Справа № 22ц-223/07                                     Головуючий в 1
інстанції - Іщук Л.П.
Категорія -25                                                             Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

іменем   України

15
березня 2007 року. Колегія суддів судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука
В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Данилюк
В.А.,

при секретарі - Савчук
О.В. розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні
позивача державне підприємство Міністерства оборони України Луцький ремонтний
завод «Мотор», до товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньздравсервіс»
про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за апеляційною скаргою
відповідача на рішення Луцького міськрайонного суду від 27 грудня 2006 року.

Особи,
які беруть участь у справі: позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, представник позивачів
- ОСОБА_3,

третя
особа без самостійних вимог на стороні позивача - державне підприємство
Міністерства оборони України Луцький ремонтний завод «Мотор» (далі - завод
«Мотор»),

представник третьої особи - Мачулка
Валентина Павлівна,

відповідач
- товариство з обмеженою відповідальністю «Волиньздравсервіс» (далі - ТОВ
«Волиньздравсервіс»),

представники
відповідача - Корецький Іван Тимофійович, Якимчук Богдан Миколайович.

Колегія суддів

встановила:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 27 грудня 2006 року позов
задоволено частково. Постановлено стягнути з ТОВ «Волиньзравсервіс» на користь
ОСОБА_1, ОСОБА_2 по 216 грн. матеріальної шкоди та по 300 грн. моральної шкоди
кожній. Стягнути з ТОВ «Волиньздравсервіс» на користь ОСОБА_1 30 грн. судових
витрат і в доход держави - судовий збір в розмірі 59,50 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Волиньздравсервіс» просить
скасувати це рішення, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам
справи і порушення норм матеріального права.

В запереченні на апеляційну скаргу позивачі ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 зазначають, що оскаржуване рішення винесено з врахуванням всіх обставин
справи і вимог законодавства, а тому просять залишити його без змін.

Судом
першої інстанції встановлено, що позивачам ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - працівникам
заводу «Мотор» - відповідно до колективного договору були виділені заводом
путівки на санаторно-курортне лікування з оплатою 13 % їх вартості та сплати
суми, що перевищує 1000 грн., власними коштами позивачів. Останні домовилися з
відповідачем про придбання путівки на 24 дні (з поділом її на двох осіб) в
санаторій «Карпати» з 8 травня 2006 року. Відповідачем був виписаний рахунок
НОМЕР_1 від 20 лютого 2006 року на суму 2592 грн., після оплати якого заводом
«Мотор» за дорученням позивачів 22 березня 2006 року, відповідач ЗО березня
2006 року замовив у санаторії «Карпати» путівку з 8 травня 2006 року терміном
лікування по 12 днів для позивачів. 5 травня 2006 року відповідач видав
позивачам довіреність на отримання путівок безпосередньо в санаторії, а 10
травня 2006 року по накладній НОМЕР_2 видав їм дві путівки вартістю по 1170
грн. кожна з терміном перебування в санаторії по 10 днів. Таким чином, сторони
погодили ціну перебування однієї особи в санаторії «Карпати» протягом однієї
доби - 108 грн., термін перебування в санаторії - 12 днів з 8 травня 2006 року.
Відповідач повідомив позивачів про зміну ціни перебування в санаторії протягом
однієї доби з 108 до 117 грн. лише за два дні до початку санаторно-курортного
лікування, чим порушив порядок надання послуг, визначений Законом. З вини
відповідача позивачі перебували в санаторії не 12, а 10 днів, в зв'язку з чим
суд стягнув на їх користь вартість двох днів перебування у ньому. Моральна
шкода, завдана відповідачем позивачам, полягає в моральних і психологічних
стражданнях через неможливість отримати лікування протягом запланованого часу.

Апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Встановлені судом першої інстанції та наведені вище обставини справи, в
тому числі зміна ціни туристичного продукту без погодження з позивачами у
встановлений законом строк, відповідачем не заперечується.

Згідно зі ст. 24, 30 Закону України «Про туризм» суб'єкти туристичної
діяльності зобов'язані надавати туристам необхідну і достовірну інформацію про
туристичні послуги, умови відмови від послуг, надавати туристичні послуги в
обсягах та в терміни, обумовлені договором, відшкодовувати в установленому
порядку збитки, завдані туристам. Вони несуть відповідальність за ненадання,
несвоєчасне надання або надання туристові інформації, що не відповідає
дійсності.

Статтею 25 цього Закону встановлено, що туристи мають право на отримання
туристичних послуг, передбачених договором, відшкодування матеріальних і
моральних збитків у разі невиконання або неналежного виконання умов договору.

Заподіяна позивачам матеріальна і моральна шкода
виразилася в тому, що з вини відповідача вони не змогли пройти курс лікування в
санаторії протягом обумовленого договором терміну, який був ними оплачений,
внаслідок чого перенесли душевні страждання.

Виходячи з викладеного, давши вірну правову оцінку обставинам справи, суд
першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов частково.

Доказів на заперечення визначених судом розмірів відшкодування матеріальної
та моральної шкоди відповідач не надав.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є неналежними позивачами, не
заслуговують на увагу, оскільки саме зазначені особи були споживачами
туристичних послуг, а відповідач в даному випадку виступав як туристичний
агент, що здійснює посередницьку діяльність з реалізації вказаних послуг,
договір про надання яких був укладений між цими сторонами. Що стосується перерахування
коштів за санаторно-курортну путівку заводом «Мотор», то він це зробив за
дорученням позивачів в їх інтересах (а. с. 45-46, 77-81).

Відповідно до ч. 7 ст. 8 ЦПК України, якщо спірні правовідносини не
врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом
відносини. Правовідносини, пов'язані з наданням туристичних послуг і
санаторно-курортних послуг, є подібними за змістом, а оскільки спеціального
закону, яким врегульовані відносин з надання санаторно-курортних послуг, не існує,
застосування до цих правовідносин Закону України «Про туризм» узгоджується з
наведеною правовою нормою. Крім того, згідно з преамбулою, ст. ст. 1 та 4
названого Закону він визначає загальні засади в галузі туризму та спрямований
на забезпечення прав громадян, зокрема, на охорону здоров'я. Туризм - це
тимчасовий виїзд особи з місця постійного проживання, зокрема, в оздоровчих
цілях. Одним з видів туризму є лікувально-оздоровчий. Тому суд обгрунтовано
застосував цей Закон до спірних правовідносин.

Інші доводи
апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального
права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308,
314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю
«Волиньздравсервіс» відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 27
грудня 2006 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання законної сили.