РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

2007 року січня    місяця „15" дня колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого, судді:
Курської А.Г.

Суддів:                          Горбань В.В.

Тіщенко О.І.

При секретарі:               Іванові O.K.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання трудового договору розірваним та зняття його з реєстрації в центрі
зайнятості, за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання розірвання трудового договору законним, виплати
середньомісячного заробітку, компенсації за невикористанні відпустки та
відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2,
ОСОБА_3 -ОСОБА_7
на рішення Первомайського районного суду Автономної Республіки Крим від 29 вересня 2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

27.04.2006 года ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання трудового договору
розірваним та зняття його з реєстрації в центрі зайнятості. Вимоги мотивовані
тим, що 01 серпня
2005 року він уклав
трудовий договір з ОСОБА_2, договір був зареєстрований в Первомайському
районному центрі зайнятості за НОМЕР_102.08.2005 року.
Відповідач був прийнятий на роботу продавцем. Починаючі з 15 грудня 2005 року ОСОБА_2 перестав виходити на
роботу, причин не об'яснив, таким чином припинив трудові відносини в
односторонньому порядку на підставі чого позивач видав 15.01.2006 року наказ за НОМЕР_2 про звільнення відповідача за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 16.01.2006 року. Під розпис ОСОБА_2 про
звільнення повідомити не було можливості, оскільки останній на роботу не
виходив. Для зняття з реєстраційного обліку трудового договору ОСОБА_1.
звернувся до Первомайського районного центру зайнятості, однак йому в цьому
було відмовлено, оскільки законодавством передбачено, що зняття з
реєстраційного обліку трудового договору проводиться на підставі попереднього сповіщення про припинення договору
обома сторонами договору центру зайнятості, де договір був
зареєстрований. Зазначає, що відповідач в центр зайнятості не з'являється, тому
центр зайнятості зняти договір з реєстрації відмовляється, що утворює перешкоди
для укладення трудових договорів між ним та іншими працівниками. Просить
визнати звільнення ОСОБА_2 за п. 4 ст.
40 КЗпП України
правомірним, визнати трудовий

Справа № 22-ц-512/2007 р.

договір
за НОМЕР_1від 02.08.2005
року, зареєстрований в
Первомайському районному центрі зайнятості, розірваним з 16.01.2006 року, зобов'язати відповідача
з'явитися в районний центр зайнятості для зняття договору з реєстраційного
обліку.

Не погодившись з позовом ОСОБА_2 та
ОСОБА_3. звернулися до суду з зустрічним позовом про визнання звільнення
незаконним, зміну дати та формулювання звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України на п. 1 ст. 36 КЗпП України, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1732 грн, розірвання трудового договору
між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, зареєстрованний в Первомайському районному центрі
зайнятості за НОМЕР_3 від
02.08.2005 року,
стягнути з ОСОБА_8 заборгованність по заробітній платі в розмірі 1732 грн. Вимоги
мотивовані тим, що 01.08.2005 року між ними
та відповідачем були укладені
безстрокові трудові договори, згідно з якими вони були прийняті на роботу в якості продавців з оплатою праці в
розмірі мінмальної заробітної плати за фактично відпрацьований час з 8-00
год. до 16-00 год, з
вихідними днями в понеділок та неділю та
щорічною відпусткою в 24 календарних дня. Зазначають, що вони працювали не за місцем
проживання, оскільки місцем роботи була торгова база - АДРЕСА_1, тому були вимушені знімати квартиру,
нести додаткові витрати на зйом квартири, влаштувати своїх дітей в школу у м.
Євпаторії. Крім того, вони займалися не тільки роботою продавця, а й
навантажуванням, розвантажуванням товару, прибиранням території складу в
неробочий час, самостійно їздили за товаром. Працювали в святкові та вихідні
дні, контроль за роботою бази-складу, де вони працювали здійснювали батьки
ОСОБА_9. - ОСОБА_5
і ОСОБА_6, які контролювали поставку та розхід товару, виплачували заробітну
плату, давали указівки по виконанню ОСОБА_2 трудових обов'язків. За
відпрацьований час до 25 грудня
2005 року з боку
ОСОБА_1 ніяких претензій до роботи ОСОБА_2 не було, а 25.12.2005 року у вихідний без попередження на
базу-склад приїхала комісія, ОСОБА_3. знаходилася на роботі, був перерахований
та переписаний товар і склад було опечатано, ключі від складу відібрані. На
протязі двох наступних днів зі складу вивозили товар. При цьому ні ОСОБА_3., ні
члени комісії ніяких документів і актів проведення ревізії не підписували, у
ОСОБА_3. на руках залишилися лише копії
перепису товару. Після закриття бази-складу з боку ОСОБА_1 до них стали
надходити загрози, він написав позовну заяву про стягнення зі ОСОБА_2 суми
нестачі, з якою вони згодні не були, оскільки ревізія була проведена з
порушенням, при її проведенні ніхто своїх підписів не ставив. З цього часу
ОСОБА_1. в односторонньому порядку розірвав трудовий договір зі ОСОБА_2,
оскільки роботу, передбачену трудовими договорами, він не надавав. Згодом стало
відомо, що в суді є позовна заява про звільнення ОСОБА_2 за п. 4 ст. 40 КЗпП України, з чим вони також незгодні, оскільки ОСОБА_2 знаходився увесь час до 25.12.2005
року на робочому місці,
що могли підтвердити свідки і ніяких прогулів він не допускав, він приймав
товар 15.12.2005 року, що
підтверджується накладною. Крім того, вони приїзджали в Первомайський центр
зайнятості для розірвання трудових договорів, про що зроблена відмітка юристом
центру зайнятості. 10.05.2006 року
ОСОБА_3. написала та відправила поштою заяву на ім'я ОСОБА_1 з проханням
розірвати трудовий договір з нею, видати їй трудову книжку з розрахуванням по
боргам по заробітній платі, а саме виплатити їй 1732 грн з 01.12.2005 року. В процесі розгляду справи ОСОБА_2 уточнили позовні вимоги, зазначивши в
якості відповідачів окрім ОСОБА_1 - ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6
та просили визнати накази ОСОБА_1 про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_2 і ОСОБА_3. та
про розірвання трудового договору незаконними, поновити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
попередню роботу, передбачену трудовими договорами, стягнути з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2, ОСОБА_3. середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2005
р в сумі 3750 грн кожному, стягнути з ОСОБА_4. на
користь ОСОБА_3. грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та
моральну шкоду в розмірі 10000 грн,
стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористану
щорічну відпустку та моральну шкоду в розмірі 10000 грн, стягнути з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10000 грн,
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3. моральну шкоду в розмірі 10000 грн, стягнути з ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_3. грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та моральну
шкоду в сумі 1000 грн,
стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористану
щорічну відпустку та моральну шкоду в сумі 1000 грн.

Рішенням Первомайського районного
суду Автономної Республіки Крим від 29.09.2006 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено. Визнано розірвання трудового
договору від 1 серпня 2005 року
між фізичною особою ОСОБА_1 та працівником ОСОБА_2, зареєстрованим в
Первомайському районному центрі зайнятості 2 серпня 2005 року за НОМЕР_1, з 16 січня 2006 року на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогули, законним,
який підлягає зняттю з реєстрації з 16 січня 2006 року
в районному центрі зайнятості. Позови ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_4 негайно перерахувати ОСОБА_3 нараховану і неотриману
компенсацію за невикористану відпустку. Зобов'язано ОСОБА_5 негайно
перерахувати ОСОБА_2 нараховану і неотриману компенсацію за невикористану
відпустку. Зобов'язано ОСОБА_6 негайно перерахувати ОСОБА_3. та ОСОБА_2 нараховану і неотриману
компенсацію за невикористану відпустку. В іншій частині позову ОСОБА_2, ОСОБА_3
до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 і ОСОБА_3. за довіреністю - ОСОБА_7
просить рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_1 і в задоволенні їх зустрічного позову, посилаючись
на порушення норм матеріального і процесуального права, на неповне з'ясування
обставин, які мають суттєве значення для вирішення спору та на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вислухавши
пояснення ОСОБА_2 і ОСОБА_3, представників сторін, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1, суд
першої інстанції виходив з того, що відповідачі в односторонньому порядку
припинили трудовий договір, зокрема, ОСОБА_2 з 15 грудня 2005 року, а ОСОБА_3. з 24 грудня 2005 року, тому згідно з наказами позивача
ОСОБА_2 були звільнені з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України законно, що є підставою
для зняття данного договору
з реєстрації у центрі зайнятості.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з необгрунтованості позовних вимог
та їх недоведеності. При цьому суд визнав встановленим, що права ОСОБА_2 не
порушені і не підлягають захисту.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи
та вимогам закону.

Відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у
випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин.

З матеріалів справи убачається, що
між фізичною особою - суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені трудові договори від 01.08.2005
року, які були зареєстровані
в Первомайському районному центрі занятості 02.08.2005 року (а.с. 14, 15).

Згідно з наказом НОМЕР_4 від 15.01.2006 року ОСОБА_3. була звільнена з посади
продавця за прогули без поважних причин, вчинені за період з 1.11.2005
року до 03.11.2005
року та 24.12.2004
року (а.с. 56).

Згідно з наказом НОМЕР_2 від 15.01.2006 року ОСОБА_2 був звільнений з посади
продавця за прогули без поважних причин, вчинені за період з 15.12.2005
року до 15.01.2006
року (а.с.7).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції визнав встановленим,
що ОСОБА_2 допустив невихід на роботу з 15 грудня 2005 року
до 15 січня 2006 року без поважних причин, а ОСОБА_3
допустила невихід на роботу з 01.11.2005р. до 03.11.2005 р. та 24 грудня 2005 року без поважних причин, що
підтверджується записами в книзі обліку доходів і витрат суб'єкта
підприємницької діяльності.

Однак таких висновків суд першої інстанції дійшов,
грунтуючись на неповно встановлених обставинах справи.

Як убачається з матеріалів справи табелі обліку робочого
часу фізичною особою - СПД
ОСОБА_1 не велися.

Зі змісту книг обліку доходів і
витрат суб'єкта підприємницької діяльності вбачається, що в них відображено
дохід підприємця за кожний день, з вказівкою працівника, який виконує роботу за
трудовим договором.

Таким чином, колегія суддів вважає, що дані книги не
можна вважати безспірним доказом обліку робочого часу, який працівник
відпрацював у фізичної особи - суб'єкта
підприємницької діяльності.

Посилаючись на відсутность ОСОБА_2 на
роботі з 15 грудня
2005 року, суд
першої інстанції не звернув уваги на видаткову накладну від 15.12.2005
року про отримання ним
товару в цей день (а.с. 22). Дані
обставини свідчать про виконання ним трудових обов'язків.

Згідно з наданим відповідачами
журналом здачі виручки від реалізації товару, який був досліджений в суді
апеляційної інстанції, вбачається, що ОСОБА_2 за період роботи з 02.11.2005
р. до 05.11.2005
р. було здано виручку у
сумі 9690 грн, а за
період з 14.12.2005 р
до 24.12.2005 року у
сумі 119500 грн., яка у
них була прийнята, про що є підпис особи.

Проти даних обставин не заперечував у
суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що 25.12.2005 року позивачем був вивезений товар зі складу, де
працювали відповідачі, і який був їх робочим місцем. Іншого місця роботи
позивачем ОСОБА_2 не було запропоновано, що фактично позбавило їх можливості
виконувати умови трудового договору.

Проти даних обставин у суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_1 також не заперечував.

За таких обставин, не можна вважати, що з 25 грудня 2005 року до 15 січня 2006 року ОСОБА_2 був вчинений прогул,
оскільки в зазначений час відповідач не міг приступити до роботи з вини
позивача, який не забезпечив йому умов для виконання своїх обов'язків.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що позивачем не доведено факт
вчинення ОСОБА_2 прогулу з 15 грудня
2005 року до 15січня
2006 року, аОСОБА_3 за період з 01.11.2005 р по 03.11.2005 року та 24.12.2005 року.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку,
що відповідачі прогулів без поважних причин не вчинили і що підстав для їх
звільнення з роботи за п. 4 ст.
40 КЗпП України у
позивача не було, тому накази про їх звільнення підлягають скасуванню як
незаконні, а відповідачі поновленню на роботі.

За час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_2 підлягає
стягненню сума в розмірі 3750 грн.
кожному (375 грн.
- мінімальна
заробітна плата х 10 місяців).

Таким чином, оскільки судом першої
інстанції неповно з'ясованні обставини та недоведені обставини, що мають
значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому
рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 та в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_2 про скасування наказів про звільнення, поновлення на
роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі
п.п. 1, 2, З статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 і про
задоволення позову ОСОБА_2.

Що стосується вимог ОСОБА_2 щодо
відшкодування їм моральної шкоди роботодавцем,
то колегія суддів вважає, що вони не надали доказів, які б свідчили про те, що
у зв'язку з припиненням трудового договору вони були змушені приймати додаткові
зусилля для організації свого життя. Крім того, як убачається з матеріалів
справи з моменту закриття складу, де ОСОБА_1 було визначено їх місця роботи,
ОСОБА_2 до травня 2006 року
не приймали мір для розірвання трудового договору.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди не
має.

Відмовляючи в задоволенні позову про
стягнення з ОСОБА_4., ОСОБА_5, ОСОБА_6 моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив з необґрунтованості позовних вимог та їх недоведеності.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають матеріалам
справи та вимогам закону.

Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивач не надав доказів,
які могли б спростувати висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303,
304, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу представника ОСОБА_2 і ОСОБА_3.. за довіреністю - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Первомайського
районного суду Автономної Республіки Крим від 29 вересня 2006 року в частині задоволення позову
ОСОБА_1 та в частині
відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 про скасування наказів про звільнення,
поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу скасувати з ухваленням нового рішення:

В позові ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання трудового договору розірваним та зняття його з реєстрації
в центрі занятості відмовити.

Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задовольнити частково.

Визнати накази НОМЕР_4 і НОМЕР_2 від 15 січня 2006 року про звільнення ОСОБА_3.
і ОСОБА_2 за п. 4 ст.
40 КЗпП України
незаконними і скасувати.

Поновити ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на роботі на посаді продавця у фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 3750 грн.
кожному.

В позові
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В решті це ж рішення залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може
бути оскаржено протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду
касаційної інстанції.