Справа №22ц-228/2007 рік.
Доповідач - Заболотний В.М.
УХВАЛА

Іменем       України

06 лютого 2007 року                                                                                                       місто Чернігів

Апеляційний   суд  Чернігівської
області у складі: головуючого -
судді Скрипки А.А. суддів - Заболотного В.М., Ішутко В.М. при секретарі - Куксі М.В.

з участю - ОСОБА_1 та
представників сторін

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Деснянського
районного суду м.Чернігова від 17
листопада 2006 року по
справі за позовом Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м.Чернігова (далі - Управління) до ОСОБА_1 про стягнення
надміру виплаченої пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 17.11.2006 року позов Управління Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м.Чернігова задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на
користь позивача 15082грн. 36коп. надміру виплаченої пенсії.

Задовольняючи
позов, суд першої інстанції виходив з того, що про наявність судового спору з приводу поновлення на роботі, ОСОБА_1, в порушення вимог ст.50 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", не повідомив Управління. В
зв'язку з цим, виплата пенсії по інвалідності була припинена відповідачу лише з
01.08.2006 року, після того, як позивач був
повідомлений про це листом ДПА в Чернігівській області. За період з 01.12.2005 року по 31.07.2006 року ОСОБА_1 було виплачено 15082грн.36коп. Крім того, відповідач
за період з 01.09.2005 року по день винесення судового рішення про
поновлення його на роботі отримав середній заробіток за час вимушеного прогулу,
що і є підставою для стягнення з останнього
надмірно виплаченої суми пенсії.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення
суду і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог Управління,
посилаючись    на   порушення
судом    першої    інстанції
норм процесуального і матеріального права. Апелянт вказує, що
посилання суду на те, що він подавав
недостовірні відомості до Пенсійного фонду, нічим не підтверджені та є необгрунтованими. За отриманням
пенсії ОСОБА_1 звернувся лише після того, як був незаконно звільнений.
На його думку, жодною нормою Закону не передбачено, що особа, яку звільнено з
роботи і яка не згодна з таким звільненням і оскаржує його до суду, не має
права подавати до органів Пенсійного фонду документи про нарахування та отримання пенсії. Крім того, ст. 37 Закону України „Про державну службу" передбачено
призначення пенсії державним службовцям, які у період перебування на державній службі були визнані інвалідами 1 та 2 груп. Період, за який з нього
стягнуто отриману пенсію, це з 01.09.2005 року по 31.07.2006 року.
Саме з 01.09.2005 року відповідача було звільнено з посади, і хоча постанова Деснянського райсуду м.Чернігова від
01.03.2006 року передбачала поновлення
на роботі негайно, відповідний наказ ДПА в Чернігівській області було видано лише 27.06.2006 року. А фактично
ОСОБА_1 приступив до роботи тільки 09 вересня 2006 року. Також, апелянт вважає, що
згідно норм Закону України „Про виконавче
провадження", доказом виконання рішення суду про поновлення на роботі є не видача наказу, а фактичне допущення працівника
до виконання обов'язків. Стягнувши 15082грн. 36коп., суд позбавив його права на пенсію, гарантованого
Конституцією України та ст. 16 Закону України „Про
загальнообов'язкове пенсійне державне страхування".

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи скарги та матеріали справи,
апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з наступних підстав.

По справі встановлено, що 28.11.2005 року ОСОБА_1 звернувся до позивача з заявою про призначення пенсії по інвалідності
як державному службовцю, і така пенсія йому була
призначена з 01.12.2005 року (а.с.8, 11).

10.10.2005 року відповідач звернувся з позовом до ДПА в
Чернігівській області про поновлення на роботі і постановою
Деснянського районного суду м.Чернігова від
01.03.2006 року його поновлено на посаді
начальника управління справами ДПА України в
Чернігівській області з 01.09.2005 року. Зазначена постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі залишена
без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 19.06.2006 року (а.с. 14-16).

Після того, як
позивачу стало відомо про поновлення на роботі ОСОБА_1, виплата пенсії останньому
припинилась з 01.08.2006р. (а.с.10). Але про факт поновлення на роботі відповідач не повідомив
Управління, чим порушив ст.50 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яка передбачає відшкодування в добровільному порядку
або в судовому надмірно виплачені
суми пенсій в результаті зловживань з боку пенсіонера або подання ним
недостовірних відомостей.

Тобто, за період
з 01.12.2005 року по 31.07.2006 року ОСОБА_1
була виплачена пенсія в  сумі  15082грн.36коп.,  яка є переплатою,  адже за період з 01.09.2005 року по день
поновлення на роботі відповідач отримав середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

Крім того, ст. 37 Закону України „Про Державну
службу" передбачає, що державним службовцям, які у період перебування на
державній службі визнані інвалідами 1 та 2 груп, незалежно від причин
інвалідності пенсія по інвалідності призначається в
розмірах, передбачених ч.2 і ч.5 цієї статті, після припинення ними державної служби. А у випадку, якщо особи повертаються на
державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або до досягнення ними
граничного віку перебування на державній службі.

Таким чином,
ОСОБА_1 дійсно були порушені вимоги ст.50 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", що виразилось в неповідомленні ним позивача про його
поновлення на роботі в ДПА в Чернігівській області та стягнення на його
користь середнього заробітку за час вимушеного
прогулу. А тому пенсія, яка була виплачена відповідачу за період з 01.12.2005 року по 31.07.2006 року має бути
стягнута з ОСОБА_1 на користь Управління Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м.Чернігова.

За таких
обставин, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим,
постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а
доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.303, 307-308, 313-315, 317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- відхилити, а рішення
Деснянського районного суду м.Чернігова від 17 листопада 2006
року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.