Апеляційний суд
Справа № 22- 242/07                                                          Головуючий у 1 інстанції: Яма Д.М.
Суддя-доповідач: Маловічко С. В. УХВАЛА
року                                                                                   м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого Маловічко С. В.
су;щів :                Краснокутської О. М.
при секретарі: Тахтаул О. М.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду
м. Запоріжжя від 3 листопада 2006 року в справі за позовом ОСОБА_2  до Хортицької
районної адміністрації Запорізької міської
ради, ОСОБА_1, житлово-будівельного кооперативу
НОМЕР_1 „Запоріжсталь-21" про визнання недійсним розпорядження,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності, визнання частково недійсним договору дарування та визнання
права власності на частину квартири,-
У березні 2006 року ОСОБА_2
звернувся до суду із позовом до Хортицької районної адміністрації Запорізької міської ради, ОСОБА_1, житлово-будівельного кооперативу  НОМЕР_1 „Запоріжсталь -21" про визнання недійсним розпорядження, визнання
недійсним свідоцтва про право власності, визнання
частково недійсним договору дарування та визнання права власності на частину квартири, який уточнював під час розгляду справи.
В позові; зазначав, що в 1980р.
його сім"я у складі трьох осіб отримала трикімнатну квартируАДРЕСА_1. В 1983р. після розірвання шлюбу
з ОСОБА_1 вони розподілили особові рахунки, та йому в користування була
виділена кімната площею 15, 9 кв. м., а ОСОБА_1 дві інші кімнати в спірній
квартирі. В 1983 році він був
прийнятий в члени ЖБК, а в 1992 році він повністю сплатив вартість своєї частки паю та набув право власності на зазначену
кімнату та частину приміщень загального користування.
В лютому 2000 року спірна квартира без його відома була приватизована на
ім'я тестя -ОСОБА_3, який у грудні 2003 року подарував її відповідачеві ОСОБА_1
Посилаючись на вказані обставини, на порушення його права відносно, частки
квартири відповідно до суми виплаченого ним паю, просив суд визнати недійсним
розпорядження голови Хортицької райадміністрації від
03.02.2000 року про приватизацію квартири на ім'я ОСОБА_3, визнати частково недійсним
свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_3, визнати частково недійсним договір
дарування, укладений 12.12.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в частині дарування
спірної кімнати, а також визнати за
ним право власності на кімнату площею 15,9 кв. м. в кв. АДРЕСА_1.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя
від 03.11.2006 року позов задоволено частково. Визнано частково недійсним
розпорядження голови Хортицької районної адміністрації Запорізької міської ради
№ 322 від 03.02.2000 року „Про оформлення права приватної власності на кв. №
44, яка розташована в житловому будинку АДРЕСА_1  ЖБК
НОМЕР_1 „Запоріжсталь-21" в частині оформлення права приватної
власності ОСОБА_3 на
кімнату площею 15,9 кв. м. Визнано частково недійсним свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1, видане 23.02.2000 року на ім'я ОСОБА_3, в частині
визнання за ОСОБА_3 права власності на кімнату площею 15,9 кв. м. Визнано
частково недійсним договір дарування, укладений 12.12.2003 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4  та зареєстрований у реєстрі за НОМЕР_2, в
частині дарування кімнати площею 15,9 кв. м. у кв. АДРЕСА_1. В задоволенні
позову в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити вказане рішення
наступним чином: в частині задоволення позовних вимог про визнання частково недійсним
розпорядження голови Хортицької районної адміністрації Запорізької міської
ради № 322 від 03.02.2000 року „Про оформлення права приватної власності на
кв.НОМЕР_3, яка розташована в житловому будинку АДРЕСА_1 ЖБК НОМЕР_1
„Запоріжсталь-21" скасувати та закрити провадження по справі; в частині
задоволення інших позовних вимог ОСОБА_2
скасувати та відмовити позивачу в задоволенні позову. В іншій частині рішення
залишити без змін.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з правилами ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність
і

обгрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах позовних
вимог та доводів апеляційної скарги.

