першій інстанції Кисельов В.К.
Справа № 22ц-2128/2007
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2007
року
м. Одеса

Колегія судців
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Доценко Л.І., Оверіної
О.В.,

при секретарі
Яні І.І.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 9 лютого 2007 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, а також за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною та такою що
відбулась, визнання права власності,

встановила:

23 вересня 2002
року ОСОБА_2 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом
до ОСОБА_3, про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що рішенням
Суворовського районного суду м. Одеси від 23.09.2002
р. був змінений договір найму жилого приміщення у АДРЕСА_1.

Розпорядженням
Суворовськцї районної адміністрації від 30.12.2002 p., з
позивачкою був укладений договір найму жилого приміщення та відкритий лицевий
рахунок на кімнату площею 17,2
кв.м. 17 березня 2003
р. позивачка приватизувала свою кімнату площею 17,2 кв.м, та їй було
видано свідоцтво про право власності. Також вона стверджує, що відповідачка
перешкоджала їй користуватися її кімнатою, у зв'язку з чим, вона була вимушена
звернутися до суду. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18
вересня 2003 р. відповідачку було зобов'язано не перешкоджати у здійсненні
права власності на спірну жилу площу, однак рішення суду було не виконано,
оскільки відповідачка продовжувала перешкоджати позивачці користуватися її
кімнатою. В 2004 р.
позивачка була вимушена повторно звернутися до суду із позовною заявою про
вселення, заборону користування кімнатою та виселення із спірної кімнати,
площею 17,2 кв. м.

Рішенням суду
від 14 жовтня 2004 р. позовні
вимоги були задоволені. Позивачка стверджує, що рішення суду відповідачка також
не збиралась виконувати, у зв'язку з чим, відділ державної виконавчої служби у
Суворовському районі м. Одеси звернувся із заявою на примусове розкриття
дверей. Позивачка вважає, що діями відповідачки їй була спричинена моральна
шкода, оскільки тривалий час відповідачка перешкоджала їй користуватись її
кімнатою, вона була вимушена звертатись до судових органів.

Вищевказані
обставини негативно позначилися на її стані здоров'я, оскільки вона переживала,
хвилювалась, виникали стресові ситуації. На підставі викладеного, позивачка

2

просила стягнути з відповідачки кошті у розмірі 1544 гривень 50 копійок за
комунальні послуги, а також моральну шкоду у розмірі 2000 гривень. В
процесі розгляду справи, відповідачка змінила позовні вимоги та просила
стягнути з відповідачки моральну шкоду у розмірі 7000 гривень та витрати на
правову допомогу (а.с.64).Від вимог про стягнення коштів у розмірі 1544 гривень
50 копійок, вона відмовилась. Вищевказана відмова від позову прийнята судом,
про що була прийнята відповідна ухвала від 25.09.2006 р. (а. с.
160).

В судовому
засіданні позивачка, а також її представник просили задовольнити позов та
стягнути з відповідачки моральну шкоду у розмірі 7000 гривень, а також витрати на правову допомогу . Позивачка також
пояснила, що вона декілька років не могла користуватися належній їй кімнатою
площею 17,2 кв.м., оскільки відповідачка перешкоджала їй в цьому. В зв'язку з
діями відповідачки, вона була вимушена постійно звертатись до суду з метою
захисту своїх порушених прав.

Відповідачка
позов не визнала, пояснивши суду, що вона вважає його необгрунтованим, та, в
свою чергу заявила зустрічний позов. Первісні зустрічні позовні вимоги були
обгрунтовані тим що ОСОБА_2 отримала від неї за продаж частки квартири 3000
доларів США. Крім того, під час її проживання в кімнаті площею 17,2 кв. м. вона
зробила капітальний ремонт, сплачувала комунальні послуги. На підставі
викладеного, вона просила стягнути з позивачки суму у розмірі 4560 гривень 66 копійок.

Під час розгляду
справи, ОСОБА_3 змінила позовні вимоги та просила встановити факт 1) що у грудні 1999 р. ОСОБА_2
отримала від ОСОБА_4 200
доларів США в рахунок продажу спірної частини квартири, 2) встановити факт,
що в березні 2000 р.
ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 300
доларів США в рахунок продажу спірної частини квартири, 3) встановити, що в
червні 2000 р.
ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 500
доларів США в рахунок продажу спірної частини квартири, 4) встановити, що в
жовтні 2002 р.
ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 2000
доларів в рахунок продажу спірної частини квартири. На підставі цього,
позивачка просила визнати право чин з продажу частини квартири таким, що
відбувся, визнати право власності на продану частину квартири, а також
зобов'язати ОСОБА_2 прийняти гроші у розмірі 3000 доларів США за продану частину житла. Вищевказані вимоги
ґрунтувались на тому, що у літку 1998
р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відбулась усна домовленість про продаж, належній ОСОБА_2 частини квартири. В
рахунок цього договору, її чоловіком, ОСОБА_4, було передано ОСОБА_2 у грудні 1999 р. суму у
розмірі 200 доларів
США, у березні 300 доларів
США. Безпосередньо вона передала позивачці у червні 2000 р. суму у
розмірі 500 доларів
США, у жовтні 2000р. 2000
доларів США. Суму у розмірі №
3000 доларів США позивачка повинна була отримати під час нотаріального
засвідчення договору купівлі-продажу, (а.с.81-83).

У судовому
засіданні 9.02.2007 року
ОСОБА_3 додатково просила встановити факт, що в період з січня 1997 р. по серпень
2001р. ОСОБА_2 не проживала в спірній квартирі, а також встановити, що з
листопада 2001 p., ОСОБА_2 постійно
проживає у свого чоловіка ОСОБА_5
поАДРЕСА_2. Встановленням вищевказаних фактів, ОСОБА_3, було необхідно для
обґрунтування відсутності потреби ОСОБА_2 у користуванні належної її частини
спірної квартири.

Позовні вимоги
ОСОБА_3 про стягнення 4560 гривень 66 копійок, ухвалою суду від 19.12.2006 року
були залишені без розгляду.

У судовому
засіданні ОСОБА_3 пояснила, що вона домовилась з ОСОБА_2 про продаж частки
квартири, що належить ОСОБА_2. Після того, вона, а також її чоловік постійно
надавали ОСОБА_2 кошти за її частки квартири. Відповідачка пояснила, що не
перешкоджала позивачці у користуванні квартирою, оскільки вона постійно
проживала у свого чоловіка та квартира їй була не потрібна.

Рішенням
Суворовського районного суду м. Одеси від 9
лютого 2007 року
позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі)
гривень.

У задоволені
зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною та такою що
відбулась, визнання права власності, відмовлено.

3

Ухвалу
Суворовського районного суду м. Одеси від 19
січня 2005 року
скасовано га знятий арешт з АДРЕСА_1, яка належить на прані спільної сумісної
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

У апеляційної
скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції
і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, у зв'язку з порушенням районним
судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю
- доповідача,
розглянувши матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги і заявлених
вимог, а також заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга
представника відповідача задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до
ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без
зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути
скасоване правильно по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Судом
встановлено, матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечуються, що
рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.9.02 р. був змінений
договір найму жилого приміщення у АДРЕСА_1. Вищевказаним рішенням Суворовського
району адміністрацію виконкому Одеської міської Ради було зобов'язано укласти з
ОСОБА_2 самостійний договір найму жилого приміщення та відкрити на ім'я лицевий
рахунок (а.с.6).

Розпорядженням
Суворовської районної адміністрації № 1445 р. від 30.12.2002 р. з ОСОБА_2 був
укладений договір найму жилого приміщення та відкритий лицевий рахунок на
кімнату площею 17.2 кв. м.
(а.с. 13).

Відповідно   до
розпорядження   Управління   житлово-комунального   господарства

Одеської міської
Ради від 17.03.2003 p., ОСОБА_2 було
видано свідоцтво про право власності

на 3571000 частин АДРЕСА_1
(а.с 15-16).

Таким чином,
ОСОБА_2 набула право власності на 3571000 частин АДРЕСА_1.

Також судом
встановлено, що ОСОБА_3 перешкоджала ОСОБА_2 у користуванні належної їй часткою
квартири. Вищевказаний факт підтверджується рішенням Суворовського районного
суду м. Одеси від 18 вересня 2003 р. згідно якого ОСОБА_3 було зобов'язано
не перешкоджати ОСОБА_3
у здійсненні права власності та проживання у АДРЕСА_1 (а.с 7). Вищевказане
рішення залишено без змін, ухвалою апеляційного суду Одеської області. 18 грудня 2003 року (а.с. 10-12).

Однак рішення
суду не було виконано, оскількиОСОБА_3 перешкоджала користуватись ОСОБА_2
користуватись квартирою, що підтверджується актом державного виконавця від 20.02.2004 р (а.с. 17).

В зв'язку з чим,
ОСОБА_2 знову звернулась до суду із заявою про вселення. Рішенням Суворовського
районного суду м. Одеси від 14
жовтня 2004 р. було
встановлено, щоОСОБА_3 не виконала рішення Суворовського районного суду м.
Одеси від 18 вересня 2003 р та перешкоджає
ОСОБА_2 користуватись квартирою, не надає їй ключі від квартири. На підставі
викладеного, суд вселив ОСОБА_2 до спірної квартири, при цьому висилив ОСОБА_3
із кімнати площею 17,2 кв. м.
та заборонивши їй користуватись кімнатою.

Вищевказане
рішення було направлено до виконання у перший відділ державної виконавчої
служби у Суворовському районі м. Одеси. Згідно акту державного виконавця від 16.02.2005 p., встановлено що ОСОБА_3 відмовилась від
прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження та двері державному
виконавцю не відчинила, (а. с
. 18). 18.02.2005 р. начальником відділу ДВС була направлена заява до
Суворовського районного суду м. Одеси про надання дозволу на примусове
розкриття дверей у АДРЕСА_1, (а.с
14).

Ухвалою
Суворовського районного суду м. Одеси від 17
березня 2005 р. була
задоволена заява начальника відділу ДВС та був наданий дозвіл на примусове
розкриття дверей у АДРЕСА_1, (а.с 10)

4

Рішення суду
фактично було виконано тільки 25.03.2005
p., що
підтверджується актами державного виконавця. Однак при виконанні
рішення,ОСОБА_3 відмовилась добровільно допустити у квартиру ОСОБА_2, у
зв'язку з чим двері були примусово відкріпи. (а.с. 19-24).

Відповідно до
ст. 124 Конституції України Судові рішення ухвалюються судами іменем України і
є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 47 Конституції
України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусове
позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.
2 п.3 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №
4 від 31.03.1995 р із
змінами від 25.05.2001 р № 5 «Про судову
практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна
шкода може полягати, зокрема: у порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав..., у
порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість провадження активного
громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших
негативних наслідків.

Статтею 22 ЦК України в
редакції 2003 р.
встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої
внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати також у душевних
стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з противоправною поведінкою щодо
неї самої, членів її сім ї чи близьких родичів, порушенні права власності.

Відповідно ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином,
всупереч ствердженням апелянта про відсутність вини відповідача, суд
обгрунтовано зробив висновок, щоОСОБА_3 свідомо відмовилась виконувати рішення
судів про її зобов'язання не перешкоджати ОСОБА_2 у проживанні в АДРЕСА_1, що
спричинило позивачці моральну шкоду і прийшов до правильного висновку про
стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_2 у відповідності до ст. 1167 ЦК України.

В апеляційної
скарзі представником відповідача вказується, щоОСОБА_3 передала ОСОБА_2 грошові
кошти у розмірі 2000 доларів
США в рахунок продажі спірної частини квартири, що підтвердили свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Колегія суддів
не приймає до уваги ці доводи.

Відповідно до
ст. 41 ЦК
України в редакції 1963 р.
угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення,
зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Статтею 42 ЦК України в
редакції 1963 р. встановлено,
що угоди можуть укласти усно або в письмовій формі (простій чи
нотаріальний).Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається
також укладеною якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання
визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством.

Таким чином,
судом може бути визнана дійсною, або такою, що відбулося лише та угода, для
якої законом не встановлена певна форма.

Однак, угода
купівлі-продажу нерухомого майна повинна бути обов'язково укладена у письмовій
формі, як того вимагає відповідні положення ЦК України в редакції 1963 р.

Стаття 44 ЦК України в
редакції 1963 р.
передбачає, що угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за
винятком угод, зазначених у ст. 43
цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і
Української РСР повинна бути обов'язково укладені у письмовій формі.

Таким чином,
угода щодо купівлі - продажу
нерухомого майна між сторонами повинна була бути укладена письмово.

Відповідно до
ст. 46 ЦК
України в редакції 1963 р.
недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу),
позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на
показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою
недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою 48 цього Кодексу.

5

На     підставі     вищенаведеного,     суд правомірно не прийняв до уваги як
докази пояснення   вказаних свідків,
оскільки сторони не дотримались положень ст. 44 ЦК України в редакції 1963 р.

Крім того,
статтею 224 ЦК
України в редакції 1963 р.
встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати
майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відмовляючи у
задоволенні зустрічного позову про визнання правочинну з продажу частини
квартири таким, що відбувся, визнання права власності на продану частину
квартири, а також зобов'язання позивачки прийняти гроші у розмірі 3000 доларів США за
продану частину житла, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та
давши належну оцінку всім по справі зібраним доказам, обґрунтовано прийшов до
висновку, що сторони не уклали договору купівлі-продажу спірної частини
квартири в письмовій формі, як цього вимагає ст. 44 ЦК України в редакції 1963 р. і таким чином, не виникло самого зобов'язання, у
відповідності до якого продавець зобов'язується передати майно у власність
покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну
суму, тобто договору купівлі-продажу.

Відповідачкою
також заявлені вимоги про встановлення фактів, що в період з січня 1997 р. по серпень 2001 р. ОСОБА_2 не проживала в
спірній квартирі, а також встановити, що з листопада 2001 p., ОСОБА_2 постійно
проживає у свого чоловіка ОСОБА_5 по АДРЕСА_2.

Із матеріалів
справи вбачається, що встановлення вищевказаних фактів ні яким чином не
зв'язано з виниклими між сторонами правовідносинами, сутністю їх позовних
вимог, тобто вищевказані факти не зв'язані з предметом та підставами, як
основного та зустрічного позовів, а тому не підлягають встановленню для
вирішення спору між сторонами. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих
висновків суду.

Згідно ч. 1 п. 1
ст. 321 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без
змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог
закону.

Виходячи з
наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень
матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а
наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких
обставинах апеляційна скарга задоволенню не піддягає.

Керуючись ст.
ст. 307 ч. 1 п. 1, 308, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну
скаргу представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_1, відхилити.

Рішення
Суворовського районного суду м. Одеси від 9
лютого 2007 року,
залишити без змін.

Ухвала суду
набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом
двох місяців безпосередньо до суду касаційної інстанції.