6 червня   2007 року                                                                       м.
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:
судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
управління майном Севастопольської міської державної адміністрації,
Балаклавської районної державної адміністрації                             м. Севастополя,
садівничого товариства "Фіолент" про визнання незаконним
розпорядження, недійсними свідоцтва про право власності на садовий будинок,
акта на право приватної власності на землю, визнання права власності на ½ частку садового будинку і земельної
ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_4 про поділ садового будинку за
касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
рішення Балаклавського районного суду                           м. Севастополя від
12 липня 2005 року та ухвалу Апеляційного суду                  м. Севастополя  від 10 листопада 2005 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2002
року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що
знаходилася в шлюбі з ОСОБА_2 з 20 липня 1994 року. До шлюбу вони проживали
разом на протязі трьох років.

Під час
спільного проживання вони разом побудували садовий будинок.

Проте в серпні
2002 року ОСОБА_2 без її згоди написав заяву до садівничого товариства (далі -
СТ) "Фіолент" про переоформлення ділянки на його доньку від першого
шлюбу ОСОБА_3

Розпорядженням
Балаклавської районної державної адміністрації                  м. Севастополя від 9 жовтня
2002 року затверджено акт введення в експлуатацію садового будинку на ім'я
ОСОБА_3, 12 жовтня 2002 року останній видано свідоцтво про право власності. 30
грудня 1999 року земельна ділянка, на якій знаходиться спірний садовий будинок,
була приватизована на ім'я ОСОБА_2

Вважаючи свої
права порушеними, просила визнати незаконними і скасувати вказані розпорядження
від 9 жовтня 2002 року та свідоцтво від                12 жовтня 2002 року.

У процесі  розгляду справи позивачка доповнила вимоги,
просила визнати за нею право власності на ½
частину земельної ділянки і садового будинку з надвірними
спорудами.

ОСОБА_4
звернулася до суду із зустрічним позовом до суду, зазначаючи, що вона
перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 до 1994 року.

Спірний
садовий будинок був побудований під час вказаного шлюбу.

Згоди на
передачу ОСОБА_3 вказаного будинку вона не давала, у зв'язку з чим просила
визнати за нею право власності на ½ частину вказаного будинку.

Рішенням Балаклавського районного суду м. Севастополя  від                  12 липня  2005 року, залишеним без змін ухвалою  Апеляційного суду               м. Севастополя  від 10 листопада  2005 року, позов ОСОБА_1 задоволено: визнано
незаконним розпорядження Балаклавської районної державної адміністрації м.
Севастополя НОМЕР_1 в частині вводу ОСОБА_3 в експлуатацію садового будинку, що
знаходиться в  СТ “Фіолент”, і
постановлено вважати, що спірний садовий будинок введений в експлуатацію
ОСОБА_2 і ОСОБА_1; визнано недійсним свідоцтво про право власності на садовий
будинок, що знаходиться в СТ “Фіолент”, видане управлінням майна
Севастопольської міської державної адміністрації  12 жовтня 2002 року на ім'я              ОСОБА_3; визнано право власності
на зазначений садовий будинок за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в рівних частках - по ½ за кожним; визнано частково
недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім'я
ОСОБА_2; визнано за ОСОБА_1 право власності на частку земельної ділянки НОМЕР_2
площею 395,5 кв. м., за ОСОБА_2 - площею 395,5 кв. м.; у задоволенні
позову  ОСОБА_4 відмовлено; постановлено
стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витати по 314 грн. з
кожного, з                ОСОБА_2 на
користь держави - державне мито в сумі 600 грн., з ОСОБА_4  на користь держави - державне мито в сумі 310
грн.

У
обгрунтування касаційної скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3  посилаються на неправильне застосування
судами норм матеріального права,
порушення норм процесуального права і невідповідність висновків судів
обставинам справи та ставлять питання про скасування судових рішень і передачу
справи на розгляд до іншого суду першої інстанції.

Касаційна
скарга  підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Задовольняючи
позов, суд першої інстанції та апеляційний суд, погоджуючись з ним, виходили з
того, що спірний будинок будувався у період з 1991 року до 1998 року і саме в
період його будівництва, зокрема, з 1991 року до 1994 року, ОСОБА_1 проживала
однією сім'єю з ОСОБА_2  у гуртожитку та
є членом сім'ї відповідача; будівництво велося за
рахунок спільної  праці й коштів сторін.
У зв'язку з цим суди визнали вказаний будинок  спільним майном подружжя.

Проте з такими
висновками судів  погодитися неможливо.

Відповідно до
вимог ст. 202 ЦПК України 1963 року, діючого при вирішенні спору в суді першої
інстанції, та ст. 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним
і обгрунтованим. Суд обгрунтовує рішення лише на тих  доказах, які були досліджені в судовому
засіданні.

Як роз'яснив
Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови від 29 грудня 1976 року № 11
“Про судове рішення” рішення є законним
тоді,  коли  суд,
виконавши  всі  вимоги цивільного  процесуального  законодавства
і  всебічно перевіривши обставини,  вирішив
справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі
закону,  що регулює  подібні
відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства
України. Обгрунтованим визнається рішення,
в якому повно  відображені
обставини,  які мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини   і   правові
наслідки   є   вичерпними, відповідають  дійсності
і  підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно
до ч. 3 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №
7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий будинок", право спільної власності
виникає, коли будівництво велось подружжям в період  шлюбу
-  жилий  будинок
у  зв'язку  з  цим
є їх спільною сумісною власністю,  або
велось за рахунок спільної  праці  членів сім'ї
-  жилий будинок стає їх спільною
сумісною власністю,  якщо інше не було
встановлено письмовою угодою між ними.

Як
вбачається з матеріалів справи, спірний будинок будувався у період з 1991 року
до 1993 року (т. 1 а. с. 56, 165, 197) під час шлюбу відповідача з ОСОБА_4,
який у той час розірвано ще не було. Зазначений будинок був уведений в
експлуатацію із затвердженням відповідного акта на ім'я ОСОБА_3  в жовтні 2002 року.

Згідно
з показаннями ОСОБА_5, в період з червня до серпня 1992 року ОСОБА_2 проводив
ремонт в отриманій на сім'ю у 1992 році квартирі по вул. Комуністичній м.
Севастополя та в подальшому  проживав у
ній, в 1993 році проживав разом з дружиною, сином і донькою.

Як вбачається з показань свідків, у 1992 році
ОСОБА_2 отримав зазначену квартиру  і
після переїзду із гуртожитку в серпні 1992 року проживав у ній разом із сім'єю,
до гуртожитку заїжджав (т. 1 а. с. 165, 170, 171, 199).

Лише
в лютому 1994 року було розірвано шлюб ОСОБА_2 з ОСОБА_4 У липні того ж року
ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_1

Суд
на указане уваги не звернув, у порушення ст. ст. 15, 62, 202 ЦПК України 1963
року  взяв до уваги показання свідків
лише зі сторони позивачки за основним позовом, оцінки показанням свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6., ОСОБА_7  надано не
було, хоча показання вказаних свідків мають значення для вирішення справи.
Також суд не з'ясував належним чином і не навів переконливих доказів спільної
праці позивачки  з відповідачем при
будуванні спірного будинку, зокрема, в період з 1991 року до 1993 року.

Крім
того, при ухваленні рішення суд послався на заяву                ОСОБА_4 до суду та рішення суду
від 20 серпня 1994 року, проте будь-які копії таких документів у матеріалах
справи відсутні, з наявних в справі протоколів не вбачається, що вказані
документи досліджувалися в судовому засіданні.

Окрім
того, у матеріалах справи наявна зустрічна позовна заява ОСОБА_2 У зв'язку з
недотриманням вимог ст. ст. 137, 138 ЦПК України 1963 року ухвалою Балаклавського районного суду                                  м.
Севастополя  від 6 травня 2003 року постановлено зустрічну
позовну заяву в даному судовому засіданні не розглядати та  надати строк для усунення недоліків
зазначеної заяви. Разом з тим, заяву в установленому цивільним процесуальним
законодавством порядку визнано неподаною або прийнято не було.  У судовому засіданні 6 травня 2003 року             ОСОБА_2 відмовився від вказаного
зустрічного позову. Відмову від зустрічного позову в установленому ст. 179
зазначеного Кодексу порядку судом також прийнято не було.

Суд
апеляційної інстанції, у порушення ст. 303 ЦПК України              (2004 року), діючого на момент
розгляду справи в апеляційному суді, зазначене не врахував  та залишив указане рішення суду першої
інстанції без змін.

За таких
обставин ухвалені в даній справі рішення суду
підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України
2004 року, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 336 ЦПК України за  наслідками
розгляду  касаційної скарги на
рішення суд касаційної інстанції має право постановити  ухвалу
про  повне  або  часткове
скасування рішення і передати справу на новий  розгляд
до  суду  першої
інстанції, яким в даному випадку є Балаклавський районний суд м.
Севастополя.

Керуючись ст.
ст.  336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової  палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у
х в а л и л а:

Касаційну
скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення
Балаклавського районного суду м. Севастополя від 12 липня 2005 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Севастополя  від 10
листопада 2005 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ярема А.Г.

Судді Верховного Суду України

Левченко Є.Ф.

Лихута
Л.М.

Романюк Я.М.
Сенін Ю.Л.