АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
22ц - 878 / 2007                                   Головуючий
в 1 інстанції - Горбенко
Категорія - 44                                                        Доповідач   - Глущенко Н.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ        УКРАЇНИ

20
березня 2007 року            Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого    - Глущенко Н.Г.

суддів                -
Григорченка Е.І., Прозорової М.Л.

при
секретарі  - Білоконь Н.В.

з участю
адвоката - ОСОБА_4.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_1та

ОСОБА_2на
рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 13
листопада 2006  року  по
справі за позовом  ОСОБА_1,  ОСОБА_2до ОСОБА_3про визнання угоди недійсною
та стягнення грошової суми, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2001 року ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3. про визнання
недійсною угоди купівлі-продажу будинку та стягнення грошової суми. Затим, у
листопаді 2006 року позивач ОСОБА_1. разом з позивачкою ОСОБА_2. звернулися до
суду з позовом до ОСОБА_3. про визнання недійсною угоди купівлі-продажу будинку
та стягнення грошової суми / а. с. 2,120 /.

В обгрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що у 1998 році
вони вирішили купити для своєї доньки ОСОБА_5. житловий будинок в м.
Орджонікідзе. Дізнавшись із об'яви, що відповідач продає житловий будинок №
АДРЕСА_1в м. Орджонікідзе, вони звернулись до ОСОБА_3. Вони домовились, що
відповідач продасть їм будинок за 4500 доларів США. Дійсна вартість будинку за оцінкою БТІ складає 9000 грн.

При обговоренні умов купівлі-продажу будинку вони
домовились з відповідачем, що гроші за будинок будуть віддавати частинами, а
повністю розрахуються після продажу будинку дочки по вул. АДРЕСА_2в якому і
проживала їх дочка. Перша частина грошей в розмірі 1000 доларів США повинна була
бути передана відповідачу 10.03.1998 року, але відповідач попросив щоб з ним
розрахувались у гривнях, у зв'язку з чим позивачка ОСОБА_2.    обміняла долари на гривню і передала
відповідачу 2000 грн., про що

відповідач
власноручно 10.03.1998 року написав розписку, де зазначив, що це завдаток за
продаж будинку, а решта грошей буде отримана ним після продажу будинку.

У серпні 2000 року позивачка ОСОБА_2.
принесла відповідачу ОСОБА_3. решту грошей за будинок у сумі 7000 грн., але
останній став вимагати 19000 грн., що значно перевищувало суму за їх
домовленістю. Відповідач посилався на те, що змінився курс долару США по відношенню до
гривні, але позивачі не погодились з такою сумою і зажадали повернення
переданої ними раніше авансової суми за будинок, на що відповідач відповів
відмовою.

За таких
обставин позивачі просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу
спірного будинку № АДРЕСА_1в м. Орджонікідзе та стягнути з відповідача на їх
користь 5005 грн., що є еквівалентом 1000 доларів США, які було передано
відповідачу згідно розписки від 10.03.1998 року. Крім того, позивачі просили
стягнути на їх користь 300 грн., які ними були передані відповідачу у 1998 році
на його прохання для установки в будинку № АДРЕСА_1газового лічильника. Також
позивачі просили стягнути з відповідача на їх користь судові витрати (держмито)
у розмірі 57 грн. /а. с. 2,165 /. Відповідач ОСОБА_3. заперечував проти позову,
оскільки на його думку позивачами пропущений строк на звернення до суду з позовом,
так як завдаток у розмірі 2000 грн. за продаж будинку ним було отримано від
позивачки 10.03.1997 року, а не 10.03.1998 року, про що він власноручно написав
розписку і виправлень в якій ніяких не робив. Відповідач пояснив суду, що
дійсно він домовився з позивачкою про продаж належного йому будинку за 4500
доларів США, у зв'язку
з чим позивачка ( а не її чоловік) передала йому завдаток 2000 грн., а решту
грошей вона повинна була передати за півроку, продавши будинок. В розписці він
зазначив, що гроші отримав від ОСОБА_1.,
тоді як гроші передала йому ОСОБА_2, так як про це його попросила сама
позивачка. В зазначений строк позивачка решту грошей за будинок не передала, а
тому завдаток залишився у нього. Спір щодо повернення завдатку виник у вересні
2001 року / а. с. 46-50,89 /.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від
13.11.2006 року ОСОБА_1. та ОСОБА_2. відмовлено в їх позовних вимогах до
ОСОБА_3. / а. с. 186-187 /.

З рішенням суду від 13.11.2006 року частково не погодилися позивачі, які
звернулася до суду з апеляційною скаргою, де ставить питання про скасування
рішення суду та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підстави апеляційної скарги позивачі посилаються на
те, що рішення суду в є незаконним, оскільки висновки суду не відповідають
обставинам справи / а. с. 193-194 /.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить
до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення
суду - скасуванню з ухваленням нового рішення у відповідності з п. п. З, 4 ст.
309 ЦПК України, з наступних підстав.

Відмовляючи позивачам у їх позовних вимогах про визнання угоди недійсною та
стягнення з відповідача на їх користь 5005 грн., суд першої інстанції виходив з
того, що їх позов є безпідставним і недоведеним, оскільки вони не надали суду
достатньо доказів у обгрунтування свого позову.

З такими висновками суду колегія суддів погодитись не може оскільки вони не
відповідають обставинам справи. Крім того, рішення судом першої інстанції
ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, які діяли на
момент виникнення спірних правовідносин між сторонами та на момент їх звернення
за вирішенням цього спору до суду.

Так, судом встановлено, що дійсно сторони мали намір
укласти договір купівлі-продажу будинку № АДРЕСА_1в м. Орджонікідзе, який
належав на праві власності ОСОБА_3. Дані обставини підтвердили суду, як самі
сторони, так і

підтверджується оригіналом розписки
від 10.03.1998 року, де має місце виправлення -цифра "7" виправлена
на "8", згідно якої ОСОБА_3. отримав від ОСОБА_1. задаток
в розмірі 2000 грн. за відчужуваний ним будинок, який знаходиться по вул.
АДРЕСА_1в м. Орджонікідзе, а решту грошей він отримає після продажу будинку /
а. с. 3 /.

Ні конкретний
строк укладення договору купівлі - продажу будинку, ні його вартість -сторонами
в зазначеній розписці обумовлені не були.

Однак, сторони
договір купівлі-продажу не уклали, так як в послідуючому у них виник спір щодо
вартості будинку, а тому 23.10.2001 року позивач звернувся до суду з позовом
про стягнення з ОСОБА_3. авансової суми, виходячи з умов розписки від
10.03.1998 року.

За таких
обставин, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами мав місце
тільки намір на укладення договору купівлі-продажу будинку, а тому підстав для
задоволення позовних вимог позивачів щодо визнання недійсним договору купівлі -
продажу будинку № АДРЕСА_1- не має, оскільки такий не укладався між сторонами.

Гроші в сумі
2000 грн., отримані відповідачем за розпискою, не можуть бути визнані згідно
ст. 195 ЦК України
(1963 року) завдатком, оскілки договір купівлі-продажу будинку між сторонами
укладено не було. Правила ж ст. 195 ЦК
України (1963 року) поширюються на випадки, коли договір було укладено, а
сторона його не виконує. У даному ж разі договір не був укладений, оскільки не
було додержано обов'язкової
для нього нотаріальної форми, що передбачено ст. 227 ЦК України (1963
року).

Правила ч.2
ст.195 ЦК України
(1963 року) про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з
неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами
було укладено договір, але він не виконується з вини якоїсь із сторін. У тих
випадках, коли сторони домовилися укласти договір, але відповідно його не
оформили, сплачені в рахунок договору платежі повертаються у тому розмірі, в
якому вони давалися.

У судовому
засіданні встановлено, що відповідачу за розпискою було передано 2000 грн., які
і підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів в рівних частинах.

Посилання ж
позивачів на те, що з відповідача підлягає стягненню на їх користь сума 5005
грн., оскільки 10.03.1998 року вони передали позивачу 2000 грн., що на той час
було еквівалентно 1000 доларів США,
а на сьогоднішній день еквівалент 1000 доларам США є 5005 грн., -
не можуть бути прийняті до уваги, так як вони безпідставні. З розписки від
10.03.1998 року вбачається, що за розпискою відповідачу було передано 2000 грн.
Факт передачі 2000 грн., а не доларів США,
підтвердили суду, як самі позивачі, так і відповідач.

Таким чином,
позовні вимоги позивачів в цій частині підлягають частковому задоволенню, тобто
з відповідача підлягає стягненню 2000 грн. на користь позивачів (подружжя
ОСОБА_1) у рівних частинах.

Посилання
відповідача на те, що позивачами пропущено строк позовної давності, оскільки
пройшло більше трьох років з моменту передачі грошей та написання розписки,
-теж не можуть бути прийняті до уваги, так як у розписці сторони не зазначили
ні строк укладення договору купівлі-продажу будинку, ні його остаточну
вартість, ні конкретний строк передачі решти грошей, а лише зазначили, що решта
грошей буде отримана ОСОБА_3. "після продажу будинку" /а. с. З/.

За таких
обставин та виходячи з норм діючого матеріального і процесуального закону, які
діяли на момент виникнення правовідносин між сторонами та на момент їх
звернення до суду за вирішенням спору ( 23.10.2001 року), - колегія суддів
приходить до висновку, що в даному випадку позивачами строк позовної давності
не пропущений. Згідно ст.76 ЦК
України (1963 року) - перебіг позовної давності починається від дня коли у
особи виникло право па позои. Право на позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Спір же між сторонами щодо укладення договору
купівлі-продажу будинку, зокрема його
вартості та розміру решти грошової суми, яка підлягала передачі
відповідачу, виник

між
сторонами у 2000-2001 роках ( позивачі посилаються на серпень 2000 року, а
відповідач - на вересень 2001 року) і це при тому, що 23.10.2001 року позивач
уже звернувся до суду з позовом / а. с.2 /.

Не знайшли в судовому засіданні свого підтвердження позовні вимог стягнення
з відповідача 300 грн., які були нібито передані позивачами відповідачу на
установку газового лічильника, оскільки позивачами не надано суду доказів щодо
вартості такого лічильника, сам же факт установки лічильника у будинку
відповідача у вересні 1998 року (по замовленню ОСОБА_6) / а. с 17,18,20 / не є підставою для
стягнення з відповідача на користь позивачів 300 грн., а тому в цій частині
позовних вимог позивачам необхідно відмовити.

Таким чином, позовні вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню,
тобто з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню грошова сума у
розмірі 2000 грн.

Згідно ст.ст.79,80,88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на
користь позивачів і судові витрати у розмірі 57 грн. / а. с.5 /.

Виходячи з вище наведеного загальна сума, яка підлягає стягненню з
відповідача на користь позивачів, складає 2057 грн.

Керуючись ст.ст.
303,307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1та ОСОБА_2-задовольнити
частково.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 13
листопада  2006 року - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3на користь ОСОБА_1та ОСОБА_2грошову суму 2057 грн.(дві
тисячі п'ятдесят сім грн.) у рівних частинах.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1та ОСОБА_2-
відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення
але може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України
протягом двох місяців з цього часу.