Судом в ході
розгляду справи встановлено, що спірна квартираАДРЕСА_1, що знаходилась в віданні ЖБК НОМЕР_1
„Запоріжсталь-21", була отримана дружиною позивача ОСОБА_1
на сім"ю з трьох осіб /а.с. 111/.

У 1983р. шлюб
між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був розірваний, в зв"язку з чим вони досягли
домовленості щодо визначення порядку користування спірною квартирою та
розподілу відповідно до цього особових рахунків. ОСОБА_2 на підставі заяви від 28.09.83р. /а.с. 5/ був прийнятий у
члени ЖБК, йому було виділено в користування кімнату площею 15,9 кв. м у
спірній квартирі, а ОСОБА_1дві інші кімнати загальною площею 20 кв. м, а також розділені особові рахунки відповідно до
зазначеного порядку користування квартирою /а.с. 7, 8/.

Крім того, за
обопільної домовленості кожний з подружжя самостійно сплачував пайові внески
відповідно вартості тієї частки спірної квартири, яку отримав в користування.

Пай у сумі
вартості кімнати розміром 15,9 кв.
м та 54 частки приміщень загального користування був сплачений ОСОБА_2  28.01.1991р., а отже суд правильно визначив,
що на підставі ст. 15 Закону України „Про власність" ОСОБА_2 з цього часу
придбав право власності на цю частку у спірній квартирі.

У 1983р. в
порядку родинного обміну в квартиру замість колишньої дружини позивача вселився
її батько ОСОБА_3  який користувався двома кімнатами, за які вносив пайовий внесок. Суму паю за ці дві кімнати та 1/2 частину
приміщень загального користування ОСОБА_3 виплатив в 1992р.

Виходячи з
матеріалів справи, сума загальної вартості спірної квартири складала 9512 руб. ОСОБА_2 виплатив суму
паю у розмірі 4429,72 руб.,
ОСОБА_5 - суму паю у розмірі 5082,28 руб. /а.с. 79/. Тому вони
обидва придбали право власності на частку спірної квартири відповідно до
розміру виплаченої кожним частки паю.

3

ОСОБА_2 не скористався своїм правом на оформлення права власності на частку квартири, а ОСОБА_3 25.01.2000р. звернувся з
заявою до райдержадміністрації щодо оформлення права приватної власності на
спірну квартиру, в якій зазначив, що ним виплачена сума вартості квартири в
розмірі 5082 крб. /а.с. 56/.

За результатами
розгляду цієї заяви та довідки ЖБК № 80 від 24.01.2000р. головою Хортицької
районної адміністрації було винесено розпорядження № 322*від 03.02.2000р. про оформлення права приватної власності на
квартируАДРЕСА_1 за ОСОБА_3 / а.с. 57, 58/, на підставі якого
23.02.2000р. ОСОБА_3 було видано свідоцтво
НОМЕР_4 про право власності на цю квартиру / а.с. 26/.

12.12.2003р. ОСОБА_1, яка діяла від
імені ОСОБА_3 за
нотаріально посвідченим дорученням,
подарувала ОСОБА_1 всю спірну квартиру /а.с. 24,28/.

За
вищевикладених обставин, оскаржуваним розпорядженням Хортицької рай­адміністрації № 322 від 03.02.2000р. про
оформлення права власності за ОСОБА_3 на всю спірну квартиру, порушено законне право ОСОБА_2 щодо володіння, користування та розпорядження часткою в спірній
квартирі, власником якої він став у відповідності до ст. 15 Закону України „Про
право власності".

Отже, правильно встановивши
обставини справи та визначивши відповідні ним спірні        ' правовідносини, суд дійшов
правильного висновку щодо порушення права власності позивача, яке підлягає
усуненню на підставі ч. 1 ст. 57 ЗУ
„Про власність".

Встановлене
порушення стало можливим в зв"язку з помилковим зазначенням ЖБК НОМЕР_1
„Запоріжсталь-21" в наданій ОСОБА_3
довідці № 80 від 24.01.2000р., яку останній приклав до
заяви про оформлення права власності, суми вартості спірної квартири у розмірі 5028 крб., яка в дійсності є сумою вартості
частки квартири, зокрема, двох кімнат та 1/2 частки приміщень загального користування. Наявність
такої помилки в довідці підтвердив в суді першої інстанції і представник ЖБК - голова ЖБК ОСОБА_7, про що. зокрема, до матеріалів справи долучено довідку
№ 122 від 05.09.2006р. /а.с. 63/.

У відповідності до ч. 1 ст. 57 Закону України „Про власність", якщо в
результаті видання акту місцевим органом державної влади, що не відповідає
законові, порушуються права власника та
інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом
власника, зокрема, особи, права якої порушено.

Враховуючи;
що розпорядженням Хортицької райадміністрації № 322 від 03.02.2000р. визнано
право власності ОСОБА_3 на
квартиру, яке він також придбав у відповідності до ст.  15 Закону України „Про власність", суд
обгрунтовано визнав зазначене розпорядження, видане на його підставі свідоцтво
про право власності ОСОБА_3. на всю
квартиру та договір дарування частково недійсними.

Посилання
апелянта на те, що суд розглянув в одному провадженні вимоги, що підлягають розгляду за правилами різних видів
судочинства є безпідставними. Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою
суду від 10.03.2006р. було закрито провадження у справі про визнання розпорядження Хортицької райадміністрації
№ 322 від 03.02.2000р. на підставі п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України, про що було відомо представнику відповідача,
клопотання якого щодо закриття провадження у справі за цією позовною
вимогою було відхилено судом з посиланням на зазначену ухвалу /а.с. 120/.
Проте, відповідачем зазначена ухвала не була оскаржена та є чинною і на
теперішній час.

Ствердження
апелянта про те, що спірна квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яке між ними з моменту розірвання шлюбу не розподілялось, а тому
на момент звернення з позовом до суду сплинув трирічний строк позовної
давності, суперечить встановленим
обставинам справи та відповідним до них правовідносинам.

4

Так, спірна квартира на момент розірвання
шлюбу в 1983р. не набула статусу сумісного майна подружжя,
оскільки пай за неї не був виплачений в повному обсягу.   Протасови після розірвання шлюбу в 1983р.
визначили порядок користування квартирою, а також розподілили між собою
вартість пайових внесків, який кожен з них вносив самостійно, а після
здійснення родинного обміну між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, частку
вартості сплатив останній.

У відповідності
до ст. 71 ЦК України
/1963р./ та ст. 257 ЦК України
/2003р./, загальний строк позовної давності встановлюється у три роки,
Відповідно до ст. 76 ЦК України
/1963р./ та ст. 261 ЦК України
/2003р./, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась
або могла довідатись про порушення свого права.

Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України /2003р./, позовна давність
не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним
правового акту органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше
речове право.

Отже, позовна
давність в зазначеному спорі не розповсюджується на позовну вимогу щодо
визнання частково недійсним розпорядження Хортицької райадміністрації № 322 від
03.02.2000р.

Стосовно інших
позовних вимог судом правильно встановлено, що до відома позивача протягом
2000-2005р. ніким не доводились ті обставини, що право власності на спірну
квартиру в цілому оформлено на ОСОБА_3. який в
подальшому подарував квартиру ОСОБА_1
Отже, на думку колегії, є спроможним ствердження позивача про те, що він
дізнався про своє порушене право після звернення до ОП ЗМБТІ з відповіді № 252
від 20.05.05р. / а.с. 9/, а тому строк позовної давності щодо всіх інших
заявлених позовних вимог ним не пропущено.

Виходячи з
наведеного, колегія дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а оскаржуване судове рішення ухвалено з
додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав,
передбачених ст. 309 ЦПК України, для його скасування і ухвалення нового
рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст.
307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_6 -
відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя   від 3 листопада 2006 року по цій справі
залишити без зміни.

Ухвала
набирає  законної сили  з
моменту  її  проголошення,
проте  може  бути оскаржена протягом двох місяців    шляхом подачі касаційної скарги до
Верховного Суду

України.