Справа № 22ц-2100/2007                                                   Головуючий
1 інстанції - Каніщєва Н.О.
Категорія-21                                                                                                    Доповідач
ІМЕНЕМ                     УКРАЇНИ
лютого 2007 року                                                                                                            м.
Апеляційний суд
Донецької області в складі:
судців -
Могутової Н.Г., Шевченко В.Ю., при секретарі - Тимченко Г.В., за участю - представників сторін,
у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань в м. Селидове на рішення Селидівського
міського суду від 25 грудня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Селидове про
відшкодування моральної шкоди, -
Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Селидове звернулось до
Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою на рішення
Селидівського міського суду від 25 грудня 2006 року, яким позовні вимоги
відшкодування моральної шкоди.
В апеляційній скарзі відповідач просив скасувати рішення, посилаючись на
порушення норм матеріального права, а саме: Закону України „Про
загальнообов"язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків
на виробництві та професійних захворювань", згідно з яким фонд відшкодовує
моральну шкоду при наявності висновку медичних органів. Витяг з акту огляду на
МСЕК від 04.12.2002 р. стосовно ОСОБА_1 не містить відомостей про наявність
факту спричинення їй моральної шкоди, а інших документів, які б підтверджували
такий факт позивачка суду не надала. Враховуючи також, що п.27 ст. 77 Закону
України „Про Державний бюджет України на 2006 рік" зупинено дію абзацу
четвертого ст. 1 пп."е" п. 1 ч.І ст. 21, ч. З ст. 34 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків
на виробництві та професійних захворювань" відповідач просив постановити
нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи вимоги
ОСОБА_1, посилався на те, що позивачка з 1989 року працювала на шахті „Україна"
ДП „Селидіввугілля" на роботах з повним робочим днем під землею. 7 липня
2002 р. внаслідок аварії на виробництві вона отримала трудове каліцтво - гостре
виробниче отруєння угарним газом та продуктами горіння у вигляді
вегето-судинної дистонії з астено-невротичним сіндромом. Згідно з актом НОМЕР_1
від 07.07.2002 р. вказаний нещасний випадок визнаний таким, що пов"язаний
з виробництвом. Після неодноразового проведення лікування та обстеження в
медичних установах ОСОБА_1 була направлена для огляду на МСЕК.
Рішенням МСЕК від 4 грудня 2002 року ОСОБА_1 вперше була встановлена стійка
втрата працездатності у розмірі 35% в зв"язку з вказаною виробничою
травмою з визнанням інвалідом З групи. При переогляді в січні 2006 року ступінь
втрати працездатності становила 30% на період до січня 2008 р.

Враховуючи, що нещасний випадок на виробництві спричинив
позивачці й моральні страждання, що виразились в постійному головному болі,
швидкому втомленні, проведенні неодноразових курсів лікування, вимушеності змін
в повсякденному житті, суд стягнув з відповідача на її користь 18000 грн.

Заслухавши доповідача суддю Гурову
О.М., пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду - зміні з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивачка з 1989 року працювала
на шахті „Україна" ДП „Селидіввугілля" на роботах з повним робочим
днем під землею. 7 липня 2002 р. внаслідок аварії на виробництві вона отримала
трудове каліцтво - гостре виробниче отруєння угарним газом та продуктами
горіння у вигляді вегето-судинної дистонії з астено-невротичним сіндромом.
Згідно з актом НОМЕР_1 від 07.07.2002 р. вказаний нещасний випадок визнаний
таким, що пов"язаний з виробництвом. Після неодноразового проведення
лікування та обстеження з медичних установах ОСОБА_1 була направлена для огляду
на МСЕК.

Рішенням МСЕК від 4 грудня 2002 року ОСОБА_1 вперше була
встановлена стійка втрата працездатності у розмірі 35% в зв"язку з
вказаною виробничою травмою з визнанням інвалідом З групи. При переогляді в
січні 2006 року ступінь втрати працездатності становила 30% на період до січня
2008 р.

Відповідно до ст. 21 п.1 пп. „є" та ст. 28 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", у разі настання страхового випадку Фонд соціального
страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством
порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження його здоров»я, виплачуючи йому грошову суму
за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частина 1 статті 9 Закону України „Про охорону праці" від 14 жовтня
1992 року в редакції від 21 листопада передбачає, що „відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті
працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків
відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності".

Відповідно до абзацу 2 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного суду України
„Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування
шкоди" № 6 від 27 березня 1992 року в редакції 24 жовтня 2003 року і
рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року страхова виплата за
моральну шкоду провадиться потерпілому Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань незалежно від
втрати ним професійної працездатності.

Виходячи із вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов висновку
про спричинення позивачці моральної шкоди.

Разом з тим, встановлюючи розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає
стягненню на користь позивачки, суд першої інстанції не врахував засади
розумності і справедливості і тому, на думку апеляційного суду вказана сума є
надмірною, оскільки моральна шкода компенсована чітким виконанням зобов'язань
держави щодо сплати тих виплат, які передбачені ст. 34 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного  випадку на виробництві та професійного
захворювання,  які спричинили втрату   працездатності". З урахуванням
викладених обставин Апеляційний суд вважає, що розмір моральної шкоди підлягає
зменшенню до 12000 грн.

Оскільки судом неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи в частині розміру відшкодування моральної шкоди, рішення в
цій частині підлягає зміні на підставі п. 1 частини 1 ст. 309 ЦПК України

Інші доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не
спростовують висновків суду. Так, посилання апелянта на втрату позивачкою права
на відшкодування моральної шкоди також не заслуговують на увагу. Згідно з
вимогами ч.2 ст. 13 Закону України «„Про загальнообов"язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві...» страховим випадком
є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили
застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин,
зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої
особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Враховуючи, що страховий випадок у вигляді нещасного
випадку на виробництві мав місце в липні 2002 року, право на відшкодування
шкоди виникло у ОСОБА_1 в цей же період, тобто під час дії згаданого Закону України.

Що ж стосується Закону України „Про державний бюджет України на 2006
рік", то дію відповідних статей Закону України «„Про
загальнообов"язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві...» цим законом зупинено на 2006 рік, тому на правовідносини по
відшкодуванню моральної шкоди ОСОБА_1 дія вказаного Закону не поширюється.

Безпідставні й доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відділення
виконавчої дирекції Фонду є неналежним відповідачем по справі, оскільки вони
суперечать вимогам статей 21, 28, 34 Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності".

Інші доводи апеляційної скарги відділення виконавчої
дирекції Фонду також не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.
309, 314, 316 ЦПК України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань в м.
Селидове Донецької області задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду від 25 грудня 2006
року змінити, зменшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків та професійних захворювань в м. Селидове Донецької області на користь
ОСОБА_1 до 12000 гривень (дванадцяти тисяч грн.).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржено безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили.