Справа № 22ц-2020/07                       Головуючий у 1 інстанції
Категорія 32                                                                    Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2007р.                                                                                                       м.Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого                                                    Зубової
Л.М.

суддів                                                    Соломахи
Л.І., Барсукової О.І.

при секретарі                                                 Андрусішиній
М.Г.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2до ОСОБА_3, ОСОБА_4про визнання такими, що втратили право користування
жилим приміщенням, з апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2на рішення
Центрально-Міського районного суду м.Горлівки Донецької області від 29
листопада 2006р., -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2
в вересні 2006р. звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Посилались
на те, що разом з ними в спірній квартирі прописані відповідачі та донька
ОСОБА_3 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1народження, які в квартирі фактично ніколи не
проживали, бо мають інше житло Будь-якого майна відповідачів в спірній квартирі
не має. Участі у сплаті квартплати та комунальних послуг відповідачі не
приймають. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають. Оскільки
відповідачі не проживають в спірній квартирі більш ніж шість місяців без поважних
причин, просили визнати відповідачів та неповнолітню ОСОБА_5такими, що втратили
право користування жилим приміщенням - АДРЕСА_1

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Горлівки
Донецької області від 29 листопада 2006р. в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування жилим
приміщенням, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 просять рішення
суду скасувати та ухвалити нове про задоволення їх позову, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги позивачі посилаються на те, що
суд дійшов невірного висновку про поважність причин не проживання відповідачів
в квартирі.

В апеляційній
інстанції позивачі ОСОБА_1,
ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідачі
ОСОБА_3, ОСОБА_4. проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили
рішення суду залишити без змін.

Заслухавши
суддю-доповідача, позивачів ОСОБА_1,
ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4., дослідивши матеріали цивільної
справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивачів підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних
підстав:

При розгляді
справи суд першої інстанції встановив, що в спірній АДРЕСА_1зареєстровані
позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_4., ОСОБА_3 з неповнолітньою
дитиною ОСОБА_5, 2001 року народження. Спірна квартира не приватизована,
основним наймачем квартири був ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2

Відмовляючи
позивачам в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачі право на користування спірною квартирою не втратили, оскільки не
проживають в ній більш ніж шість місяців з поважних причин. Позивач не бажає,
щоб відповідачі проживали в квартирі, на грунті чого між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачами виникли несприятливі стосунки. У відповідачів відсутні ключі від
квартири. Відповідач ОСОБА_4. проживає з особою, яка потребує догляду, що підтверджується
довідкою МСЕК. Однією з причин непроживання відповідачів в квартирі є наявність
в ній тварин (трьох котів), що може погіршити стан здоров'я малолітньої дитини
та її матері-інваліда ОСОБА_3

З такими
висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки вони не
відповідають обставинам справи.

Відповідно до
ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів
його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або
члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк
за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Відповідно до
ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Позивачі
стверджують, що відповідачі в спірній квартирі ніколи не проживали, а були в
ній лише зареєстровані як новонароджені за місцем прописки їх батьків.

Відповідачі
визнають, що в спірній квартирі вони ніколи не проживали, а були тільки
зареєстровані з моменту народження. Вони також визнають, що будь-які їх речі в
спірній квартирі відсутні, тобто висновок суду першої інстанції про те. що
відповідачі не проживають в спірній квартирі більш ніж шість місяців відповідає
обставинам справи.

Відповідно до
ст.61 ЦПК України обставини визнані сторонами доказуванню не підлягають.

Оскільки
відповідачі визнають, що вони не проживають в спірній квартирі з моменту
народження, а саме, ОСОБА_3 -з 17 лютого 1980р.. ОСОБА_4. з 18 червня 1986р.,
ОСОБА_5 - з 07 серпня 2001р., ці обставини доказуванню не підлягають.

Відповідно до п.Ю постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня
1985р. №2 „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його
сім'ї такими, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно
з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.  В разі їх поважності (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відмовляючи
позивачам в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі
не проживають в спірній квартирі з поважних причин.

Проте ці висновки суду будь-якими доказами не
підтверджуються.

Відповідно до
ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачі не
надали суду доказів поважності причин свого не проживання в спірній квартирі
більш ніж 20 років.

Посилаючись на
те, що позивач ОСОБА_1 не бажає, щоб вони проживали в спірній квартирі,
відповідачі доказів неправомірної поведінки ОСОБА_1 не надали.

Пояснення свідка
ОСОБА_7, яка є матір'ю відповідачів, що позивач ОСОБА_1 заперечувала проти
проживання відповідачів в квартирі, не свідчать про неправомірну поведінку
позивача ОСОБА_1

Відповідачі
визнають, що з приводу порушення їх житлових прав позивачами вони ніколи ні до
яких органів не зверталися.

На підтвердження
неправомірної поведінки ОСОБА_1, яка начебто не пускає її у спірну квартиру,
відповідач ОСОБА_3 надала рапорт в.о. начальника ВКМН Центрально-Міського РВ
ГМУ УМВС України в Донецькій області майора міліції ОСОБА_8, згідно якого 10
вересня 2006р. до неї зверталася громадянка ОСОБА_3 з приводу того, що ОСОБА_1
не пускає її та малолітню ОСОБА_5, 2001 року народження, в АДРЕСА_1, де вони
зареєстровані. Вона разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відвідала цю квартиру, але
ОСОБА_1 їх в квартиру не пустила (а.с.34).

Зазначений рапорт не є належним доказом по справі.

Позивач ОСОБА_1 факт зазначений в рапорті не визнає.

Наданий особисто
відповідачем ОСОБА_3 рапорт, який адресований начальнику Центрально-Міського РВ
ГМУ УМВС України в Донецькій області, штампу щодо його реєстрації як службового
документу в Центрально-Міському РВ ГМУ УМВС України в Донецькій області та
резолюції начальника РВ стосовно рапорту не має. Кутового штампу в
підтвердження того, що рапорт дійсно був складений відповідним працівником
Центрально-Міського РВ ГМУ УМВС України в Донецькій області, на рапорті також
не має.

Клопотання про
допит у судовому засіданні свідка ОСОБА_8,
від імені якої складено рапорт, відповідач у суді першої інстанції та в
апеляційному суді не заявляла.

Посилання
відповідачів на відсутність у них ключів від квартири також не заслуговує на
увагу, оскільки з 1986р. замок в квартирі не мінявся і відповідачі заходів щодо
отримання у позивачів ключа від квартири не приймали.

Фактичні
обставини справи, а саме, неироживання в квартирі на протязі більш ніж 20
років, неприйняття заходів щодо захисту свого начебто порушеного права на
проживання в квартирі, свідчать про небажання відповідачів користуватися
спірною квартирою.

Відповідач
ОСОБА_3 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3.. ОСОБА_4. - ІНФОРМАЦІЯ_4, але навіть і
після досягнення повної цивільної дієздатності вони в суд з позовом про
відновлення їх порушеного права на користування жилим приміщенням, а саме, про
вселення в спірну квартиру не зверталися і не ставлять цього питання зараз.

Посилання суду першої інстанції на ту обставину, що відповідач ОСОБА_4.
проживає з особою, яка потребує догляду, не свідчить про поважність причин її
не проживання в спірній квартирі. Як пояснює відповідач ОСОБА_4. з моменту
народження вона проживає  разом з матір'ю
за місцем проживання її дідуся та бабусі по материнській лінії. Доказів того,
що вона здійснює догляд за своїм дідом ОСОБА_9, який є інвалідом І групи,
відповідач ОСОБА_4. суду не надала. Крім того, згідно наданої відповідачем
довідки її дід є інвалідом першої групи і потребує стороннього догляду лише з
31 липня 2006р. (а.с.54-55).

Висновки суду, що наявність в квартирі трьох котів може погіршити стан
здоров'я малолітньої дитини, тобто ОСОБА_5та її матері ОСОБА_3, яка є інвалідом
3 групи, є лише припущенням. Доказів щодо стану здоров'я відповідача ОСОБА_3 та
її доньки ОСОБА_5 та неможливості перебування у приміщенні, де знаходяться
домашні тварини, відповідачка ОСОБА_3 суду не надала.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що
відповідачі не проживають в спірній квартирі без поважних причин, а тому
відповідно до ст.71 ЖК України їх та малолітню ОСОБА_5 слід визнати такими, що
втратили право користування спірною квартирою.

Відповідно до ст.29 ЦК
України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є
місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Апеляційним судом встановлено, що батьки неповнолітньої ОСОБА_5 мешкають в
АДРЕСА_2, яка згідно ст.60 СК України є їх спільною сумісною власністю (а.с.43,
а.с.50), тому право малолітньої ОСОБА_5 на житло в зв'язку із визнанням її
матері ОСОБА_3 та самої малолітньої такими, що втратили право користування
спірною квартирою, не порушено.

Відповідно до ст.309 ЦПК України невідповідність
висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими, є підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Враховуючи викладене, рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про задоволення позову.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем ОСОБА_1
були сплачені судовий збір у сумі 8грн. 50коп. та витрати на
інформаціно-технічне забезпечення розгляду справи.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на
новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл
судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про ухвалення нового рішення, яким
задовольнив позовні вимоги, з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1
необхідно присудити судові витрати, які складають 16грн., тобто з кожного з
відповідачів по 8грн.

Керуючись ст.307, ст.309, ст.314, ст.316 ЦПК України,
апеляційний суд Донецької області, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Горлівки Донецької області від
29 листопада 2006р. скасувати.

ОСОБА_4, ОСОБА_3та її доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1народження, визнати
такими, що втратили  право користування
АДРЕСА_1м.Горлівці Донецької області.

Стягнути з
ОСОБА_3, ОСОБА_4на користь ОСОБА_1 судові витрати по 08грн. з кожної.

Рішення набирає законної сили з моменту його
проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.