Справа №2-231
РІШЕННЯ  ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2007 року                                  м. Харків

Московський
районний суд м. Харкова у складі:

головуючого                     судді Малихіна О.Р.

при
секретарі                            Тішинської
М.В.

за
участю адвокатів:                 ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи виконком Московської
районної ради м. Харкова, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про визнання таким, що
втратив право користування житлом

і по зустрічному позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
управління комунального майна і приватизації, центру приватизації державного
житлового фонду Харківської міської ради, треті особи орган опіки та піклування
Московського району м. Харкова, приватні нотаріуси ОСОБА_11 і ОСОБА_12, про
визнання права користування житловим приміщенням, про визнання приватизації
квартири і договорів купівлі-продажу квартири не дійсними, про стягнення сум і
про виселення із квартири,

і по зустрічному позову ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Фатдаєвої Сопмаз
Єйнула-кизи, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя
особі ОСОБА_10, ОСОБА_9, орган опіки та піклування Московського району м.
Харкова, про визнання приватизації квартири дійсним, про визнання особи
доброзичливим покупцем, про визнання дійсним догорів купівлі-продажу квартири,

встановив:

У квітні 2003 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про
визнання таким, що втратив право користування житловою площею в кв. АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову вказував, що відповідач прописаний в квартирі, але з
15.03.1990 року в квартирі не проживає, так як проживає за іншою адресою з
жінкою, з якою знаходиться в цивільному шлюбі. З часу прописки в квартирі, з
лютого 1990 року, комунальні платежі за квартиру не оплачує, квартирою не
інтересується.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав і у травні 2004 року подав
зустрічний позов в якому просить визнати за ним право користування житловим
приміщенням в кв. АДРЕСА_1, визнати недійсною приватизацію цієї квартири
ОСОБА_2 і його сім'єю, зобов'язати Центр приватизації державного житлового
фонду відмінити розпорядження НОМЕР_1 від 27.06.2003 року про передачу квартири
в спільну сумісну власність ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_13,
визнати не дійсними договора купівлі-продажу вказаної квартири від 13.08.2003
року між ОСОБА_2. і ОСОБА_4 і ОСОБА_7 посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_11, і від 25.10.2003 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_12, а також стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_4 понесені нім витрати
на надання йому юридичної допомоги в сумі 200 грив, і за отримання довідки в
міськБТІ в сумі 63 грив. 70 коп..

В обґрунтування позову вказував, що спірна однокімнатна квартира була
отримана ОСОБА_2. на сім'ю із шості осіб, в тому числі і на нього, оскільки він
є рідним братом наймача. 28.02.1990 року він прописався і став проживати
спільно з братом і його сім'єю в квартирі. Поки троє дітей брата були
маленькими він допомагав за ними доглядати, турбуватися про них і надавав
матеріальну допомогу на їх утримання. Копи діти підросли, то в шістьох стало
важко проживати в квартирі, а тому ОСОБА_2 попросив його знайти іншу квартиру
для тимчасового проживання. У зв'язку з цим він став знімати кімнату у чужих
людей, де і проживає до теперішнього часу. Але, він часто бував в спірної квартирі,
допомагав по господарству, закотився о дітях, надавав матеріальну допомогу. У
2003 році брат повідомив його про те, що за рішенням суду він виписаний із
квартири і квартира приватизована братом і його сім'єю і продана іншої собі. В
лютому 2003 року ОСОБА_2 отримав ключі від нової чотирьохкімнатної квартири.
Оскільки рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування
житлом в спірної квартирі було відмінено за його апеляційною скаргою, він
вважає що приватизація житла ОСОБА_2. на п'ять чоловік є незаконною, а також є
неправомірними і угоди по купівлі-продажу квартири.

Відповідачка ОСОБА_8 позов ОСОБА_3 не визнала і подала
зустрічний позов, в якому просить визнати її доброзичливим покупцем, а також
визнати дійсними приватизацію спірної квартири ОСОБА_2. і його сім'єю і
договора купівлі-продажу квартири, укладені між ОСОБА_2. і ОСОБА_7 13.08.2008
року і між ОСОБА_14 і нею 25.10.2003 року.

Вказувала, що її сім'я нуждалась в житлової площі, а тому вони
прийняли рішення придбати квартиру. За об'явою вони знайшли спірну квартиру,
яка була на час продажу вільна, і 25.10.2003 року вона заключила з ОСОБА_7, власником
квартири, договір купівлі-продажу вказаної квартири, який було посвідчено
приватним нотаріусом ОСОБА_12. Після покупки квартири вона з сім'єю вселилась в
квартиру і проживає в неї до теперішнього часу. Про те, що на цю квартиру
претендує ОСОБА_3 при укладенні договору не було відомо нікому.

Представник третіх осіб по основному позову ОСОБА_4
ОСОБА_5 і ОСОБА_6, яки також є відповідачами по зустрічним позовам, з вимогами
основного позову і зустрічного позову ОСОБА_8 згоден, а з вимогами зустрічного
позову ОСОБА_3 не згоден.

Відповідачі по зустрічному позову ОСОБА_3 - ОСОБА_9, ОСОБА_10 і центр
приватизації державної житлової площі, позовні вимоги ОСОБА_3 не визнали і
вказали, що приватизація спірної квартири була здійснена на підставі діючого
законодавства, т.я. ОСОБА_3 на час приватизації не проживав в квартирі без
поважних причин більш шести місяців, а тому втратив право користування житлом.

Відповідачка ОСОБА_7
про час розгляду справи повідомлялась повістками, а також оголошенням в
газеті, але в судове засідання не з'явилась без поважних на то причин. По
останньому відомому суду адресу вона не проживає, а тому суд вважає повістку
врученою і розглядає справу за її відсутністю.

Третя особа виконком Московської районної ради м. Харкова, орган опіки та
піклування Московського району м. Харкова, приватні нотаріуси ОСОБА_11 і
ОСОБА_12 просили розглянути справу за їх відсутністю.

В судовому засіданні судом
встановлене наступне.

Спірною є однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка біла отримана ОСОБА_2. як
службова, відповідно ордеру від 03.05.1988 року на сім'ю із трьох осіб: дружину
-ОСОБА_4 і дочку ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року
народився ОСОБА_13, яки також були прописані в квартирі.

28.02.1990 року в
спірної квартирі був прописаний брат наймача - ОСОБА_3.

У 1993 році
спірна квартира була переведена із службової в державний житловий фонд, після
чого наймачу ОСОБА_2 10.05.1993 року був виданий ордер на квартиру на сім'ю із
шості чоловік: жінку, трьох неповнолітніх дітей і брата ОСОБА_3.

На час
переведення квартири із службової в державний житловій фонд ОСОБА_3 вже не
проживав в спірної квартирі, т.я. у 1990 році добровільно виселився із неї і
став проживати за іншою адресою. Але наймач квартири ОСОБА_2 і його жінка
ОСОБА_4 визнавали за ним право користування житловою площею в квартири, про що
свідчіть те, що вони, при отриманні ордеру не заперечували проти його включення
в ордер в якості члена їх сім'ї.

Той факт, що
ОСОБА_3 в спірної квартирі не проживає з 1990 року, підтверджується поясненнями
самого ОСОБА_3, який підтвердив, що після народження у брата третьої дитини він
виселився із квартири і став проживати за іншою адресою.

Після отримання
ордеру на спірну квартиру у травні 1993 року ОСОБА_3 в спірну квартиру не
поселився і не питався поселятися в неї, продовжував проживати за іншою
адресою, де і проживає до теперішнього часу.

Суд вважає
причину не проживання ОСОБА_3 в спірної квартирі неповажною, оскільки рішення
про виселення із квартири у зв'язку з народженням третьої дитини, він прийняв
самостійно і виселився добровільно. Крім того, ні наймач квартири, ні його
дружина не перешкоджали йому проживати в квартирі або повернутися до неї на
постійне проживання.

ОСОБА_3 не надав
суду належних доказів того, що він не проживає з 1990 року в квартирі і не зміг
поселитися в неї у 1993 році з поважних на то причин, або доказів того, що йому
в цьому перешкоджав наймач і члени його сім'ї.

Суд не вважає
належними доказами показання свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18,
оскільки їм достовірно не відомі причини не проживання ОСОБА_3 в спірної
квартирі.

Відповідно до
ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за
ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або
члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк
за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом.

У зв'язку з
наведеним суд вважає, що ОСОБА_3 втратив право користування житловою площею з
грудня 1993 року, оскільки він не проживав в квартирі з часу переведення
квартири у державний житловій фонд і отримання ордеру у травні 1993 року більш
шести місяців без поважних на то причин.

Розпорядженням
центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна
та приватизації Харківської міської ради НОМЕР_1 від 27.06.2003 року спірна
квартира була передана у спільну приватну власність ОСОБА_2, його дружини
ОСОБА_4 і трьох неповнолітніх дітей.

Оскільки ОСОБА_3
втратив право на житлову площу в спірній квартирі з грудня 1993 року, ні яких
підстав для визнання вказаного розпорядження незаконним і для його відміни не
існує.

Також не існує і
підстав для визнання договорів купівлі-продажу спірної квартири недійсними,
оскільки цими договорами не порушується ні яких прав учасників угод.

Власники
квартири ОСОБА_2 і ОСОБА_4 мали право на відчуження належної їм і їх
неповнолітнім (на той час) дітям власності у вигляді квартири і ніщо не
перешкоджало їм це зробити, а набувачі майна ОСОБА_7, а потім і ОСОБА_8, не знали і не мали можливості знати
про те, що на житлову площу в квартирі претендує ОСОБА_3, а тому вони є
добросовісними набувачами майна.

Відповідно ст.
388 ЦК України
якщо майно за відплатним договором придбане в особи, як не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було
загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було
викрадене у власника або особи, якій він передав майн у володіння;

3)
вибуло з володіння власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може
бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку,
встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було
набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має
право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оскільки,
ОСОБА_3 ні коли не мав права власності на спірну квартиру і квартира не
вибувала із його володіння, як власника, підстав для витребування майна у
ОСОБА_8 не має, а вона є добросовісним набувачем.

З урахуванням
наведеного суд задовольняє основний позов ОСОБА_2 і зустрічний позов ОСОБА_8, а
в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд відмовляє в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 11, 60, 213, 215 ЦПК України, ст. ст.
71. 72 ЖК України, ст. 388 ЦК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Основній позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3
таким, що втратив право користування житловою площею в кв. АДРЕСА_1.

В задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання права користування житловим
приміщенням, про визнання приватизації квартири і договорів купівлі-продажу
квартири не дійсними, про стягнення сум і про виселення із квартири відмовити в
повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_8 задовольнити. Визнати її доброзичливим покупцем

кв. АДРЕСА_1 і визнати договора
купівлі продажу цієї квартири від

13.08.2003 року і від 25.10.2003 року дійсними.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного  суду Харківської області.

Заява про апеляційне оскарження рішення може бути подано
до районного суду протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а апеляційна
скарга може  убути подана до районного
суду протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження,