У х в а л а

іменем
україни

24 жовтня 2007 року                                            м.
Київ

Колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі :

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів :             Левченко Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,    Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в  судовому засіданні
справу за заявою прокурора Теребовлянського району в інтересах ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання їх такими, що втратили право на жиле
приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Підгайчицької сільської ради
(третя особа - ОСОБА_4)  про визнання
незаконними рішення сільської ради та свідоцтва про право власності на жилий
будинок,

в  с  т
а  н  о
в  и  л  а :

У жовтні 2006 року
прокурор Теребовлянського району звернувся до суду з заявою в інтересах
ОСОБА_1, просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування
жилим будинком, власником якого є позивач, посилаючись на те, що у 2002 році
вони купили жилий будинок і перейшли на інше постійне місце проживання.

ОСОБА_2 пред'явив позов до
Підгайчицької сільської ради, просив визнати недійсними рішення виконкому
Підгайчицької сільської ради від    23
березня 1993 року  та свідоцтво про право
особистої власності на жилий будинок від
23 березня 1993 року на ім'я ОСОБА_1, посилаючись на те, що видачею
свідоцтва було порушено його право на частку в майні колгоспного двору, членом
якого він був.

Рішенням
Теребовлянського районного суду від 21 грудня 2006 року, залишеним без
змін  ухвалою Апеляційного суду
Тернопільської області від 20 березня 2007 року, відмовлено  у задоволенні
заяви прокурора  та  задоволено зустрічний позов.

У касаційній скарзі
ОСОБА_2. просить скасувати ухвалені в справі судові рішення і постановити нове
рішення про задоволення заяви прокурора та про відмову в задоволенні
зустрічного позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга
підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви
прокурора та
задовольняючи позов ОСОБА_2, суд виходив із того, що до 15 квітня 1991 року
позивач та відповідачі були членами колгоспного двору, до складу якого входив
будинок, який належав сторонам на праві спільної сумісної власності, право
власності за ними зберігається, а тому видача свідоцтва про право власності на
будинок у 1993 році  лише на ім'я позивача порушує їх законні права, з цих підстав вони
також не можуть бути визнані такими, що втратили право на жиле приміщення.

Проте з такими
висновками суду погодитись не можна.

Вирішуючи питання про
визнання свідоцтва про право власності на будинок, видане 22 березня 1993 року
на ім'я  ОСОБА_1, суд не залучив його до участі у
справі як відповідача.

Судом також не
перевірено причини пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності, а також залишено
без уваги той факт, що оспорюючи право власності на будинок  ОСОБА_1, позивач за зустрічним позовом не
порушував питання про визнання за ним права власності на частку цього будинку.

Апеляційний суд у
порушення вимог ст. 303 ЦПК України належним чином не перевірив доводів
апеляційної скарги не звернув уваги на допущені судом першої інстанції
порушення і залишив рішення без змін.

За таких обставин
ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на
новий розгляд з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336  ЦПК України, колегія суддів Cудової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення
Теребовлянського районного суду від 21 грудня 2006 року та ухвалу Апеляційного
суду Тернопільської області від 20 березня 2007 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді :
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін