Справа № 22ц-356                                          Головуючий
у 1 інст. - Мамонова О. Є.
Доповідач - Хромець Н.С.
УХВАЛА ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20 лютого 2007 року
апеляційний суд Чернігівської області у складі:

Головуючого - судді Хромець Н.С. Суддів - Острянського В.І., Смаглюк Р.І. При секретарі - Мехед
Т.О.

З
участю    позивача    ОСОБА_2,
адвоката    ОСОБА_3, відповідачки
ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4

Розглянувши у
відкритому судовому засіданні у м. Чернігові справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 грудня 2006
року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину
квартири,

встановив:

Рішенням
Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 грудня 2006 року задоволено позов ОСОБА_2 і за ним визнане
право власності на 1/2 частину кооперативної АДРЕСА_1, як на майно, придбане подружжям в
період шлюбу.

В апеляційній
скарзі відповідачка просить рішення місцевого суду змінити, відмовивши в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 через пропуск ним строку позовної давності.
Апелянт вказує, що шлюб між сторонами по справі розірвано 12 лютого 2001 року,
а до суду з позовом про визнання права власності на частину квартири колишній
чоловік звернувся більше, ніж через п'ять років, в той час, як на думку відповідачки,
строк позовної давності для звернення з таким позовом закінчився для нього 12
лютого 2004 року.

Вислухавши  доповідь
судді,  пояснення  учасників
судового  розгляду,
дослідивши   матеріали   справи
та   обговоривши   доводи
апеляційної   скарги,

2

апеляційний суд вважає, що рішення
суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Задовольняючи
позовні вимоги, суд виходив з того, що спірна квартира є спільним майном
подружжя і позивач не пропустив строку звернення до суду з позовом про визнання
права власності на частину майна. Такі висновки суду відповідають вимогам
законодавства і встановленим обставинам справи.

Доводи апелянта
щодо про пропуск позивачем строку позовної давності не відповідають вимогам
закону і не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Відповідно до
ч.1 ст. 261 ЦК України
(в редакції 2003 року) перебіг позовної давності починається від дня, коли
особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права. На час
розлучення сторін діяв Цивільний кодекс 1963 р. і, відповідно до ч.1 ст. 76
цього кодексу, перебіг строку позовної давності починався також з дня, коли
особа дізналася або повинна була дізнатися про
порушення свого права. По справі встановлено, що позивач зареєстрований за місцем
проживання у спірній квартирі до теперішнього часу, ним укладались угоди на
надання послуг саме на цю квартиру(а.с. 64-65) та здійснюється оплата за
надання деяких видів комунальних послуг ( електроенергію, опалення та
постачання гарячої води), у 2005 р. за виконавчим листом про стягнення з
ОСОБА_2 стягнуто борг за теплопостачання на користь ВАТ
„Облтеплокомуненерго" (а.с. 63), що свідчить про користування ним спільним
майном подружжя і, відповідно, про відсутність підстав для застосування строку
позовної давності.

Доводи апелянта
щодо не проживання позивача у спірній квартирі спростовуються наведеними вище
доказами і не мають правового значення для вирішення даного спору.

Керуючись ст.ст.
303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова
від 12 грудня 2006 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене
до Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох місяців.