АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-628                                    Головуючий у 1 інстанції
2007р.                                                               Лихосенко
Суддя-доповідач Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2007р.                                                      м.
Запоріжжя

Колегія судців
судової плати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у
складі:

головуючого: Савченко
О.В.

суддів: Гончара
О.С., Мануйлова Ю.С.

при секретарі: Тахтаул О.М.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ЗАТ
„Український мобільний зв"язок" в особі Запорізької філії „УМЗ"
на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2006 року по справі
за позовом ЗАТ „Український мобільний зв"язок" у особі Запорізької
філії „УМЗ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги мобільного
зв"язку,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2006 року ЗАТ
„УМЗ" в особі Запорізької філії „УМЗ" звернулося в суд із позовом до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги зв"язку.

У позові
зазначалося, що 2 червня 2005 року між ЗАТ
„УМЗ" та відповідачем було укладено договір № 2266568 про надання послуг мобільного зв"язку. В цей же день
було укладено додаткову угоду, згідно якої строї? дії основного та додаткового
договорів визначався у 548
днів, тобто до 5.12.2006
року.

Оскільки ОСОБА_1
рахунки за надані послуги не"'
оплачувала , з 01.01.2006 року дія
договору була призупинена, ОСОБА_1 стали виставлятися рахунки тільки за
збереження телефонного номеру у мережі, а з 23.04.2006 року -договір
розірвано. З 1.01.2006 року у
відповідності до умов п.1.2 додаткової угоди відповідачу були виставлені
рахунки по оплаті договірних санкцій в розмірі 3 гр. 65
коп. за кожен день до закінчення строку, встановленого у п.1.1 цієї угоди,
який у зв"язку з призупиненням дії договору протягом 171 днів був
пролонгований на зазначений строк.

Посилаючись на те,
що у добровільному порядку визначені у відповідності до умов основної та
додаткової угод про надання послуг мобільного зв"язку суми заборгованості
відповідачем не виплачені, просило стягнути з ОСОБА_1 1576 гр. 70 коп.
заборгованості, із яких 109
гр. 12 коп. - заборгованість
за надані послуги

2

зв"язку,
9 гр. 60 коп. - недоплачений збір у Пенсійний фонд України, 1452 гр. 70 кол­договірні
санкції за період з 23.04.2006
року до 26.05.2007 року, 4 гр. 63 коп. - пеня за період з
16.04.2006 року по 25.09.2006 року.

Рішенням
Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2006
року позовні вимоги ЗАТ „УМЗ" задоволені частково.

З ОСОБА_1 на
користь ЗАТ „Український мобільний зв"язок" стягнуто 823гр. 35 коп., з яких 109 гр. 12 коп. - заборгованість;
за послуги мобільного зв"язку, 9
гр. 60 коп. - пенсійний збір, 700 гр. - штраф, 4 гр. 63 коп. -пеня, а
також стягнуто 51 гр.
судових витрат та 30 гр.
витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення, всього 904 гр. 35 коп.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

В апеляційній
скарзі ЗАТ „Український мобільний зв"язок" в особі Запорізької філії
„УМЗ", посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та
процесуального права при вирішенні питання щодо стягнення з відповідача суми
договірних санкцій, просить рішення змінити шляхом скасування його в цій
частині з постановлениям
нового, яким задовольнити зазначені вимоги в повному обсязі, а в решті
залишити рішення без змін.

Заслухавши у
засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення представника ЗАТ „УМЗ",
ОСОБА_1, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до
ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, при триманням, завдатком.

Договором або
законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно ж
ст.ст.6, 627 ЦК України,
сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагентів та визначенні умов
договору.

Як вбачається з
матеріалів справи та встановлено судом, 2
червня 2005 року між
ЗАТ „УМЗ" та ОСОБА_1 були укладені основний та додатковий договір № 2266568 про надання
послуг мобільного зв"язку(а.с.4-5).

Відповідно до
п.2.4.2 основного договору, абонент зобов'язувався своєчасно сплачувати рахунки
за надані послуги та плату за утримання номера в мережі, причому і в тому разі,
коли надання послуг призупинено за несплату попередніх розрахунків. При цьому у
п. 1.2 додаткової
угоди передбачено, що коли дія основного договору достроково припиняється у
зв"язку з несплатою абонентом наданих йому послуг зв'Язку, він несе
відповідальність у вигляді сплати на користь УМЗ договірної санкції у розмірі 3 гр. 65 коп. за кожен
день, що залишився до закінчення строку додаткової угоди, починаючи з дня
відмови або припинення дії.

Зазначений
договір та додаткова угода були укладені у письмовому виді та підписані
ОСОБА_1, отже наслідки невиконання умов договору їй були відомі.

Наявність боргу
у сумі 109 гр. 12 коп. у зв'Язку з
несплатою наданих послуг зв'Язку ОСОБА_1 не заперечувала, питання про визнання
договору або окремих його положень недійсними - не порушувала. Отже сторони узгодили розмір та порядок
застосування санкції у випадку несплати абонентом наданих йому послуг.

Відмовляючи у
задоволенні вимог ЗАТ „УМЗ" щодо стягнення з відповідача договірних
санкцій у сумі 1452 гр. 70 коп. за
невиконання договорів від 02.06.2005
року, суд послався на те, що вказана сума є штрафом, який значно перевищує
суму основного боргу у розмірі 109
гр. 12 коп.

З вказаним
висновком суду погодитися не можна.

3

Відповідно до
ч.2 ст. 549 ЦК України,
штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов"язання, отже вона не може визначатися у договорі
в якості твердої грошової уми.

Крім того,
згідно ч.3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне
значення.

Таким чином,
зменшуючи розмір стягнення за договірною санкцією, суд першої інстанції
помилково виходив з того, що вказана санкція, визначена у договорі у сумі
Згр.65 коп., є штрафом, а заборгованість по абонентній платі помилково
ототожнив з розміром заподіяних позивачу збитків, хоча питання щодо розміру
заподіяних збитків взагалі не досліджувалось.

Умовами договору
ОСОБА_1 надавалися пільгові умови отримання послуг з одночасним покладанням на
неї обов'язку сплатити обумовлені договором санкції за невиконання умов
договору, однак на вказані обставини суд уваги не звернув.

Отже
висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення

вимог
позивача щодо стягнення з ОСОБА_1
1452 гр. 70 коп.
грунтується на

неправильному
застосуванні норм матеріального права.

За таких
обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови в повному задоволенні
вимог щодо стягнення договірної санкції підлягає скасуванню, а позов в цій
частині - задоволенню.

Керуючись ст.ст.
307,309,314,317 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу
ЗАТ „Український мобільний зв"язок" в особі Запорізької філії
„УМЗ" - задовольнити.

Рішення
Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2006
року по даній справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог ЗАТ
„Український мобільний зв"язок" до ОСОБА_1 про стягнення 1452 гр. 70 коп. у повному
обсязі - скасувати
та постановити у цій частині нове рішення наступного змісту: „Стягнути з
ОСОБА_1 на користь ЗАТ „Український мобільний зв"язок" суму
договірної санкції у розмірі 1452
гр. 70 коп."

В іншій частині рішення не оскаржувалось.

У зв"язку з
цим резолютивну частину рішення суду першої інстанції вважати викладеною
наступним чином:" Стягнути з ОСОБА_1, яка проживає за адресою: м.
Запоріжжя, вул.. Кремлівська, буд.71, кв.85, на користь ЗАТ „Український
мобільний зв"язок в Україні"(р/р 26008526 в АППБ „Аваль" м. Київ, МФО300335, ОКПОН33937)
заборгованість за послуги мобільного зв"язку в сумі 1576 гр. 05 коп., а також
витрати по оплаті держмита в сумі 51
гр. та інформаційно-технічного забезпечення в сумі ЗО гр., а всього 1657 гр.05 коп."

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: