У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

6 червня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого - Яреми
А.Г.,

Суддів:              Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,    Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2про виселення,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2005 року ОСОБА_1
звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є наймачем
АДРЕСА_1, відповідач без її дозволу та згоди вселився у квартиру, проживає в
ній без реєстрації, протягом тривалого часу поводить себе неправомірно, не
оплачує житлово-комунальні послуги.

Позивачка просила
виселити відповідача з АДРЕСА_1 у
м. Києві без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Подільського
районного суду м. Києва від 25 липня 2006 року позов задоволено.

Ухвалою Апеляційного
суду м. Києва від 1 лютого 2007 року постановлено виключити з рішення суду
першої інстанції посилання на ст. 116 ЖК України як на підставу виселення
ОСОБА_2, в решті це рішення залишене без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не давала письмової згоди на вселення
ОСОБА_2 у квартиру, відповідач у квартирі не зареєстрований, витрати по оплаті
житлово-комунальних послуг не несе, порядок користування жилим приміщенням між
членами сім'ї наймача та ОСОБА_2 не встановлювався, крім того, ОСОБА_2 порушує
правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній
квартирі.

Апеляційний суд погодився з
висновком суду першої інстанції в частині незаконності вселення та проживання
відповідача в квартирі, виключивши з рішення лише посилання на   ст. 116 ЖК України.

Проте з такими висновками  погодитись не можна.

Відповідно до
ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх
членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним
жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають
рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням,
якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його
сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням.

При розгляді спорів про право
користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, з'ясуванню
підлягають обставини дотримання порядку вселення, реєстрації за місяцем
проживання, чи було це приміщення постійним місцем проживання особи, чи вела
така особа з наймачем спільне господарство, тривалість часу проживання,
наявність угоди про певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому
наявність чи відсутність реєстрації місця проживання сама по собі не може бути
підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, або ж
для відмови їй в цьому.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2
посилався на те, що 10 серпня 1979 року зареєстрував шлюб із донькою позивачки
ОСОБА_1 і одразу після одруження, зі згоди усіх проживаючих у квартирі, зокрема
й позивачки - наймача житла, вселився у спірну квартиру, з того часу постійно
проживав в ній, він із дружиною та позивачка вели спільне господарство,
тривалість його проживання у квартирі становить 27 років і його право на
користування житлом не оспорювалось, іншого житла він не має.

Суд у
порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України таких заперечень відповідача в
достатньому обсязі не перевірив, не вирішив питання наявності чи відсутності
обставин, якими обґрунтовуються заперечення, не встановив часу вселення та
тривалості проживання ОСОБА_2 у квартирі, у зв'язку з чим не визначився із
обставинами його вселення та тривалого проживання.

Крім того, звертаючись до суду з
позовом, підставою позовних вимог ОСОБА_1 визначила ст. 94 ЖК України,
натомість судом першої інстанції застосовані положення              ст. ст. 65, 116 ЖК України.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог ст.ст. 303,           315 ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції
про виселення ОСОБА_2 без змін, виключивши лише посилання суду на ст. 116 ЖК
України.

За таких обставин ухвалені в справі судові
рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду
першої інстанції з підстав, передбачених                   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу
ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Подільського районного суду
м. Києва від 25 липня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 1
лютого 2007 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін