ЛЕНІНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
Справа №2-486/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

15 лютого 2007 року Ленінський районний суд міста
Севастополя в складі:

головуючого -
судді Проценко О.І.

при
секретарях - Приходько К.С., Дусь Н.О., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Севастополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розподіл спільно нажитого подружнього майна та визнання права власності на Ч
частину квартири,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1,
звернувся до суду з вимогами до відповідача ОСОБА_2 про розподіл спільно
нажитого подружнього майна - квартири 34, розташованої в будинку АДРЕСА_1 та
визнання за ним права власності на 1/4 частину зазначеної квартири, свої вимоги
позивач мотивував тим, що під час знаходження з ним у шлюбі, відповідачкою за
договором купівлі-продажу від 06.05.1999 року була придбана квартира на ім'я
відповідачки ОСОБА_2 та її батька ОСОБА_3 була придбана спірна квартира по Ч
частки кожному, у зв'язку з чим, позивач просить провести розподіл 1/2 частки
квартири, яка належить відповідачці на праві власності, визнавши за кожним з
подружжя право власності на 1/4 частку квартири.

У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали,
просили задовольнити їх у зв'язку з обґрунтованістю.

Відповідач в судове засідання не з'явилася надала право представляти її
інтереси представнику, який у судовому засіданні позовні вимоги не визнав,
заперечував проти визнання за відповідачем права власності на 1/4 частку
квартири, з тих підстав, що фактично ця квартира була придбана відповідачкою та
її батьком на кошті отримані ними від продажу своєї квартири, укладання обидвох
угод відбулося в один день, а тому придбана частка квартири не є спільно
набутим подружнім майном, крім того представник відповідача звертав увагу суду
на те, що позивачем пропущений термін позовної давності на звернення до суду із
зазначеним позовом, тому що шлюб між сторонами був розірваний 14.02.2002 року,
тоді як до суду позивач звернувся лише 5.07.2006 року.

Суд, вислухавши доводи позивача та представників сторін, дослідивши
письмові матеріали справи, знаходить вимоги позову такими, що не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 15.02.1991 року, рішенням Ленінського райсуду М.Севастополя від 13.11.2000 року шлюб між сторонами
розірваний, про що вчинений надпис у книзі реєстрації актів громадянського
стану НОМЕР_1, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, що є в
матеріалах справи.

Також встановлено, що за договором купівлі-продажу від 06.05.1999 року,

зареєстрованим на Кримській біржі нерухомості, квартира АДРЕСА_1 була
придбана у частках по 1/4  частці кожним

відповідачкою ОСОБА_2  та її батьком
ОСОБА_3,  рішенням

Ленінського райсуду М.Севастополя від 10.09.2003 року за ними визнано право
власності на спірну квартиру (арк.с.9).

Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружіні та чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини
самостійного заработку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 70 Семейного
кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовліністю між ними або шлюбним договором.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначеними нормами права, позивач та його
представник вважали позов обґрунтованим та просили визнати за ОСОБА_1 право
власності на 1/4 частку у спільно нажитому подружньому майні 1/2 частки спірної
квартири, проте суд не може погодитися із зазначеними доводами позивача та
вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Приймаючи таке рішення суд виходив з наступного, дійсно спірне майно було
придбано відповідачкою 06.05.1999 року, тобто у період шлюбу, проте суд звертає
увагу на те, що рішенням суду від 13.11.2000 року встановлено, що з квітня 1999
року сторони не проживають спільно, не ведуть сумісне господарство, поновлювати
шлюбно-сімейні відносини наміру не мають, зазначене рішення набрало чинності і
факти встановлені ним, відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України мають преюдиціальне
значення, до того ж суд бере до уваги, що відповідно до копій документів
наданих представником відповідача, придбання спірної квартири відбулося
одночасно з продажем квартири, яка належала відповідачці та її батьку на праві
спільної сумісної власності (арк.с.20), яке вони отримали у результаті
приватизації комунальної власності (арк.с.22), ніякої доплати за договором не
робили, а тому за таких обставин у суду не має підстав вважати, що спірна
частка у квартирі, яка належить відповідачці є спільно набутим подружнім
майном.

Одночасно, на думку суду заслуговують увагу заперечення представника
відповідача стосовно того, що позивачем пропущений термін звернення із позовом
до суду, тому що шлюб між сторонами розірваний відповідно до копії свідоцтва
про розірвання шлюбу 14.02.2002 року, із позовною заявою про розподіл спільно
нажитого подружнього майна позивач звернувся лише 05.07.2006 року, тобто через
більш ніж чотири роки, проте як у судовому засіданні він не спростовував тих
обставин, що знав про укладення відповідачкою договору купівлі-продажу спірної
квартири. Доводи відповідача, що термін позивної давності починає бігти з
моменту визнання права власності за відповідачкою за рішенням суду, а тому
немає підстав вважати, що він пропущений, суд вважає надуманими,
необґрунтованими, а тому не приймає до уваги.

На підставі ст.ст.69, 70, ч.1 71 Сімейного кодексу України, ст.256-264 ЦК України,
керуючись ст.ст.10,11,60,ч.3ст.61,209,212, 214-215, 218 Цивільного
процесуального Кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільно нажитого подружнього
майна та визнання права власності на Ч
частину квартири - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду
міста Севастополя через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з
дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної
інстанції або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.