У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

5 вересня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів:

Балюка М.І.,

Барсукової В.М.,

Данчука В.Г., Косенка В.Й.,

розглянувши
справу за позовом ОСОБА_1до відкритого акціонерного товариства “Укртранснафта”
про поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У позові ОСОБА_1 зазначає, що з травня 2003 року  працював на
посаді інспектора з охорони підрозділу безпеки Закарпатської дільниці
філії “Магістральні нафтопроводи ”Дружба” ВАТ ”Укртранснафта”. Наказом  начальника філії   № 21/к від 23 листопада  2004
року його  звільнено з  роботи за п. 7 ст. 40 КЗпП України. Вважає
звільнення незаконним, оскільки факт перебування його у нетверезому стані не
доведено та воно відбулося в період  його
тимчасової  непрацездатності  та без погодження з профспілковим комітетом.

Справа розглядалася  неодноразово.

Останнім рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20  червня 2006 року в задоволенні позову  відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23 лютого            2007 року рішення Мукачівського
міськрайонного суду від 20 червня 2006 року залишено  без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої та
апеляційної інстанції в зв'язку з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково за таких
підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того,
що позивач  не повідомив адміністрацію
товариства про те, що у період звільнення він був тимчасово непрацездатний.

Крім того, у процесі розгляду справи позивача
роботодавцем було поновлено на роботі у якості інженера з охорони відділу  служби безпеки м.н. ”Дружба”, проте 11 травня
2005 року його звільнено з  роботи за
власним бажанням  .

Залишаючи рішення районного  суду без зміни, апеляційний суд виходив із
того, що гарантії, зазначені у ч.  3 ст.
40 КЗпП України до осіб, які з'явилися на роботі в нетверезому стані не
застосовуються. Тому  товариство
вправі  було звільнити позивача за п. 7
ст.40 КЗпП України у період його тимчасової непрацездатності.

Проте з рішеннями судів як першої, так й апеляційної
інстанції погодитися не можна.

Так, ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускає звільнення
працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в  період його тимчасової  непрацездатності (крім звільнення за п. 5
цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці. Тому висновки  суду апеляційної  інстанції
суперечать положенням цієї статті.

Висновки суду першої інстанції про неповідомлення
позивачем товариство про факт тимчасової непрацездатності не відповідають
доказам наданим позивачем.

До того ж несвоєчасне повідомлення працівником
роботодавця  про  свою
тимчасову непрацездатність згідно
положень ч.3 ст. 40 КЗпП України не впливає на   застосування
гарантій , передбачених цим Законом.

Крім того, факт звільнення позивача з роботи  за власним бажанням не впливає  на правильне вирішення  спору та
приведення записів у його трудовій книжці у  відповідність
з чинним законодавством  та
стягнення  належних сум за  час вимушеного  прогулу.

За таких обставин, рішення суду першої та апеляційної інстанції  підлягають скасуванню із направленням справи
на новий судовий розгляд до суду
першої  інстанції.

Керуючись ст.ст.336, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну  скаргу
ОСОБА_1задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20  червня 2006 року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 23 лютого 2007 року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала  оскарженню
не підлягає.

Головуючий                                                                А.В.Гнатенко

Судді:                                                                             М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко