Справа
№ 22-219/2007 р.        Головуючий
суддя 1 інстанції:
Суддя-доповідач : Демянчук СВ.
УХВАЛА ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

13 лютого 2007 року                                                                                                    м.Рівне

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді:
Василевича B.C. суддів : Демянчук СВ., Гордійчук CO. при секретарі:

з участю
представника позивачки ОСОБА_1, представника відповідачки ОСОБА_2, розглянула у
відкритому судовому засіданні в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05
жовтня 2006 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах малолітньої
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про припинення права власності на квартиру та
визнання на неї права власності.

Заслухавши
доповідача, пояснення осіб, що з'явились у судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів, -

встановила:

Рішенням
Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2006 року відмовлено
повністю у задоволенні позову ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про припинення власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнання
права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_4

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну
скаргу.

В поданій
апеляційній скарзі вказує, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необгрунтованим і таким, що підлягає
скасуванню, оскільки суд першої інстанції 12 травня 2006
року по цивільній справі між тими ж сторонами ухвалою затвердив мирову
угоду, яка вступила в законну силу. Вказаною мировою угодою визначено, що
сторона /ОСОБА_5 та ОСОБА_6/ дарують квартиру АДРЕСА_1, що свідчить саме про вчинення відповідачем дій,
направлених на припинення права власності.

Крім того, суд
першої інстанції при розгляді даної цивільної справи порушив вимоги ст. ст. 10, 11 та п. З ст. 61 ЦПК України без врахування того, що саме цим
судом 12.05.2006 року
була затверджена мирова угода, яку неможливо виконати, що є неприпустимим
відповідно до ст. 175 ЦПК
України.

Просила рішення
Рівненського міського суду Рівненської області від 05.10.2006 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про припинення права власності на квартиру та визнання на неї
права скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 задовольнити повністю і припинити право
власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 та
визнати за ОСОБА_4 право власності на вказану квартиру.

В судовому
засіданні представник позивачки ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу в повному
обсязі.

ОСОБА_2
представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнала, вважає висновки суду першої
інстанції правильними. Просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Перевіривши
законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції,
правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відмовляючи у
задоволенні вимог про визнання права власності на квартиру за ОСОБА_4, суд
першої інстанції виходив з того, що у справі між тими ж сторонами про визнання
правочинів недійсними судом затверджено мирову угоду від 12.05.2006 року, з якої
вбачається, що ОСОБА_5 зобов'язується подарувати спірну квартиру своїй онучці
ОСОБА_4, оформивши в нотаріальній конторі відповідний договір до 20.05.2006 року (п.1). При
цьому за ОСОБА_5 та її чоловіком ОСОБА_7 залишається право пожиттєвого
проживання у даній квартирі із сплатою поєднаних з проживанням платежів (п. 2). ОСОБА_3, як
опікун і представник малолітнього власника квартири ОСОБА_4 і сама ОСОБА_4
зобов'язуються не порушувати права ОСОБА_5 та ОСОБА_7, передбачених в п. 2 угоди, оскільки
таке порушення тягне за собою визнання недійсним в установленому порядку
договору дарування (п. 3).
Дана мирова угода на час розгляду справи не виконана.

При таких
обставинах, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вимог про визнання
права власності на спірну квартиру виходив з того, що зобов'язання ОСОБА_5
вчинити правочин для переходу права власності не слід розцінювати як
безпосередню підставу для виникнення права власності на майно, оскільки умови
мирової угоди визначалися сторонами добровільно і всі умови цієї угоди
необхідно виконувати в комплексі.

Таким чином
судом не встановлено наявності передбачених законом підстав для припинення
права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру та визнання такого права за ОСОБА_4.

Щодо даного
висновку, суд першої інстанції навів відповідні мотиви і докази, з якими
погоджується і апеляційна інстанція.

Зазначений висновок суду
узгоджується з положеннями ч. З ст. 347
ЦК України якою встановлено, що у разі відмови від права власності на
майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього
припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до
державного реєстру. Статтями 3,
4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно
та їх обмежень" встановлено обов'язкову державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно. А, так як ОСОБА_5 не здійснила відмови від права власності
на спірну квартиру в визначеному Законом порядку, тому відсутні підстави
стверджувати, що мала місце відмова від спірного майна відповідачкою ОСОБА_5, а
в зв"язку з цим і припинення права власності на зазначену квартиру.

Враховуючи, що
доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що рішення
постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, та
зважаючи, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення
суду з одних лише формальних міркувань, колегія суддів не вбачає підстав для
скасування оскаржуваного рішення.

На підставі
наведеного, керуючись ст. ст. 307,
308, 313-315, ЦПК України колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення
Кузнецовського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2006 року залишити
без зміни.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею
чинності.