБА_2., ОСОБА_3 про
стягнення боргу.

Зазначав, що рішенням Мукачівського міського суду від 18 листопада 1996
року з відповідачів на його користь був стягнутий борг за договором позики у
сумі еквівалентній 1 740 дол. США.

Посилаючись на те, що зазначене рішення суду було виконане в примусовому
порядку через 8 років, просив стягнути з відповідачів на його користь 4 182
грн. боргу за договором позики, 3% річних від простроченої суми боргу у сумі 2
463 грн., 43 199 грн. - з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення грошового зобов'язання та 20 959 грн. - процентів від договору
позики на рівні облікової ставки Національного банку України.

При розгляді справи по суті ОСОБА_1 уточнив заявлені ним позовні вимоги і
просив стягнути з ОСОБА_2. 6 565 грн. боргу по грошовому зобов'язанню від 31
серпня 1995 року.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 6 червня 2006 року,
залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 29
листопада 2006 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені: з               ОСОБА_2. на його користь
стягнуто 6 565 грн. боргу за договором позики.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи на його користь з ОСОБА_2.
суму боргу за договором позики від 31 серпня 1995 року, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і апеляційний суд, виходили з того, що позичальник
не повернув позикодавцю грошові кошти у сумі 6 565 грн., що еквівалентно 1 300
дол. США, а тому зазначена сума підлягає стягненню в примусовому порядку.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Судом встановлено, що 31 серпня 1995 року ОСОБА_2 уклав з             ОСОБА_1 договір позики на суму,
еквівалентну 1 300 дол. США.

Відповідно до ст. 71 ЦК України (1963 року), що була чинна на час
виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно зі ст. 80 ЦК України (1963 року) закінчення строку позовної давності
до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Однак, стягуючи з ОСОБА_2. суму боргу за договором позики, укладеним 31
серпня 1995 року, суд зазначених вимог закону не врахував, та всупереч вимогам
ст. 214 ЦПК України не встановив, чи дотримано позивачем строк позовної
давності при пред'явленні позовних вимог про стягнення боргу.

Крім того, вирішуючи спір, не врахував суд і тієї обставини, що рішенням
Мукачівського міського суду від 18 листопада 1996 року з ОСОБА_2 на користь
позивача стягнуто сума боргу у розмірі еквівалентній 1 740 дол. США, в тому
числі і сума боргу, за грошовим зобов'язанням ОСОБА_2 від 31 серпня 1995 року і
не спростував доводів відповідача про те, що спір, про стягнення боргу за
вказаним грошовим зобов'язанням уже був вирішений судом.

Разом з тим, задовольняючи позов, суд не взяв до уваги, що спірні правовідносини
між сторонами виникли у 1995 році, тобто до набрання чинності ЦК України та, що
положення ЦК України застосовуються лише до тих прав і обов'язків, що виникли
або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Апеляційний суд не звернув уваги на недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Ураховуючи, що суди допустили порушення норм матеріального і процесуального
закону, яке призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення,
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України, підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 6 червня 2006 року та
ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 29 листопада 2006 року
скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

М.І. Балюк

В.М. Барсукова

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук