Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

06.03.2007
року     Комунарський районний суд міста
Запоріжжя у складі:

головуючого-судді                Батрак І.В.

при секретарі                         Карпової В.Г.

розглянувши
в відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Запоріжжі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення
матеріальної та моральної шкоди та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4
про визнання договору купівлі-продажу автомобілю дійсним, визнання права
власності на автомобіль та витребування документів на автомобіль, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, третя
особа ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, вказавши, що йому
на праві власності належить автомобіль ВАЗ-21061, 1977 року випуску,
реєстраційний НОМЕР_1, зареєстрований Запорізьким МРЄВ-1 УДАІ УМВС України.

У лютому 2001 року позивач вирішив продати належний йому автомобіль. Через
газету оголошень до нього звернулися брати ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які погодилися
купити у позивача автомобіль за 600 доларів США для продажу з метою заробити грошей.

Усю суму ОСОБА_5 при собі не мали, тому запропонували позивачу завдаток у
сумі 100 доларів США, та
останню частину грошей вони пообіцяли повернути йому після продажу
автомобілю на протязі місяця. Так позивач на протязі довгого часу не міг
продати свій автомобіль ВАЗ-21061, 1977 року випуску, погодившись на пропозицію
братів ОСОБА_5. Отримавши завдаток 100 доларів США позивач видав на їх ім'я
доручення на належний позивачу автомобіль, яке посвідчив приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 (зареєстровано в реєстрі за
№ 472).

Після цього позивач ні братів ОСОБА_5ні грошей не бачив, спроби повернути
автомобіль або гроші виявилися безрезультатними.

01.08.2003 року до позивача звернувся чоловік, який представився ОСОБА_2,
та який повідомив, що він придбав автомобіль позивача у братів ОСОБА_5. Він
загубив документи на автомобіль, тому приїхав до позивача щоб оформити нові
документи. На запитання позивача про місце перебування братів ОСОБА_5,
відповідач відповів що він не знає їх місцезнаходження.

Після цього, позивач в присутності ОСОБА_8 та ОСОБА_9
розповів ОСОБА_2, що брати ОСОБА_5 обманним шляхом заволоділи належним йому
автомобілем, та забрав у нього ключі від автомобіля.

Відповідач ОСОБА_2 був розгублений, та не знав що йому
робити, так як йому був потрібний автомобіль для того щоб повернутися до дому
АДРЕСА_1 та для заняття сільським господарством.

Після цього, ОСОБА_2 в присутності зазначених свідків запропонував позивачу
угоду, за якою він передав позивачеві 300 доларів США, а залишок у сумі 300
доларів США пообіцяв повернути до кінця року. Позивач погодився, написав йому
розписку на отримання грошей, та передав належний позивачеві автомобіль ОСОБА_2
в користування з наступним викупом. Письмово сторони договір не укладали.
Передачу автомобілю оформили тимчасовим

дорученням на право керування
автомобілем, яке було засвідчене 01.08.2003 року приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 (зареєстровано в
реєстрі за № КД-3586), а відповідач забов'язався передати позивачу у повному
обсязі вартість автомобіля до кінця року.

Відповідач не
виконав свій обов'язок, чим порушив своє забов'язання, та відмовляється
повернути автомобіль позивачу, порушуючи його право власності.

Крім того
позивачу стало відомо, що відповідач продав автомобіль на запчастини, та не має
можливості повернути автомобіль у натурі.

Так як винними
діями відповідача автомобіль було продано на запчастини, то позивач вважає що
має право на відшкодування вартості автомобіля.

У результаті
противоправних дій позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних
стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку з противоправною поведінкою відповідача щодо
незаконного заволодіння майна, яке належить йому на праві приватної власності.
Так моральну шкоду позивач оцінує у 5000 гривен.

Відповідач
ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу автомобіля дійсним, визнання права власності на автомобіль
та витребування документів на автомобіль, в якому зазначив, що 19.02.2001 року
ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_11 та ОСОБА_6 керувати та розпоряджатися належним
йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ ЯТС НОМЕР_1, виданого Запорізьким
МРЕВ-2 УДАІ УМВС України 11.04.2000 року автомобілем марки ВАЗ 2106, випуску
1977 року, двигун НОМЕР_2. Відповідне доручення з вказівкою, що кожен з них має
право діяти самостійно, посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_7 (зареєстровано в реєстрі № 472).

03.01.2001 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, домовившись про ціну та всі інші істотні умови договору
купівлі-продажу, сплатив ОСОБА_3 повну вартість автомобілю в сумі 2200 гривен.
На підтвердження правочину ОСОБА_6 видав ОСОБА_2 розписку, при цьому пообіцяв
нотаріально посвідчити укладений між ними договір купівлі-продажу пізніше, так
як з ним не було паспорту, і запропонував ОСОБА_2 поки оформити доручення від
імені його брата ОСОБА_5 на ім.'я ОСОБА_2 на керування та розпорядження вказаним
автомобілем.

Однак після
оформлення доручення до теперішнього часу ОСОБА_6 від зустрічі з ОСОБА_2 та
нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ухилявся.

В 2003 році у
позивача по зустрічному позову ОСОБА_2 вкрали доручення на керування та розпорядження
автомобілем та технічний паспорт і вимушений був звернутися до ОСОБА_1, на
якого зареєстрований автомобіль, для одержання хоча б якогось доручення.
ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1, що фактично купив автомобіль у ОСОБА_6, якого позивач
уповноважив розпоряджатися автомобілем.

Не дивлячись на
це, ОСОБА_1не визнає факту укладання договору купівлі-продажу автомобіля та
права власності ОСОБА_2 на автомобіль. Крім того позивач звернувся до суду з
позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 суми вартості автомобіля та
відшкодування моральної шкоди, та більш того утримує у себе документи на
автомобіль та номерні знаки.

В судовому
засіданні позивач ОСОБА_1просить суд задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі та суду пояснив, що противоправними діями відповідач ОСОБА_2 позбавив
його права власності.

Так в 2000 році
він вирішив продати належний йому на праві приватної власності автомобіль
ВАЗ-21061 1977 року випуску, реєстраційний НОМЕР_1 , зареєстрований Запорізьким
МРЕВ -1 УДАІ УМВС України, шляхом надання оголошення у газету.

Через деякий час
йому подзвонив за оголошенням парень, з яким позивач домовився про зустріч.

ОСОБА_3 приїхав подивився, однак в зв'язку з тим що в них не було всієї
суми грошей, домовилися що виплатять 100 доларів США за автомобіль, а потім коли вони продадуть автомобіль вони
повернуть остатню суму. В зв'язку з важким матеріальним становищем позивач
погодився на надання доручення. Однак потім ні братів ОСОБА_5, ні грошей
позивач не бачив. З приводу шахрайства він надсилав заяву у міліцію, та коли подзвонив
узнати

розглянута заява чи ні йому
повідомили що така заява не надходила, та позивач зрозумів що машину він
втратив.

В 2003 році до
позивача звернувся ОСОБА_2 з проханням надати доручення, так як він купив у
ОСОБА_5машину, а документи в нього викрали. Рядом тоді були присутні два
товариша позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які можливо могли чути розговор. Позивач
роз'ясняв відповідачу що ОСОБА_5 його обманули. Тоді позивач забрав ключі від
автомобіля, закрив його, та тоді ОСОБА_2 сказав, що він купе у позивача
автомобіль, та у нього було лише 300 доларів США. Позивач погодився та вони
поїхали в УДАІ, поновили документи, оформили доручення, та ОСОБА_2 пообіцяв що
до кінця року він сплатить останню суму 300 доларів США. Також позивач
надав відповідачу розписку, про те що він отримав в рахунок придбання
автомобілю грошові кошти. І після цього відповідач пропав. Позивач дзвонив йому
восени 2005 року, та взнав що він продав автомобіль на запчастини. В 2005 році
позивач ОСОБА_1 двічі звертався в міліцію про притягнення до кримінальної
відповідальності відповідача.

Просить суд
стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача вартість автомобіля ВАЗ 2106, випуску
1977 року, реєстраційний НОМЕР_1 у сумі 7575,00 гривен та моральну шкоду у
розмірі 5000 гривен. Стягнути з відповідача судові витрати по справі.

