У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

12 вересня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого
- Яреми А.Г.,

Суддів:              Берднік І.С.,   Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, виконавчого комітету Залізничної районної
ради              м. Сімферополя про
поділ земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та
будинком і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Сімферопольської міської
ради про визнання недійсним Державного акту про право приватної власності на
землю, визнання права власності на будинок, поділ будинку та допоміжних споруд
й визначення порядку користування земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася до суду з
зазначеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належав
АДРЕСА_1, 7 серпня            1992 року
вона продала ¼ частину недобудованого будинку
ОСОБА_2 Згодом він на її земельній ділянці самочинно й незаконно збудував жилий
будинок, господарські споруди, фактично захопив половину земельної ділянки, чим
порушує її права.

Позивачка, під час
розгляду справи уточнивши позовні вимоги, просила поділити земельну ділянку,
визнати за нею право власності на ділянку площею 364,8 кв.м., за відповідачем -
право власності на земельну ділянку площею 269,8 кв.м., стягнути з  ОСОБА_2 компенсацію за зменшення її частки у
власності на землю, зобов'язати відповідача знести огорожу та самочинно
збудований гараж.

ОСОБА_2 звернувся до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1., Сімферопольської міської ради,
посилаючись на те, що виданий 19 серпня 2004 року ОСОБА_1 Державний акт про
право власності на земельну ділянку площею 650 кв.м. є незаконним та порушує
його права, оскільки він є співвласником ¼ частини
АДРЕСА_1, фактично користується ½ частиною земельної ділянки та має
на це право за домовленістю з ОСОБА_1, на своїй частині ділянки самочинно
побудував будинок та господарські споруди, однак у зв'язку зі спором з ОСОБА_1
не може здати їх в експлуатацію.

ОСОБА_2 просив визнати недійсним Державний
акт про право власності на землю, виданий 19 серпня 2004 року ОСОБА_1, визнати
за ним право власності на самочинно збудовані будинок літ. ”Б”, гараж літ. “Д”,
навіс літ. “Е”, навіс літ. “б”, поділити будинок в натурі з виділенням
конкретних будівель, визначити його та ОСОБА_1. частки у власності з
урахуванням збудованих ним будівель та споруд, встановити порядок користування
земельною ділянкою та виділити йому ділянку площею 352 кв.м.,       ОСОБА_1 - ділянку площею 298 кв.м.

Рішенням Залізничного
районного суду м. Сімферополя від 30 травня 2006 року, додатковим рішенням
цього ж суду від 23 червня 2006 року, залишеними без змін ухвалою Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 12 лютого 2007 року, в задоволенні позову
ОСОБА_1. відмовлено, зустрічний позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та постановити нове рішення,
посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Судом встановлено, що згідно
договору купівлі-продажу від 7 серпня 1992 року, який визнано дійсним рішенням
суду від 29 січня 1996 року, ОСОБА_2 став власником                    ¼ частиниАДРЕСА_1, самочинно збудував жилий будинок літ. ”Б”, гараж літ. “Д”,
навіс літ. “Е”, навіс літ. “б”. Між сторонами не було проведено поділ будинку в
натурі та не було встановлено порядок користування земельною ділянкою. 19
серпня 2004 року ОСОБА_1 одержала Державний акт про право власності на усю
земельну ділянку площею 650 кв.м.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1. та задовольняючи зустрічний позов, суд виходив із того, що ОСОБА_2, як
співвласник будинку, має право на користування частиною земельної ділянки, тому
Державний акт про право власності на земельну ділянку всієї площі видано
ОСОБА_1 незаконно, крім того, самочинно збудовані ОСОБА_2 будинок та допоміжні
споруди розташовані на земельній ділянці, яка перейшла в його користування в
зв'язку з купівлею частини будинку і не порушують прав ОСОБА_1., а порядок
користування земельною ділянкою слід встановити виходячи з рівності часток
сторін (по ½) та згідно порядку користування
ділянкою, що склався.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна.

Згідно роз'яснення, викладеного у
пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року
«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому
числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок,
господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно
від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, тому відповідно до
ст. 88 ЗК слід брати до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими,
так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній
власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є
обов'язковою. Це
правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Якщо
до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у
спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок,
господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у
користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок
користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування
якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у
вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної
сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги та заперечуючи проти зустрічного
позову, ОСОБА_1 визнавала право власності ОСОБА_2 на ¼ частину будинку, однак посилалась на те, що ОСОБА_2 має
право на користування частиною земельної ділянки, пропорційною його частці у
праві власності на будинок, так як між ними не визначався порядок користування
земельною ділянкою і саме з цього приводу з 1995 року виникають спори.

Суд у порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не
звернув, доводів ОСОБА_1. належним
чином не перевірив, не визначився із характером спірних правовідносин.

Встановивши, що ОСОБА_2 купив у
1992 році ¼ частину будинку й між сторонами не було проведено поділ
будинку в натурі та не було встановлено порядок користування земельною
ділянкою, суд разом з тим визначив порядок користування земельною ділянкою,
виходячи із рівності часток сторін.

Крім того, згідно ч.ч. 3, 5 ст.
376 ЦК України право власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї
мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно. На  вимогу
власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право
власності  на нерухоме майно, яке
самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

За змістом зазначених норм за
особою, яка здійснила самочинне будівництво, може бути визнане право власності
на нерухоме майно, однак при наявності певних умов - якщо земельну ділянку
надано у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно, або якщо така особа має право власності чи право
користування земельною ділянкою.

З огляду на зазначене не
можна визнати цілком обґрунтованим висновок суду про визнання за ОСОБА_2 права
власності на самочинно збудовані споруди на підставі          ч.ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України,
оскільки суд не встановив фактів та не зазначив у рішенні обставин, які
свідчать про те, що саме ОСОБА_2 земельна ділянка була надана у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно,
чи про те, що ОСОБА_2 мав право користування саме тією частиною земельної
ділянки, на якій самочинно провів будівництво.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог ст.ст. 303,           315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу
ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного
суду м. Сімферополя від 30 травня 2006 року, додаткове рішення цього ж суду від
23 червня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від
12 лютого 2007 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
І.С.Берднік

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін