Справа
№ 22 - 391/2007р.
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2007 року апеляційний
суд Чернігівської області у складі: Головуючого - судді Іваненко Л.В. Суддів - Шемець Н.В., Губар B.C., При секретарі - Івановій Н.Б.

З участю -ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4. Розглянувши у
відкритому судовому засіданні у м. Чернігові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Срібнянського районного суду Чернігівської області
від 21 грудня 2006 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, -

встановив:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення
суду першої інстанції та ухвалити нове, яким зобов"язати відповідача
відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 13480 грн. та моральну шкоду у розмірі
50000 грн..

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, стягнуто
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
2170 грн. витрат на поховання ОСОБА_5 та 182
грн. витрат на спорудження надгробного пам"ятника.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду не
відповідає нормам матеріального і процесуального права, зокрема, судом не були
застосовані ст.ст. З, 27,
56, 68, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2 Європейської
Конвенції "Про захист прав людини і основних свобод", ст.ст. 1163-1167, 1177, 1200 ЦК
України, які необхідно було застосувати; судом порушені її права на
справедливий судовий розгляд в розумні терміни; в рішенні умисно не зазначена
дата закриття кримінальної справи; суд не з"ясував повно кому ж належить
автомобіль, яким вчинено наїзд на її чоловіка;суд не дав належної оцінки шкоді,
спричиненої порушенням прав людини на життя ОСОБА_5, гарантованого державою та
не притягнув до участі у справі співвідповідача згідно п.42 Положення про
міністерство юстиції; не розглянув вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Відповідач позов не визнавав, проте з рішенням суду
першої інстанції погодився.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового
розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги і
скасування судового рішення, виходячи з наступного.

По справі встановлено, 2 листопада 2001
року ОСОБА_3, керуючи
автомобілем ГАЗ- 2410, на 188 км автошляху
„Київ - Суми"
при роз"їзді з зустрічним транспортом скоїв наїзд на чоловіка позивачки
ОСОБА_1 -ОСОБА_5,
та смертельно його травмував.

Витрати по похованню чоловіка понесла позивачка, тому
вона звернулася до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди,
завданої ОСОБА_3 як володільцем джерела підвищеної небезпеки.

Згідно ст. 1187
ЦК України,( що відповідає змісту ст.450 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв
на час заподіяння шкоди), шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє
транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку. Особа,
яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за
завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок
непереборної сили або умислу потерпшого.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що
відповідач, як володілець джерела підвищеної небезпеки, має нести
відповідальність за спричинену шкоду і його вина підтверджується матеріалами
кримінальної справи №21-1868, досліджених як судом першої інстанції так і
апеляційним судом.

Відповідно до ч.І ст. 1201 ЦК України, (що відповідає
змісту ст.459 ЦК України в редакції 1963 року) особа, яка завдала шкоди смертю
потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на
поховання та на спорудження надгробного пам"ятника, ці витрати.

Згідно ч.2 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України
від 27.03.1992 р. №6 "Про
практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування
шкоди" у випадку смерті потерпілого громадянин, відповідальний за
заподіяння шкоди, зобов"язаний відшкодувати витрати на поховання( в тому
числі на ритуальні послуги та обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати
на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної
вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам"ятників і огорож
у даній місцевості.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного
висновку щодо задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на
її користь витрат на поховання в розмірі 2170
грн., що підтверджені наданими позивачкою довідками ( а.с.24-28) та
витрат на спорудження надгробного пам"ятника в розмірі 182 грн.( а.с.40).

Вимоги позивачки про стягнення вартості пам"ятника в
сумі 1000грн. суд першої інстанції обгрунтовано не задовольнив, оскільки
пам"ятник споруджений в 2002
році, що підтвердила позивачка та її представник в судовому засіданні
апеляційного суду, а довідка, згідно якої позивачка просила стягнути зазначену
суму, видана в 2006 році
(а.с.31), тому суд
першої інстанції вірно не прийняв    її
як належний доказ. Згідно довідки на а.с. 40
гранична вартість

2

пам"ятника із мармурової крихти в 2002 році в смт.
Срібному становила 182 грн.,
тому правильно суд стягнув цю суму.

Доводи апелянта про порушення судом розумних строків
розгляду справи є необгрунтованими, оскільки позовна заява надійшла до суду 13.11.2006 року, а судове
рішення постановлено 21.12.2006
року, тобто, строки розгляду цивільної справи, визначені ч.І ст. 157 ЦПК України,
судом першої інстанції не порушені.

Також судом вірно стягнута матеріальна шкода з ОСОБА_3, як володільця
джерела підвищеної небезпеки, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ
та довідкою УДАІ м. Києва від 15.12.2006
року(а.с.46).Доказів на спростування факту належності автомобіля
відповідачу апелянтом суду не надано.

Невірним є посилання апелянта на необхідність
застосування судом першої інстанції ст.ст. 3,27,56,68,129 Конституції України, ст.ст. 1,2 Європейської
Конвенції „Про захист прав людини і основних свобод", ст.ст. 1163-1167,1177,1200 ЦК
України, оскільки суд не розглядав в даній справі вимоги про захист права на
життя, відшкодування моральної шкоди та відшкодування шкоди, завданої смертю
потерпілого(ст..1200 ЦК України).Із ухвали про роз"єднання позовів від 06 грудня 2006 року (а.с.36)
слідує, що позовні вимоги ОСОБА_1 про захист права на життя та відшкодування
моральної шкоди виділені у самостійне провадження. Тому суд і не вирішував
питання про залучення як співвідповідача Міністерства юстиції України та
стягнення моральної шкоди, оскільки ці питання мають вирішуватись при розгляді
іншої справи.

Незазначення у рішенні судом першої інстанції дати
закриття кримінальної справи ніяким чином не впливає на вірність його висновків
і не може бути підставою для скасування рішення суду.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що суд
першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права,
що регулюють спірні правовідносини, висновки суду відповідають зібраним по
справі доказам, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування
правильного рішення суду

Керуючись ст.ст. 303,
307, 308, 314-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Срібнянського районного суду Чернігівської
області від 21 грудня 2006 року -залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може
бути оскаржена до Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох
місяців з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: