Справа N 2-445-07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2007 року.     Артемівський міськрайонний суд Донецької
області в складі  :головуючого  -
судді  -

Харченко О.П. при секретарі:  Карабута Ю.В.

за участю сторін: позивача :ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,відповідача:
ОСОБА_3  представника відповідача  :ОСОБА_4

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі

суду в м.
Артемівську цивільну справу за позовною

заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3     ,      яка      діє
в      інтересах

неповнолітньої
ОСОБА_5                                                                        " про

визнання договору дарування
недійсним", третя
особа приватний нотаріус ОСОБА_6

встановив:

14 грудня 2006 року позивач ОСОБА_1 звернувся

до суду із позовною заявою,
у якій вказав, що він мав

на праві власності .
У вказаній квартирі були прописані

члени його сім"ї - відповідачі по справі ~ дружіна

ОСОБА_3 та
дочка ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1. 23.03.2004

року подружжя розірвало шлюб. У зв"язку із тим, що при

розірванні шлюбу залишалась неповнолітня дитина, якій

було необхідно було сплачувати аліменти до досягнення

повноліття, то із згоди бувшої дружини ,відповідача по

справі було вирішено, що він дарує належну йому на

праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 -1/2

частину дружині ОСОБА_3  ½

частину            неповнолітній     дитині
ОСОБА_5. Позивач стверджував,що
процедура розірвання шлюбу була довгочасною, з середини 2003 року Кодексом,
що регулював сімейні відносини та був чинним до 01.01.2004 року не було передбачено,що при даруванні частки квартири дитині припиняється
право на аліменти, що, як  він вважає,   передбачено     новим Сімейним

2

Кодексом, що діє
з 01.01.2004 року у
ст.190 . Тому ЗО

січня 2004 року він
подарував своїй дочці ½
частину

вищеназваної
квартири, чим виконав свій обов"язок і

зобов"язання перед
дружиною та дитиною. Квартиру він

подарував у
рахунок аліментів на утримання дитини до її

повноліття. Але
всупереч усній домовленності у серпні

2006 року його
дружина звернілася до суду із позовною

заявою про
стягнення аліментів на утримання

неповнолітньої
дочки. Це стало підставою для звернення

його до суду для
відміни договору дарування квартири

№447 від 30.01.2004 року. Після
укладання договору він

залишився „на
вулиці" і був змушений пітти жити до

батьків в
будинок АДРЕСА_2.
Посилаючись на ст.ст.203,215,230,727 ЦК

України просив
визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1          між
ним     та

відповідачами  ½   частини  на
Ім"я  ОСОБА_5

та      ¾     частини     на
ім"я     ОСОБА_3,

зареєстрований ЗО
січня 2004    року приватним нотаріусом - недійсним.

01 лютого 2007 року позивачка
уточнив та змінив

свої позовні вимоги, про що подав до суду позовну заяву

, у якій додатково
вказав, то просила суд визнати

договір дарування ним Н частини квартири неповнолітній

дитині     ОСОБА_3    від
30.01.2004    року

недійсним на підставі
ст.230 ЦК України.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої

змінені позовні вимоги підтримав і суду пояснив, що

була усна домовленість між ним та дружиною про те, що

він дарує свою частку спільно нажитої у шлюбі квартири

в рахунок аліментів дочці .
Але відповідач його

обманула і через два роки подала на аліменти. Він

вважає , що свої
аліментні зобов'язання перед дочкою

він виконав, подарувавши свою частку квартири. Просив

визнати договір дарування ½
частини спірної квартири

дочці  недійсним,     оскільки
він    був    укладений
під

впливом обману з боку відповідача.

Представник
позивача підтримав уточнені позовні вимоги та суду пояснив, що відповідач
навмисне ввела в оману позивача в частині дарування ½ частки квартири
,а тепер бажає отримувати також аліменти. Тому позивач буде тепер ставити
питання ,чи законно була отримана спірна квартира.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги
не визнала та суду пояснила, що позивач запропонував подарувати їм з дочкою
обом у рівних частках квартиру ,
мотивуючи свій подарунок йому тим, що йому необхідно швидше розірвати   шлюб,
щоб   створити   іншу
сім"ю.    Розмови   про

3

аліменти не було. У позивача
змінилися сімейні обставини ,
він створив мову сім"ю, тому не бажає платити аліменти на дочку . Цей позов він
подав, щоб не платити аліменти.Просила
у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача також позовні вимоги не

визнала і суду пояснила, що вважає їх не обгрунтованими.

Позивач має дві вищі освіти ,
вивчав законодавство

,тому його посилання на незнання законів при укладанні

договору дарування є безпідставними та надуманими. У

самому договорі нотаріус посилається на новий Сімейний

кодекс, який передбачає зовсім інший порядок оформлення

нерухомого     майна     в
рахунок     аліментів.                        Позивач

періодично надавав допомогу дитині
у вигляді грошей та золотих прикрас, але постійно допомогу не надавав, тому
відповідач звернулася із аліментними вимогами до суду. Наразі позивач не бажає
платити аліменти ,бо у нього змінилися сімейні обставини, вія створив нову сім"ю,
тому і вирішив оскаржити договір дарування У нотаріуса сторонам роз"яснювали
наслідки укладання договору дарування ,
тому посилання на обман з боку відповідача не обгрунтоване. Позивач має
інше житло, тому вказує суду неправдиво ,що він „залишився на вулиці".
Просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа на
стороні відповідача - приватний
нотаріус ОСОБА_6 суду пояснив, що при укладенні угоди він роз"яснив
сторонам наслідки угоди. Угоду він посвідчив з дотриманням усих вимог закону.
Із самої угоди видно, що він діяв згідно вимог Сімейного Кодексу України , що набрав
чинності з 01.01.2004 року.
Для передачі майна в рахунок сплати аліментів існує інший порядок , передбачений СК
України. Якби сторони бажали укласти іншу угоду, то він би розповів їм , як це зробити,
але він виконав волевиявлення сторін, вважаючи, що позивач , як батько вчинив
благородно, подарувавши частину квартири своїй дитині. Він надавав сторонам
можливість почитати договір ,
як того передбачає закон.

Заслухавши
пояснення сторін та їх представників ,
приватного нотаріуса ОСОБА_6, що посвідчив угоду та свідків, суд вважає, що
заявлені вимоги задоволенню не підлягають за наступними підставами:

При вирішенні
даного спору суд керується    ст.   230

ЦК України                                    згідно із
якою:

1.   Якщо одна  із сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин,    які
мають істотне

4

значення
(частина    перша  статті
229    цього    Кодексу), такий    правочин
визнається    судом недійсним

Обман має місце,
якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

2. Сторона, яка
застосувала обман, зобов'язана

відшкодувати    другій           стороні     збитки
у    подвійному

розмірі та моральну шкоду, що завдані
у зв 'язку з вчиненням цього правочину.

Частина
перша   статті                      229
ЦК   України   в
свою

чергу передбачає, що істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім
випадків, встановлених законом.

Сторони не
заперечують той факт, що вони зареєстрували шлюб 28 квітня 1990
року, що також підтверджує свідоцтво про укладення шлюбу  (а.с.12).

У шлюбі
народилася дочка ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1
,батьком якої у
свідоцтві про народження вказаний позивач ОСОБА_1(а.с.11).

Судом оглянуте
свідоцтво про право власності на квартируАДРЕСА_1, що знаходиться у нотаріальній справі та на підставі якого
було укладено угоду і з нього видно, що свідоцтво видане на підставі рішення
виконкому Артемівської міської ради №112
від 21.02.2001 року ,тобто квартира
придбана у період шлюбу  (а.с. 6) .

Договір дарування квартири ,посвідчений
приватним

нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за

№44 7 свідчить
про те, що ЗО січня 2004
року позивач

ОСОБА_1    подарував                                                                  у   рівних

частках по ½ кожній
двокімнатну квартируАДРЕСА_1 ,
а ОСОБА_3 ,що діє за себе та неповнолітню дочку ОСОБА_5 прийняла дар, а
також обов"язок по здійсненню за свій рахунок експлуатації та ремонту
квартири та будинка та утриманню прибудинкової території. (а.с.   6)
.

Із свідоцтва про
розірвання шлюбу вбачається ,
що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний 23 березня 2004 року, що
підтверджує пояснення відповідачки про те, що до укладення договору
вирішувалося питання про розірвання шлюбу,
(а.с. 12) .

У судовому засіданні    свідок                            ОСОБА_7,
друг

позивача та кум суду пояснив, що не
детально, а загалом знає,  що відбувалося
у сім"ї ОСОБА_1. Позивач

5

йому розповідав, що була сімейна рада і він , як чоловік
вирішив залишити спірну квартиру відповідачці і дитині і відповідач не
заперечувала проти цього. ОСОБА_1 вирішив
подарувати квартиру .Він вважає, що ОСОБА_1
вчинив правильно.

СвідокОСОБА_8 , в суді
повідомила, що зі
слів відповідачки їй відомо, що шлюб у неї з позивачем розпався та позивач
подарував їй    та дочці квартиру.

Свідок ОСОБА_9, мати позивача
підтвердила, що спірну квартиру сторони отримали під час шлюбу. Також вона
пояснила, що син їй розповів ,що він все майно залишить дитині та відповідачці,
а він піде в тому що має. Він сказав ,що він не образить дитину. Він також
пояснив, що аліменти буде платити дід дитини- батько відповідачки. Вона також
пояснила ,що син їй пояснив, що є домовленість між сторонами проте ,що
відповідачка, не буде вимагати аліменти. Вона вважає, що відповідачка повинна
дати позивачеві однокімнатну квартиру .Вона кожен рік ходила на день народження
внучки.

Свідок ОСОБА_10,
яка виросла та виховувалася разом з позивачем розповіла у судовому засіданні
,що вона підтримувала дружні стосунки з сім"єю ОСОБА_1 після їх одруження.
Вона і позивач довіряли один одному. Позивач пояснив, що на сімейній раді
вирішили, що буде розірвання шлюбу. Аліменти він платити не буде, бо
відповідачка від них відмовляється. Він також розповів пізніше, що він все
залишив дружині та дитині та що розірванням шлюбу буде займатися
відповідачка.  Вона вважає, що відповідач
обманула його.

Суд критично оцінює
показання свідків ОСОБА_9 Та ОСОБА_10,у тій
частині ,що позивач їм пояснював ,що була домовленість про несплату ним
аліментів в рахунок квартири і вважає, що вони не можуть прийняті судом як
безспірні докази по справі, оскільки свідок ОСОБА_9 є матір"ю позивача, мешкала та була прописана з ним
за однією адресою і зацікавлена у результаті розгляду справи , а свідок
ОСОБА_10, як вона пояснила виросла у даній родині і вважає себе сестрою
позивача.

Окрім того
оцінюючи їх показання , суд
приходить до висновку, що якщо навіть відповідачка на момент укладення угоди
говорила про те ,що не бажає стягувати аліменти, то це не позбавляло її права
змінити свою думку та подати на аліменти в інтересах дитини пізніше, бо це не
суперечить закону.

Позивачем такого
представником не надано суду доказів
того,    що    відповідачка    застосувала    обман
у

6

розумінні   ст.
ст.229,230 ЦК України,  на
які  посилається позивач.

Судом
встановлено, що під час укладання угоди

дарування
спірної квартири відповідач не заперечувала

наявність
якихось обставин, які могли б бути невідомі

позивачеві      перешкодити     вчиненню     правочину     і
не

замовчувала  їх існування ,   бо вони
не названі  позивачем судові  ,а значить їх не існувало.

