УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2007
року.

Колегія   суддів
судової   палати   в
цивільних   справах апеляційного
суду Тернопільської області в складі:

головуючої судді
Козака І.О.,

суддів Шевчук
Г.М., Демковича Ю.Й.,

при секретарі
Стець І.В.,

з участю
апелянта ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2 та позивачки

ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного
суду від 09 жовтня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4, ОСОБА_1, третіх
осіб - приватного нотаріуса Тернопільського міського і районного нотаріального
округу ОСОБА_5 /надалі "нотаріус"/ та товариства з обмеженою
відповідальністю "Міське бюро технічної інвентаризації" /надалі
"БТГ7

про визнання
недійсним договору дарування та скасування реєстраційного посвідчення на
житловий будинок,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 09.10.06
задоволено позовні вимоги в повному обсязі, визнано недійсним договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1й посвідченого
нотаріусом 05.07.06 та визнано недійсним реєстраційне посвідчення на вказане
будинковолодіння, видане БТІ на ім'я ОСОБА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення
суду від 09.10.06, оскільки, на його думку, воно постановлено із порушенням
норм матеріального та процесуального права, та постановити нове, яким відмовити
позивачці у задоволенні її вимог.

Порушення вбачає в тому, що суд безпідставно визнав
позивачку такою, що прийняла спірний будинок у дар.

У судовому засіданні апелянт та його представник підтримали вимоги скарги,
пославшись на мотиви, зазначені в ній.

Позивачка
просить відхилити апеляційну скаргу.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення сторін, колегія
вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення залишити без змін,
виходячи із наступних мотивів.

У силу ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну
скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з
додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно визначені правовідносини,
які виникли між сторонами спору та вірно оцінено докази, подані ними та
досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 05.07.06 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, з використанням
дублікатів' правовстановлюючих документів,
укладено  договір  дарування
житлового  будинку  №
15  з

Справа № 22а
-1197                                     Головуючий
у 1-й інстанції - Галіян Л.Є.

Категорія                                                        Доповідач
- Демкович Ю.Й.

надвірними побудовами
та спорудами по вул. Загребельній у м. Тернополі, який посвідчений нотаріусом.

На момент укладення вказаного договору ОСОБА_4 не був власником,
зазначеного будинковолодіння, оскільки 01.07.98 за договором дарування він
відчужив його ОСОБА_3

Згідно із ст. 243 ЦК
УРСР, яка діяла станом на 01.07.98, договір дарування є односторонньою угодою, за
умовами якої, одна сторона (дарувальник) має право передати безоплатно другій
стороні (обдарованому) майно у власність, а в обдарованого виникає обов'язок -
прийняти це майно.

Із дій ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вбачається, що така угода відбулася, оскільки
ними 01.07.98 підписано договір дарування, який по формі відповідає вимогам
цивільного судочинства і, як констатував суд у своєму рішенні, позивачка
прийняла в дар спірне будинковолодіння, про що свідчить утримання нею
правовстановлюючих документів та ключів від будинку.

Оскільки законодавством України не встановлено термінів
реєстрації договору дарування у органах влади, а також відсутні норми закону,
які б давали підстави визнавати договори дарування житла недійсними внаслідок
не проведення такої реєстрації, тому суд першої інстанції вірно зробив
висновок, що ОСОБА_3 є належним власником спірного будинковолодіння.

Оцінюючи законність договору дарування від 05.07.06, укладеного між ОСОБА_4
та ОСОБА_1, апеляційна інстанція виходила із наступного.

У силу ч. 2 ст. 203 ЦК
України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про власність», лише власник вправі на свій
розсуд розпоряджатися належним йому майном.

Так як на момент укладення спірної угоди від 05.07.06 ОСОБА_4 не був
власником будинковолодіння, тому ця угода не відповідає вимогам закону й з
підстав, передбачених ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України цей правочин є недійсним з часу вчинення.

Колегія судів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовані норми
матеріального і процесуального права й підстав для скасування рішення, з
мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст. ст.
218, 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Тернопільського міськрайонного суду від 09 жовтня 2006 року залишити без змін.
Ухвала   набирає   законної
сили   з   моменту
проголошення,   може   бути
оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України в касаційному порядку
протягом двох місяців.