В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач
ОСОБА_2, представник
відповідача ОСОБА_12 з
позовом не згодні в повному обсязі та суду пояснили, що в 2002 році ОСОБА_2
вирішив купити автомобіль у ОСОБА_5 и
ОСОБА_3 ОСОБА_2 домовився про ціну 2200 гривен та передавши гроші,
обмінялися розписками. ОСОБА_5 надали доручення та відповідач їздив поки у
нього не вкрали документи.

ОСОБА_3
відповідач не міг знайти, а в дорученні знайшов адресу позивача. Потім він
зустрівся з його матір'ю яка дала номер телефону позивача. Коли він зустрівся з
позивачем та все йому пояснив, вони поїхали в ДАІ, відповідач за все сплатив
свої кошти, однак грошей йому не хватало на поновлення технічного паспорту. За
цей час машина розвалилася. В 2006 році до відповідача приїжджав слідчий, що
нібито він заволодів незаконно машиною позивача. В вересні 2006 року відповідач
їздив з позивачем в МРЄО ДАІ щоб зняти автомобіль з обліку, відповідач передав
позивачу ще 100 гривен, технічний паспорт та номери на машину.

Просить суд
відмовити ОСОБА_1. в позові, так як у нього він ніякий автомобіль не купував,
грошей за автомобіль йому не передавав. До 2002 року ОСОБА_1 в міліцію з цього
приводу не звертався, в нотаріальну контору з приводу анулювати доручення також
не звертався.

03.02.2003 року
відповідач сплатив ОСОБА_5всі кошті за автомобіль, претензій один до одного не
мають. Також в постанові про відмову в порушені кримінальної справи від
22.08.2006 року відомо, що ОСОБА_1 копію постанови про відмову в порушені
кримінальної справи отримав, ніяких претензій немає та в подальшому мати не
буде. Також ОСОБА_1не є власником автомобіля, так як дорученням він уповноважив
ОСОБА_5  керувати та розпоряджатися
вищевказаний автомобілем. Між відповідачем та ОСОБА_6 відбулося повне виконання
умов договору, претензій один до одного не мають. Зустрічний позов просить
задовольнити, визнати дійсним договорі купівлі-продажу автомобіля марки ВАЗ
2106, випуску 1977 року, двигун НОМЕР_2, укладений 03.01.2002 року, між
позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та визнати за позивачем право власності на
вказаний автомобіль. Забов'язати ОСОБА_1 повернути відповідачу тимчасовий
технічний паспорт на автомобіль та номерні знаки. Стягнути з позивача судові
витрати на правову допомогу в сумі 1400 гривен, витрати пов'язані з явкою до
суду з іншого населеного пункту у сумі 329,93 гривен.

Третя особа ОСОБА_6 з позовом не згоден, проти зустрічного позову не
заперечує та суду пояснив, що в 2001 році він вирішив купити автомобіль. Брат
ОСОБА_5 знайшов оголошення про продаж автомобілю та вирішили подивитися
автомобіль. Вони зустрілися, домовилися купити, дали завдаток за автомобіль 100
доларів США, та наступного
дня зустрілися у нотаріуса, де ОСОБА_1 надав доручення на право керування та
розпорядження автомобілем. У нотаріуса в кабінеті третя особа ОСОБА_3 передав
ОСОБА_1. 600 доларів США
за автомобіль.  При  цьому була присутня  його
дружина та брат  ОСОБА_5  Позивач

ОСОБА_1передав ключі та технічний
паспорт, вони сіли з братом, дружиною та уїхали. В зв'язку з тим, що оформлення
купівлі-продажу автомобілю через біржу коштувало 500 гривен, вирішили оформити
через доручення. Через рік ОСОБА_2 спитав у нього чи не продає він машину. Коли
вирішили продати машину, він з братом та дружиною поїхали в Василівку оформили
доручення. Так як у брата був паспорт, то він оформлював доручення в
присутності дружини та брата. Потім ОСОБА_2 передав гроші 2200 гривен за
автомобіль, вони обмінялися розписками, претензій один до одного не мають.

В серпні 2006
року до ОСОБА_3 приїжджав слідчий, опитував його, складав протокол відносно
автомобіля. Зараз третій особі невідомо де знаходиться його брат ОСОБА_5
Позивач ОСОБА_1в суд з заявою не звертався, претензій до нього не пред'являв.

Вивчивши
матеріали справи, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника
відповідача ОСОБА_12, третю
особу ОСОБА_3, свідків
ОСОБА_13, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, суд
вважає позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди таким що не підлягає
задоволенню, зустрічний позов про визнання договору купівлі-продажу автомобіля
дійсним, визнання права власності на автомобіль та витребування документів на
автомобіль, стягнення судових витрат таким, що підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Так свідок
ОСОБА_13 в судовому
засіданні пояснила, що в її присутності в 2001-2002 році вони купували
автомобіль у ОСОБА_1, оформлювали у нотаріуса генеральне доручення. Сума яка
склала за автомобіль була 700 доларів США.
Передали всю суму в її присутності та в присутності брата ОСОБА_5. Зимою
2003 року вони продали автомобіль ОСОБА_2 за 400 доларів США. Гроші ОСОБА_2
передавав в гривнях по курсу НБУ. Претензій один до одного не мали та не мають.

Як встановлено у
судовому засіданні позивачу ОСОБА_1. на праві власності належить автомобіль ВАЗ-21061,
1977 року випуску, реєстраційний НОМЕР_1, зареєстрований Запорізьким МРЄВ-1
УДАІ УМВС України.

В 2001 року
позивач вирішив продати належний йому автомобіль. Через газету оголошень до
нього звернулися брати ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які погодилися купити у позивача
автомобіль за 600 доларів США
Наступного дня позивач та брати ОСОБА_5оформили у нотаріуса доручення на
право керування та розпорядження належним йому автомобілем ВАЗ 2106, випуску
1977 року, двигун НОМЕР_2. Після цього ніяких претензій до ОСОБА_3 та ОСОБА_5
позивач ОСОБА_1 не пред'являв, до органів міліції та суду він не звертався,
його не шукав. Через нотаріальну контору не анулював генеральне доручення,
посилаючись на те що він поступив до навчального закладу та йому не було часу
цим займатися, та лише один раз він писав заяву до органів міліції, яка як
потім з'ясувалося в міліцію не надходила.

03.01.2001 року
ОСОБА_6 та ОСОБА_2, домовившись про ціну та всі інші істотні умови договору
купівлі-продажу, сплативши ОСОБА_3 повну вартість автомобілю в сумі 2200
гривен. На підтвердження правочину ОСОБА_6 видав ОСОБА_2 розписку, а ОСОБА_2
надав ОСОБА_3 розписку при цьому пообіцяв нотаріально посвідчити укладений між
ними договір купівлі-продажу пізніше, так як з ним не було паспорту. Доручення
на керування та розпорядження вказаним автомобілем було оформлено від імені
брата ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_2 Сторони виконали всі умови договору
купівлі-продажу. Так ОСОБА_3 продав автомобіль, а ОСОБА_2 сплатив грошові кошти
за автомобіль у розмірі 2200 гривен, претензій один до одного не мають, що
стверджується наданими один одному розписками.

Однак після
оформлення доручення до теперішнього часу ОСОБА_3 від зустрічі з ОСОБА_2 та
нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ухилявся.

В 2003 році у ОСОБА_2 викрали документи на автомобіль і він був вимушений
звернутися до ОСОБА_1, на якого зареєстрований автомобіль, для одержання хоча б
якогось доручення. ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1, що фактично купив автомобіль у
ОСОБА_6, якого
позивач уповноважив розпоряджатися автомобілем. Коли він зустрівся з позивачем
та все йому пояснив, вони поїхали в ДАІ, відповідач ОСОБА_2 за поновлення

документів сплатив свої кошти, однак грошей йому не
хватало на поновлення технічного паспорту. За цей час машина розвалилася, та
він її продав на запчастини. В вересні 2006 року відповідач їздив з позивачем в
МРЄО ДАІ щоб зняти автомобіль з обліку, відповідач передав позивачу ще 100
гривен, технічний паспорт та номери на машину.

Суд критично
ставиться до пояснень свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9,
так як свідкам всі обставини справи відомі з пояснень позивача ОСОБА_1 Вони
дійсно були присутні при зустрічі позивача та відповідача, але яка між ними
була розмова, та передавалися гроші вони пояснити не змогли, лише їм стало
відомо від самого ОСОБА_1.

Відповідно до
письмових пояснень приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 який повідомив, що при укладенні нотаріальної дії в приміщені
знаходилися ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, та грошові кошти в приміщені
нотаріальної контори не передавалися.

Відповідно до
розписок від 03.01.2002 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 в якості оплати за
домовленістю про купівлю автомобілю марки ВАЗ 2106 2200 гривен, а ОСОБА_2
придбав автомобіль ВАЗ 2106, 1977 року випуску у ОСОБА_3, претензій не має.

Відповідно до
постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 22.08.2006 року
відомо, що в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ознаками
злочину, передбаченого ст. 190 КК України відмовлено за відсутністю в його діях
складу злочину. Також з постанови відомо, що в ході телефонної бесіди
22.08.2006 року ОСОБА_1 пояснив, що в наступний час відмовляється надавати які
-нібито пояснення з приводу своєї заяви. Копія постанови про відмову в порушені
кримінальної справи він отримав, та претензій ні до кого не має та в подальшому
мати не буде. З'явитися в Василівський РВ для дачі пояснень, або зустрітися в
місті Запоріжжі з даного приводу відмовився.

Відповідно до
ст.220 ЦК України
(редакція Закону 1963 року), якщо сторони домовилися щодо всіх важливих умов
договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове
виконання договору, а одна із сторін ухиляється від його нотаріального
посвідчення, суд може визнати договір дійсним.

На підставі ст.328 ЦК України
(редакція Закону 1963 року), право власності набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до
ст.392 ЦК України,
власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це
право оспорюється, або визнається іншою особою.

Таким чином суд
вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необгрунтованими та такими що не підлягають
задоволенню, зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, в
частині стягнення судових витрат в тому числі витрат на правову допомогу в сумі
1400 гривен, та витрат пов'язаних з явкою до суду з іншого населеного пункту в
сумі 329,93 гривні позов не підлягає задоволенню

Так відповідно
до ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката
або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони.

Граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом, а саме
Постановою Кабінету Міністрів від 01.07.1996 року №710 «Про затвердження
Інструкції про порядок і розміри відшкодування витрат та виплати винагороди
особам, що викликаються до суду...»,та Постановою КМУ від 27.04.2006 року №590
«Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави».

Так відповідачем
ОСОБА_2 необгрунтовані судові витрати пов'язані з наданням правової допомоги у
розмірі 1400 гривен, саме чому ця сума підлягаю стягненню а не інша,
розрахунків суду не надано, лише є угода та чеки.

Позовні вимоги
стосовно витрат пов'язаних з явкою до суду з іншого населеного пункту в сумі
329,93 гривні також не підлягають задоволенню, так як відповідач надав суду
чеки на придбання топлива А-95, і кожен раз чеки на придбання топлива різні,
куди він їздив, коли купував бензин А-95, та скільки треба бензину щоб
добратися до суду з населеного пункту де проживає ОСОБА_2 невідомо.

Керуючись ст. ст. 10, 61, 84, 85,131, 214, 2І5, 218 ЦПК України, ст.ст.
220, 328 ЦК України
(редакція Закону 1963 року), ст.. 392 ЦК
України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні
цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення
матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Зустрічний позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу автомобілю
дійсним, визнання права власності на автомобіль та витребування документів на
автомобіль задовольнити частково.

Визнати дійсним
договір куп віл-продажу автомобіля марки ВАЗ 2106,випуску 1977 року, двигун
НОМЕР_2, укладений 03 січня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

Визнати за
ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки ВАЗ 2106, випуску 1977 року, двигун
НОМЕР_2.

Забов'язати
ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 тимчасовий технічний паспорт та номерні знаки на
автомобіль марки ВАЗ 2106,випуску 1977 року, двигун НОМЕР_2.

В частині
стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат, в тому числі витрат на
правову допомогу в сумі 1400 гривен, витрат пов'язаних з явкою до суду з іншого
населеного пункту в сумі 329,93 гривні відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом
надання заяви про апеляційне оскарження рішення суду протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, та надання апеляційної скарги на рішення суду протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.