Справа
22ц-3 06/07                                             Головуючий
суддя Горобець Т.В.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

22 лютого 2007 року АГОЛЯЩЙНИЙ
СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Головуючого судді                             Бойко О.В.

Суддів.
Горобець Т.В., Шевченко В.М.

При секретарі                                  Пільгуй Н.В.

З участю відповідачки ОСОБА_2

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі
апеляційного суду в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 грудня 2006
року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що
втратила право користування жилим приміщенням,

Встановив:

ОСОБА_1, являючись власницею житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до
договору дарування, вчиненого ОСОБА_3 12.03.2004
року, заявила позов про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування цим будинком з причини не проживання в ньому понад один рік без
поважних причин та не бажанням добровільно знятись з реєстраційного обліку.
Наявність реєстрації в будинку позбавляє позивачку права отримати субсидію для
оплати житлово-комунальних послуг.

ОСОБА_2- колишня дружина ОСОБА_3, який помер в
ІНФОРМАЦІЯ_1. Подарований ним позивачці будинок являється його дошлюбним
майном, а згідно рішення суду від 04.05.2005
року спадкоємицею майна після померлого ОСОБА_2. також не визнана.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської
області від 26 грудня 2006 року позов
ОСОБА_1 було задоволено. ОСОБА_2. визнана такою, що втратила право користування
жилим будинком АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2. просить рішення районного
суду скасувати та відмовити позивачці в задоволенні позову, зазначаючи, що
судом не взято до уваги її спільне проживання з ОСОБА_3 - попереднім власником
будинку, більше 10 років, не враховано, що вона пішла з будинку з причини
неправомірної поведінки її колишнього чоловіка. Апелянт також вважає, що суд,
вирішуючи спір, неправильно застосував закон - ст. 107
ч.2 ЖК України.

В судовому засіданні ОСОБА_2. апеляційну скаргу
підтримала, просила задовольнити. Пояснила, що з 2003 року в будинку не проживає, так як ОСОБА_3 поводився
неправомірно, на даний час проживати в цьому будинку з ОСОБА_1 вона не має
наміру, але якщо буде визнано за нею право на частку в будинку, то стане
проживати.

Заперечень на апеляційну скаргу від позивачки не
надходило.

Вислухавши суддю -
доповідача, пояснення ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та матеріали
архівної справи Ріпкинського районного суду №2-310/05, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані
обставини справи, зокрема встановлено, що відповідачка з 1993 року була
зареєстрована і до 2003 року
проживала в спірному будинку як член сім'ї власника ОСОБА_3 З 2003 року їх сімейні
стосунки припинено і шлюб розірвано, а з жовтня 2002 року відповідачка в спірному будинку не проживає. В 2004 року ОСОБА_3
подарував свій будинок по АДРЕСА_1 позивачці - ОСОБА_1, яка звернулась до суду
за захистом свого права власності - вільно володіти, користуватись та
розпоряджатись власністю, оскільки наявність реєстрації в будинку відповідачки
перешкоджає позивачці оформити відповідні документи та отримати житлову
субсидію.

Розглянувши спір по суті, з'ясувавши всі обставини справи,
ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, всупереч вимогам ч.2 п.З абз.4 ст. 215
ЦПК України не зазначив норми матеріального закону, на підставі якого вирішено
справу. Проте, в мотивувальній частині рішення, посилаючись на уточнення
позовних вимог ОСОБА_1, визнав ці уточнення як зміну підстави позову та
обґрунтовуючи рішення виходив з положень ст. 107 4.2 ЖК України.

З таким висновком суду не погоджується колегія суддів
апеляційного суду, оскільки, відповідно до ст. 173 ч.2 ЦПК України, зміна
позовних вимог здійснюється шляхом викладення цих змін у письмовій формі,
встановленій до позовних заяв. Такий документ в матеріалах справи відсутній.
Кім того, матеріали справи не свідчать про намір позивача змінювати підставу
позову, оскільки, згідно протоколу судового засідання, позовні вимоги
представником позивача підтримані ті, які викладені в позовній заяві (а.с. 52), а в поясненнях
представника лише зазначається його думка щодо норми закону, який підлягає
застосуванню в конкретному випадку, (а.с. 52
звор.) Отже, районний суд безпідставно аналізував спірні правовідносини з
точки зору ст. 107 ч.2 ЖК України та безпідставно прийшов до висновку про
наявність правовідносин між сторонами, які регулюються ст. 107 ЖК України.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до договору
дарування від 12.03.2004
року ОСОБА_1 отримала в дар від ОСОБА_3, який помер 30.08.2004 року, житловий
будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 (а.с. 6,
50). з 1993 року в
цьому будинку зареєстрована але не проживає з 2002 року відповідачка ОСОБА_2. - колишня дружина ОСОБА_3 (а.с. 12.) Позивачка проживає та зареєстрована в подарованому
будинку з 17.12.2003 року,
тобто після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та відповідачкою - ОСОБА_2 (а.с. 17 та а.

2

34 архівної
справи 2-310/05). Жодних
перешкод проживанню в цьому будинку ОСОБА_2 позивачка не чинила, доказів
поважності причин не проживання відповідачки за спірною адресою після смерті
ОСОБА_3 ОСОБА_2 не надала. Не сплачуючи житлово-комунальні послуги, та
відмовляючись подати заяву про зняття з реєстрації, ОСОБА_2. порушує права
позивачки, оскільки остання позбавлена можливості отримати житлову субсидію
крім того змушена сплачувати відповідні комунальні послуги та платежі в тому
числі і за відповідачку. Відповідно до ст. 7 ЗУ „Про свободу пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" зняття з реєстрації особи можливо лише за власною
заявою особи або у випадках, чітко визначених цим законом, зокрема, у випадку
визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

На момент розгляду справи ОСОБА_1 не зареєструвала право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, проте вона
відповідно до ст. 397 ч.З ЦК
України є правомірним володільцем цього будинку. За вказаних обставин, порушене
право позивачки може бути захищене в судовому порядку, виходячи з положень ст. 48 ч.2,5 ЗУ „Про
власність". Крім того до спірних правовідносин застосовується положення ЖК
України, якими регулюється підстави та порядок визнання особи такою, що
втратила право користування житловим приміщенням, оскільки стосовно
відповідачки питання стосується її житлових прав.

Суд першої інстанції, досліджуючи обставини по справі та
визначаючи суть спірних правовідносин виходив з положень ст. 107 Житлового
кодексу України та положень ЗУ „Про власність", але не звернув уваги, що
відповідачка не являється на час виникнення спору ні членом сім'ї нинішнього
власника - ОСОБА_1, ні наймачем житла в будинку АДРЕСА_1 і питання розірвання
договору житлового найму не заявлялось. Крім того, попередній власник - ОСОБА_3
претензій щодо порушення його права власності до відповідачки не заявляв. За
вказаних обставин, ні ст. 405
ЦК України, на яку посилався позивач в позові, ні ст. 107 ч.2 ЖК України
застосуванню не підлягала. В даному випадку, виходячи з положень ст. 8 4.8 ЦПК України
можливе застосування ст. 71
ЖК України.

Відповідно до ст. 309
ч. 1 п.4 та
ч.2 ЦПК України порушення або неправильне застосування судом першої інстанції
норм матеріального або процесуального права в т.ч. застосування закону, який не підлягав застосуванню або в
разі не застосування закону, який підлягав застосуванню, наявні підстави для
скасування рішення районного суду з ухваленням нового рішення.

При ухваленні нового рішення апеляційний суд виходить з
положень ст. 303 ЦПК
України, якою визначені межі розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до ст. 4
п. 18 Декрету KM
України „Про державне мито" сторони звільняються від сплати державного
мита.

Керуючись ст. 303,
304, 305, 307, 309, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, ст. 2, 48 ЗУ „Про
власність", ст. 71 ЖК
України, апеляційний суд -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області
від 26 грудня 2006 року скасувати.

3

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування
житловим будинком АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але
може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місяців з моменту набрання законної сили.

Головуючий:

Судді:

4