УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2007 року                                      м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої                -           судді Кожух О.А,

суддів                         -           Власов
CO., Чужа
Ю.Г.

при секретарі             -           ШпонтакВ.В.

з участю                     -           позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою відпо­відача
ОСОБА_2 на рішення Міжгірського районного суду від 22 листопада 2006 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стяг­нення невиплаченої
заробітної плати, оплати за час вимушеного прогулу, компенсації за
невикористану відпустку, витрат на утримання транспортного засобу та моральної
шкоди, -

встановила:

ОСОБА_1 21.09.2006 звернувся до
суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що, пра­цюючи у приватного підприємця ОСОБА_2 водієм згідно трудового договору
від 21.07.2004, він особи­сто виконував
роботи з технічного обслуговування транспортного засобу, за власні кошти
придбавав па­ливно-мастильні матеріали; жодного разу не зміг отримати щорічну
відпустку; з 01.01.2006 відповідач
припинив виплачувати заробітну плату та все рідше залучав до перевезень. За
рішенням відповідача 23.03.2006
позивач не вийшов на роботу, проте на наступний день дізнався, що відповідач
має намір застосувати за цей прогул дисциплінарне стягнення, і в подальшому
позивачу здійснення перевезень не доручалося. Звернувшись 05.09.2000 до
Ужгородського міського центру зайнятості позивач дізнався, що трудовий договір
із відповідачем знято з реєстрації 23.03.2006 за п. 4 ст. 40 КЗпП України на
підставі за­яви роботодавця та акту про невихід на роботу 23.03.2006. Трудова
книжка знаходиться у позивача, за­пис про звільнення у ній відсутній. Позивач
просив суд визнати незаконним звільнення з роботи водієм та поновити на роботі;
стягнути заборгованість по заробітні платі з 01.01.2006 та оплату за час вимуше­ного
прогулу в сумі 3099 грн., компенсацію за невикористані
відпустки в сумі 700 грн., витрати на утри­мання
транспортного засобу в сумі 1191,49
грн. та моральну шкоду в сумі 4000
грн.

Рішенням
Міжгірського районного суду від 22.11.2006
позов'задоволено частково. Визнано, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 трудові
відносини по угоді від 21.07.2004 не припинені і скасовано рі­шення служби зайнятості про зняття даної угоди з
реєстрації. Зобов'язано ОСОБА_2 виплатити ОСОБА_1 з 24.03.2005 по 22.11.2006 заробітну плату
в межах мінімальної зарплати на суму 2918,17
грн. В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з відповідача 51 грн. судового збору та ЗО грн. витрат на роз­гляд справи.

В апеляційній
скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та направити
справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм
матеріального права та невідповідність рішення суду фактичним обставинам
справи.

У своїх
поясненнях на апеляційну скаргу позивач по іншому викладає обставини справи і
також не погоджується із рішенням суду щодо відмови у задоволенні вимоги про
стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані
відпустки.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та

обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задово-

ленню з наступних підстав

Справа №
22 ц -185/07                                                                 номер
рядка статистичного звіту: 40,
-

Головуючий в першій інстанції - Цім бота В.І. Суддя-доповідач -Кожух О.А.

2

Відповідно до
ст. 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ви­мог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у. справі, кожна сторона
зобов'язана дове­сти ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними за­собами
доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно
до ст, 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, законним є рішення, яким суд, вико­навши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на підставу сво­їх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не
відповідає.

Визнавши, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 трудові відносини по угоді від 21.07.2004 не при­пинені і скасувавши рішення служби
зайнятості про зняття даної угоди з реєстрації, суд вийшов за межі позовних
вимог, оскільки такої вимоги позивач не заявляв. Натомість, судом не було
вирішено всі заяв­лені позивачем вимоги. Так, з мотивувальної частини рішення
суду вбачається, що позивачу відмовлено у задоволенні вимоги про стягнення
заробітної плати з 01.01.2006 по 24.03.2006, коштів на придбання запчастин та
моральної шкоди. Вимога щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки
судом не вирішена, що згідно з п. 5
ст. 311 ЦПК
України тягне за собою скасування рішення суду з направленням справи на новий
розгляд. Цей недолік суду не міг бути усунутий ухваленням додаткового рішення,
оскі­льки з приводу цієї вимоги сторони не давали пояснень і не подавали
доказів.

Допущені судом і
інші порушення. Так, вирішення інших вимог позивача ґрунтувалось лише на поясненнях сторін, які, відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України, не можуть бути доказами
у справі, оскільки сторони не були допитані як свідки, та без перевірки всіх
обставин та підтвердження їх допустимими до­казами. Зокрема, відомостями про
отримання заробітної плати, про які вказував відповідач у своїх пояс­неннях,
допитами свідків, матеріалами з Ужгородського міського центру зайнятості, про
витребування яких містилось клопотання у
позовній заяві. Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог, суд свій висновок
не мотивував. Не досліджувалось та не перевірялось судом питання про причини
пропуску позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Таким чином,
справа була розглянута з порушенням норм процесуального права, які є безумов­ною
підставою для скасування рішення суду з направленням справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду слід усунути зазначені вище порушення і
вирішити спір у відпо­відності з вимогами закону.

Керуючись ст.
ст. 304, п.5 ч.1
ст. 307, п. 5 ч. 1 ст. 311,313,314, 315,317,319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення
Міжгірського районного суду від 22
листопада 2006 року - скасувати, а
справу направи­ти на новий розгляд до того ж суду іншим складом суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту
його проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом
двох місяців з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Верховного Суду України.