При цьому суд
враховує, що позивач, як він пояснив, має дві вищі освіти, тому не міг не
розуміти наслідків укладання угоди дарування. Окрім того , він не
заперечує, що час від часу ,
приблизно один раз в квартал він давав гроші та дарував золоті прикраси
дочці, тобто фактично надавав допомогу на утримання дитини, але в недостатньому
розмірі, що змусило відповідачку звернутися до суду за стягненням аліментів.
Тобто фактичні дії позивача свідчать про те, що фактично він від сплати
аліментів не відмовлявся, а тому підстав для визнання угоди дарування недійсною
не має.

Згідно л. 12
Постанови Пленуму Верховного Суду

України „
Про судову практику в справах про визнання

угод недійсними" №3 від 28
квітня 1978 року із

наступними змінами ,
при вирішенні позовів про

визнання угоди недійсною на підставі обману суди

повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути

задоволені при доведеності фактів обману. Під обманом у

таких випадках слід розуміти умисне введення в оману

учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що

не     відповідають          дійсності,                    або             замовчування

обставин, що мають істотне значення
для угоди, що укладається. Однак позивач звертаючись до суду вказав, що йому
було відомо, що він укладає договір дарування квартири . Він також не
заперечує ,що усі відомості про істотні умови договору були відомі і йому і
відповідачці . Позивач
також вказує, що мотиви договору також були відомі обом сторонам.

За таких
обставин суд приходить до висновку про правильне сприйняття сторонами істотних
умов угоди, щодо природи угоди ,мотивів, прав та обов"язків, що виникають
після укладення такої угоди, що вплинуло на їх волевиявлення.

Суд також враховує, що в дійсності на час укладання

договору дарування позивачеві згідно повідомлення БТІ

м .Артемівська з 15.11.1997
року належали: АДРЕСА_3 і по свідоцтву про право на спадщину по заповіту
від

13.12.1997 року
жилий будинок АДРЕСА_4    (зареєстрований     15.09.1998    року) і

7

належить по теперішній час ,але
позивач не зробив перереєстрацію документів на це нерухоме майщо.. (а. с.ЗО)
.Тому доводи позивача та свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині того, що він
залишився без житла „на вулиці" не відповідають дійсності та
спростовуються наданими суду доказами.

Передбачені п. 2
ст.230 ЦК України
вимоги про

відшкодування позивачеві відповідачем збитків" у

подвійному розмірі та моральної шкоди, що завдані у

зв'язку з вчиненням цього правочину позивачем у

судовому засіданні не заявлені ,а суд не може вийти за

межі заявлених по справі вимог, оскільки суд
розглядає

цивільні справи не інакше як за заявою осіб, в

межах заявлених ними вимог і на підставі наданих

сторонами та іншими особами, які беруть участь у

справі,   доказів.              Кожна   особа,               яка            звернулася

за                судовим                 захистом,   розпоряджається      своїми

вимогами на свій розсуд, не порушуючи при цьому прав і
охоронюваних    законом    інтересів
інших    осіб.

Оцінивши     всі
надані   сторонами  докази
суд  вважає, що позов задоволенню
не підлягає.

Інших вимог у
судовому засіданні не заявлено.

Керуючись ст.ст.
10,11г 208,212,214-215,218
ЦПК

України,                           ст.230,717-722,727,728        ЦК        України

,Постановою
Верховного Суду України №3
від 24.04.1978 року „ Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними" із змінами, суд

вирішив:

ОСОБА_1                                                                               у    задоволенні

позовної заяви
до ОСОБА_3 , яка

діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5  " про      визнання      договору      дарування

недійсним", третя особа приватний нотаріус ОСОБА_6-
відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження
рішення суду    може

бути    подано       протягом    10
днів     з дня    проголошення

рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається 20 днів після
подання заяви про апеляційне оскарження або ч.
4  ст.   295 ЦПК України.

Рішення надруковане в нарадчій кімнаті суддею.

Суддя:                                                                 О.
П.   Харченко