Справа
№22ц-2152/07                      Головуючий у 1 інстанції Андреев П.Ф.
Категорія 21                                                                    Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2007р.                                                                                                      м.Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого                                                Зубової
Л.М.

суддів                                                Соломахи
Л.І., Барсукової О.І.

при секретарі                                           Андрусішиній
М.Г.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку справу за позовом ОСОБА_1до відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України в м.Добропіллі Донецької області
про відшкодування шкоди з апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1- ОСОБА_2та
відповідача - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в
м.Добропіллі Донецької області на рішення Добропільського міськрайонного суду
Донецької області від 25 грудня 2006р., -

ВСТАНОВИВ:

29 листопада 2006р. позивач звернувся до суду з позовом до відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України в м.Добропіллі Донецької області
про відшкодування шкоди. Він посилався на те, що з листопада 2000р. працював на
шахті „ІНФОРМАЦІЯ_1". Під час виконання трудових обов'язків з ним 17 липня
2005р. та 10 липня 2006р. трапилися нещасні випадки, внаслідок яких йому
встановлена втрата працездатності: за травмою 2005р. - 20%, за травмою 2006р. -
25%, а за їх сукупністю - 45%, він визнаний інвалідом 3 групи. В зв'язку із
травмою 2006р. відповідач призначив йому страхові виплати, в тому числі
одноразову допомогу в сумі 18180грн., з розміром якої він не згодний.
Визначаючи розмір одноразової допомоги, відповідач обмежив його чотирикратним
розміром граничної суми заробітної плати, з якої справляються внески до Фонду,
що не передбачено законодавством у разі коли при подальших обстеженнях МСЕК
потерпілому встановлено інший, вищий ступінь втрати стійкої професійної
працездатності, з урахуванням іншої професійної хвороби або іншого каліцтва,
пов'язаного з виконанням трудових обов'язків. Відповідно до частини 2 п.2 ст.34
Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" розмір одноразової допомоги з врахуванням його вини
в нещасному випадку повинен   складати
43607грн. 46коп. Відповідач йому виплатив 18180грн., недоплата складає
25427грн. 46коп., яку просив стягнути з відповідача.

Крім того, через
ушкодження здоров'я на виробництві внаслідок нещасних випадків 17 липня 2005р.
та 10 липня 2006р. йому заподіяна моральна шкода, на відшкодування якої просив
стягнути з відповідача грошову компенсацію в сумі 30000грн.

Рішенням
Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 грудня 2006р. з
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Добропіллі
Донецької області на користь ОСОБА_1 стягнуто на відшкодування моральної шкоди
в зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві 13000грн. В решті частини
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній
скарзі представник позивача ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог
позивача в повному обсязі.

В обґрунтування
доводів апеляційної скарги він посилається на те, що висновок суду про відмову
позивачу в задоволенні позову про стягнення недоплаченої одноразової допомоги
суперечить вимогам частини 2 п.2 ст.34 Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" та
п.3.4.2 постанови Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків
на виробництві та професійних захворювань України від 22 грудня 2005р. №83, які
не передбачають обмеження розміру одноразової допомоги, встановлене частиною 1
п.2 ст.34 Закону, у разі коли при подальших обстеженнях МСЕК потерпілому
встановлено інший, вищий ступінь втрати стійкої професійної працездатності, з
урахуванням іншого каліцтва, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків.

Крім того, при
визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував, що
внаслідок двох травмувань позивач в 24 роки став інвалідом 3 групи, що за
станом здоров'я його звільнили з роботи і він втратив джерело існування.

Відповідач,
посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить
рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову позивачу в задоволенні
позову.

В обгрунтування
доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що позивач не надав
доказів заподіяння йому моральної шкоди, а саме, висновку МСЕК про встановлення
факту заподіяння моральної шкоди. Клопотання представника відповідача про
направлення позивача на МСЕК для встановлення факту наявності моральних страждань
судом безпідставно відхилено. Суд не врахував, що ст.237-1 КЗпП України не
виключає відповідальності роботодавця по відшкодуванню моральної шкоди,
заподіяної внаслідок порушення законних прав працівника, в зв'язку з чим
безпідставно стягнув моральну шкоду з Фонду, в той час як відповідачем по
справі повинно бути підприємство, яке не забезпечило позивачу належні умови
праці. Суд дав завищену оцінку глибині моральних страждань позивача, не
врахував, що Фондом йому щомісяця виплачуються страхові виплати, сплачено
одноразову допомогу, в нещасному випадку є вина позивача.

Доводи щодо
незаконності рішення в частині відмови позивачу в задоволенні позову про
стягнення з відповідача недоплаченої одноразової допомоги відповідачем в
апеляційній скарзі не наведені, тобто фактично рішення суду в цій частині
відповідачем не оскаржується.

В апеляційну інстанцію позивач ОСОБА_1
та його представник ОСОБА_2 не з'явилися, про день та час розгляду справи
повідомлені належним
чином. Позивач надав заяву про розгляд справи у його
відсутність. Повідомив, що доводи апеляційної скарги представника позивача
підтримує, проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечує.

Представник
відповідача Чумак І.М. доводи апеляційної скарги відповідача підтримала, проти
доводів апеляційної скарги представника позивача заперечувала.

Заслухавши
суддю-доповідача, представника відповідача Чумак І.М., дослідивши матеріали
цивільної справи, апеляційний суд вважає, що обидві апеляційні скарги
підлягають частковому задоволенню з наступних підстав:

При розгляді
справи суд першої інстанції встановив, що позивач з 01 листопада 2000р. по 08
грудня 2006р. перебував у трудових відносинах з відокремленим підрозділом
„Шахта „ІНФОРМАЦІЯ_1". Звільнений з роботи за станом здоров'я на підставі
п.2 ст.40 КЗпП України. Під час виконання трудових обов'язків гірничого
робітника очисного забою з ним трапилося два нещасних випадки: 17 липня 2005р.,
внаслідок якого він отримав розрив в/меніску правого колінного суглобу, та 10
липня 2006р., внаслідок якого він отримав гостру закриту черепно-мозкову
травму^ струс головного мозку, що підтверджується актами про нещасний випадок
на виробництві НОМЕР_2. та НОМЕР_3 Рішенням МСЕК від 31 жовтня 2006р. йому
встановлена стійка втрата професійної працездатності - 65%, в тому числі, повторно
за травмою 2002р. - 20%, повторно за травмою 2005р. - 20% та вперше за травмою
2006р. - 25%, він визнаний інвалідом 3 групи на строк до 01 листопада 2008р.

Суд встановив,
що в зв'язку із нещасними випадками позивачу відповідачем призначені і виплачуються
щомісячні страхові платежі. Розмір щомісячних виплат позивачем не оскаржується.

Суд встановив,
що в зв'язку із нещасним випадком 10 липня 2006р. позивачу призначена та
виплачена одноразова допомога з врахуванням його вини в нещасному випадку 10%)
- 18180грн., з розміром якої позивач не згодний.

Відмовляючи
позивачу в задоволенні позову про стягнення недоплаченої одноразової допомоги,
суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п.2 ст.34 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" у разі стійкої втрати професійної працездатності,
встановленої МСЕК, Фонд соціального страхування від нещасних випадків проводить
одноразову страхову виплату потерпілому, сума якої визначається із розрахунку
середньомісячного заробітку потерпілого за кожний відсоток втрати потерпілим
професійної працездатності, але не вище чотирикратного розміру граничної суми
заробітної плати (доходу), з якої справляються внески до Фонду. Саме в такому
розмірі відповідач і виплатив позивачу одноразову допомогу.

Задовольняючи
частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої
інстанції виходив з того, що внаслідок травмування на виробництві 17 липня
2005р. та 10 липня 2006р. позивач ушкодив здоров'я, внаслідок чого йому
заподіяна моральна шкода та стягнув на її відшкодування 13000грн.

Розглядаючи
справу по суті, суд обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли
між сторонами в зв'язку з відшкодуванням шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я на виробництві, регулюються Законом України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" від 23 вересня 1999р. (з наступними змінами), який набув
чинності з 01 квітня 2001р.

Проте з висновком суду щодо відмови позивачу в задоволенні позову про
стягнення недоплаченої одноразової допомоги погодитися неможливо, оскільки до
нього суд дійшов внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Згідно з п/п
„б" п.1 частини 1 ст.21 та п.3 частини 2 ст.28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" у разі настання страхового випадку Фонд соціального
страхування у встановленому законодавством порядку у разі стійкої втрати
професійної працездатності або смерті потерпілого зобов'язаний виплатити
потерпілому одноразову допомогу.

Відповідно до
п.2 ст.34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" у разі стійкої втрати професійної
працездатності, встановленої МСЕК, Фонд соціального страхування від нещасних
випадків проводить одноразову страхову виплату потерпілому, сума якої
визначається із розрахунку середньомісячного заробітку потерпілого за кожний
відсоток втрати потерпілим професійної працездатності, але не вище
чотирикратного розміру граничної суми заробітної плати (доходу), з якої
справляються внески до Фонду.

У разі коли при
подальших обстеженнях МСЕК потерпілому встановлено інший, вищий ступінь втрати
стійкої професійної працездатності, з урахуванням іншої професійної хвороби або
іншого каліцтва, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, йому провадиться
одноразова виплата, сума якої визначається із розрахунку середньомісячного заробітку
потерпілого за кожний відсоток збільшення ступеня втрати професійної
працездатності відносно попереднього обстеження МСЕК.

Якщо комісією з
розслідування нещасного випадку встановлено, що ушкодження здоров'я настало не
тільки з вини роботодавця, а й внаслідок порушення потерпілим нормативних актів
про охорону праці, розмір одноразової допомоги зменшується на підставі висновку
цієї комісії, але не більш як на 50 відсотків.

З матеріалів
справи встановлено, що нещасний випадок, який стався з позивачем 10 липня
2006р., є третім. Раніше до 31 жовтня 2006р. позивачу встановлювалася втрата
професійної працездатності за нещасними випадками, які з ним сталися 18 квітня
2002р. та 17 липня 2005р. та відповідачем вже виплачена за цими нещасними
випадками позивачу одноразова допомога.

Рішенням МСЕК
від 31 жовтня 2006р. позивачу встановлена стійка втрата працездатності 65%, в
тому числі, повторно за травмою 2002р. - 20%, за травмою 2005р. - 20% та
первинно за травмою 2006р. - 25%.

З довідки МСЕК
випливає, що 31 жовтня 2006р. позивачу внаслідок нещасного випадку 10 липня
2006р. встановлений інший, вищий ступінь втрати стійкої професійної
працездатності, тому при визначенні позивачу розміру одноразової допомоги в
зв'язку із нещасним випадком 10 липня 2006р. слід виходити з вимог частини 2
п.2 ст.34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності", згідно якої сума одноразової
виплати повинна визначатися із розрахунку середньомісячного заробітку
потерпілого за кожний відсоток збільшення ступеня втрати професійної
працездатності відносно попереднього обстеження МСЕК. В цій частині п.2 ст.34
Закону будь-які обмеження щодо розміру одноразової допомоги відсутні.

Згідно п.3.4.2 „Порядку призначення та здійснення страхових виплат
застрахованим особам (членам їх сімей)", затвердженого постановою
Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України від 22 грудня 2005р. №83, яка набула чинності з
01 січня 2006р., у разі коли при подальших обстеженнях МСЕК застрахованій особі
встановлено інший, вищий ступінь стійкої втрати професійної працездатності, з
урахуванням іншої професійної хвороби або іншого каліцтва, пов'язаного з
виконанням трудових обов'язків, їй проводиться виплата одноразової допомоги,
сума якої визначається із розрахунку середньомісячного заробітку застрахованої
особи за кожний відсоток збільшення ступеня втрати професійної працездатності
відносно попереднього обстеження МСЕК.
Будь-які обмеження розміру одноразової допомоги в п.3.4.2

„Порядку   ..... "   не
зазначаються, що відрізняється від положення, яке існувало до

01 січня 2006р. і передбачалося
п.3.3.2 „Порядку призначення та здійснення страхових виплат потерпілим (членам
їх сімей)", затвердженого постановою Правління Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України від 31 січня 2002р. №7.

Згідно постанови
відповідача від НОМЕР_4„Про призначення страхової виплати"
середньомісячний заробіток позивача, з якого йому визначена одноразова допомога
в зв'язку із нещасним випадком 10 липня 2006р., складає 1938грн. 11коп.,
відсоток збільшення ступеня втрати професійної працездатності -25% (а.с.14-15).
Розмір середньомісячного заробітку та відсоток збільшення ступеня втрати
професійної працездатності сторонами не оспорюється.

Виходячи з 25%
збільшення ступеня втрати професійної працездатності, встановленого МСЕК 31
жовтня 2006р., розмір одноразової допомоги в зв'язку із нещасним випадком 10
липня 2006р. складає 48452грн. 75коп. (1938,11грн.х25).

З матеріалів
справи встановлено, що вина позивача в нещасному випадку встановлена 10%, що
підтверджується наказом по шахті „ІНФОРМАЦІЯ_1" від НОМЕР_1(а.с. 16).

Враховуючи
наявність вини позивача в нещасному випадку відповідно до частини 3 п.2 ст.34
Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" визначений розмір одноразової виплати підлягає
зменшенню на 10%, в звя'зку з чим до сплати позивачу належало 43607грн. 46коп.
(48452,75 - 48452,75x10%).

З матеріалів
справи встановлено, що згідно постанови від НОМЕР_4„Про призначення страхової
виплати" відповідачем позивачу нарахована та сплачена одноразова допомога
в сумі 18180грн. (а.с.14-15), тобто відповідачем потерпілому недоплачена
одноразова допомога в сумі 25427грн. 46коп. (43607,46-18180), які підлягають
стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до
ст.309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є
підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення.

Враховуючи
викладене, рішення суду в частині відмови позивачу в задоволенні позову про стягнення
недоплаченої одноразової допомоги підлягає скасуванню з ухваленням нового
рішення про задоволення позову.

Висновки суду
щодо наявності у позивача права на відшкодування моральної шкоди за нещасним
випадком 17 липня 2005р. відповідають вимогам закону.

Згідно частини 1
ст.9 Закону України "Про охорону праці" від 14 жовтня 1992р. (з
наступними змінами) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", тому
довід відповідача, що моральну шкоду, заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження здоров'я, повинно відшкодовувати підприємство, яке не забезпечило
небезпечні умови праці, не ґрунтується на законі.

Згідно з п/п "є" п.1 частини 1 ст.21 та частини 3 ст.28 Закону
України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" у

разі настання страхового випадку
Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку
зобов'язаний виплатити грошову суму за моральну шкоду за наявності факту
заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять будь яких інших
додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди.

Частиною 3 ст.34
Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності", на положеннях якої грунтується апеляційна скарга,
передбачено, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не
спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом
соціального страхування за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної
моральної шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів.

Як зазначив
Конституційний Суд України в рішенні від 27 січня 2004р. по справі №1-9/2004 за
конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини
третьої статті 34 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" (справа про відшкодування моральної
шкоди Фондом соціального страхування) положення частини 3 статті 34 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" треба розуміти як визначення порядку, процедури та
розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків
моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у
разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності.

Зазначене
положення частини третьої статті 34 Закону не позбавляє застрахованого
працівника, який втратив професійну працездатність, права на відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, і не виключає
обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати
моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, у випадках тимчасової чи стійкої
втрати потерпілим професійної працездатності (статті 1, 5, частина п'ята статті
6, частина друга статті 13, підпункт "є" пункту 1 частини першої
статті 21, частина третя статті 28).

З обставин
справи вбачається, що позивачу встановлена стійка втрата працездатності, у
зв'язку з чим суд обгрунтовано, виходячи з положень ст.21 та ст.28 Закону,
дійшов висновку про наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди в
зв'язку з ушкодженням здоров'я внаслідок нещасного випадку на виробництві 17
липня 2005р. і наявності у нього права на її відшкодування.

Цей висновок
суду відповідає роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, які викладені в
постанові від 31 березня 1995р. „Про судову практику в справах про
відшкодування моральної шкоди", де зазначено, що під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних
страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я (п.3).

Згідно ст. 5 7 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги
та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами,
на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної
шкоди, є акти про нещасні випадки на виробництві, рішення МСЕК про встановлення
позивачу

стійкої втрати працездатності,
виписки з історії хвороби. Певний засіб доказування -висновок МСЕК про
наявність факту заподіяння моральної шкоди передбачений лише у випадку, якщо
потерпілому не встановлена втрата професійної працездатності.

З 01 січня
2006р. набув чинності Закон України „Про Державний бюджет України на 2006
рік". Статтею 77 п.27 цього Закону на 2006 рік була зупинена дія абзацу
четвертого статті 1 (в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і
членам їх сімей), підпункту "є" пункту 1 частини першої статті 21,
частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", на положеннях яких ґрунтується рішення суду.

Відповідно до ст.58 Конституції України закон зворотної
дії в часі не має.

Правовідносини
по відшкодуванню позивачу моральної шкоди в зв'язку з нещасним випадком 17
липня 2005р. відповідно до ст. 13 Закону України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" виникли
17 липня 2005р., тобто до набрання чинності Законом України „Про Державний
бюджет України на 2006 рік", тому дія п.27 ст. 77 Закону України „Про Державний
бюджет України на 2006 рік" на ці правовідносини не розповсюджується і в
цій частині позивач має право на відшкодування моральної шкоди.

До висновку щодо
наявності у позивача права на відшкодування моральної шкоди за нещасним
випадком 10 липня 2006р. суд першої інстанції дійшов внаслідок порушення норм
матеріального права.

А саме, суд
першої інстанції не врахував, що правовідносини по відшкодуванню позивачу
моральної шкоди в зв'язку з нещасним випадком 10 липня 2006р. виникли після
набрання чинності Законом України „Про Державний бюджет України на 2006
рік", під час дії цього Закону. Зупинення на 2006р. дії Закону "Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"
в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим не дає підстав для
задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди в зв'язку з
нещасним випадком 10 липня 2006р.

Визначаючи
розмір моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг фізичних та душевних
страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, ступінь втрати професійної
працездатності, яка встановлена позивачу за травмами 17 липня 2005р. та 10
липня 2006р. (45%) і визначив її розмір в сумі 13000грн.

Оскільки за
нещасним випадком 10 липня 2006р. позивач права на відшкодування моральної
шкоди не має, суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди
повинен був виходити лише з моральних страждань, яких позивач зазнав внаслідок
ушкодження здоров'я за нещасним випадком 17 липня 2005р. та відповідного
ступеню втрати потерпілим працездатності в зв'язку з цим нещасним випадком, яка
складає 20% .

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що стягнута судом першої
інстанції сума ВІЗ 000грн. підлягає зменшенню до 8000грн. При цьому апеляційний
суд враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг фізичних та душевних
страждань, яких зазнав позивач, ступінь втрати ним професійної працездатності в
зв'язку з нещасним випадком 17 липня 2005р. (20%), внаслідок якого позивач отримав
травму ноги, відсутність тяжких наслідків за цією травмою, обмеження щодо
працездатності позивача, ступінь порушення його життєвих зв'язків, а також
вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Висновки суду щодо розміру відшкодування позивачу моральної
шкоди не відповідають обставинам справи, тому рішення суду в цій частині
відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає зміні.

Керуючись ст.307, ст.309, ст.314, ст.316 ЦПК України,
апеляційний суд Донецької області, -

ВИРІШИВ:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_2та відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в м.Добропіллі Донецької області задовольнити
частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 грудня
2006р. в частині відмови ОСОБА_1в
задоволенні позову до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м.Добропіллі Донецької області про стягнення недоплаченої одноразової
допомоги скасувати.

Стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в
м.Добропіллі Донецької області на користь ОСОБА_1недоплачену
одноразову допомогу в зв'язку з нещасним випадком на виробництві 10 липня
2006р. в сумі 25427 (двадцять п'ять тисяч чотириста двадцять сім) гривень
46коп.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25 грудня
2006р. в частині відшкодування моральної шкоди змінити.

Стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Добропіллі Донецької області на користь ОСОБА_1на відшкодування
моральної шкоди 8000 (вісім тисяч) гривень.

Рішення   набирає законної сили з моменту його
проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.