Головуючий 1 інстанції  Рецебуринський Ю.Й.
Справа № 1269,2007р.  Доповідач Курило В.П.
13 лютого  2007 року Апеляційний
суд Донецької області у складі:
головуючого судді Курило В.П. суддів   Санікової О.С.,  Шамрило Л.Г. при секретарі  Личкатій В.В.
відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 11 грудня 2006 року у справі за
позовом Приватного підприємства „Монтаж" до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про
відшкодування шкоди,
У жовтні 2006 року Приватне
підприємство „Монтаж" звернулось в суд з таким позовом до відповідачів.
Вони посилались на те, що 25"
ОСОБА_2, керуючи автомобілем „Форд -
Сієрра" державний номер НОМЕР_1 з
причепом держаний номер НОМЕР_2 на
автотрасі Київ - Харків
не справився з керування і скоїв зіткнення з автомобілем ЗИЛ 431610 державний номер НОМЕР_3 під керування ОСОБА_3. Автомобіль ЗИЛ належить по
праву власності позивачу -
Приватному підприємству „Монтаж", автомобіль „Форд - Сієрра" - відповідачці
встановлено, що винним у дорожній пригоді є водій ОСОБА_2, який не виконав
Правила дорожнього руху, що є у причинному зв"язку з аварією, що
діями водія ОСОБА_2 позивачеві заподіяно матеріальну шкоду, пов"язану з
грн., транспортування пошкодженого автомобіля 2000 грн., проживання
в готелі 382,30 грн.,
придбання палива 370.93 грн., поштові
Крім того, підприємству заподіяно і моральну шкоду в сумі
стягнути вказані суми з двох відповідачів солідарно і судові витрати.
Рішенням
Краматорського міського суду Донецької області від 11 грудня 2006 року стягнуто з
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 солідарно на користь Приватного малого підприємства
„Монтаж" матеріальну шкоду 17544.04
грн.

Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь позивача моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Стягнуто з
відповідачів на користь позивача судові витрати солідарно в сумі 777.92 грн. судовий
збір і ЗО грн. - інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в суді.

2

В задоволені решти вимог позивачеві відмовлено.

В апеляційній
скарзі відповідачка ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду і стягнення
усіх зазначених в рішенні сум з ОСОБА_2 Винним в дорожній пригоді є ОСОБА_2,
який на законних підставах керував автомобілем. Тому саме він і має нести
матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну позивачеві.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, перевіривши матеріали
справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому
задоволенню, рішення суду скасуванню з поверненням справи на новий розгляд,
виходячи з наступного.

З матеріалів
справи видно, що суд розглянув справу у відсутність відповідача ОСОБА_2, який
належним чином не був повідомлений про час і місце розгляду справи. В
матеріалах справи відсутні будь які відомості про вручення відповідачеві
вказаного повідомлення.

Відповідно до ст.. 311 ЦПК України
вказана обставина є безумовною підставою для скасування рішення суду першої
інстанції з поверненням справи на новий розгляд у суд першої інстанції.

Крім того,
розглядаючи справу, суд неправильно застосував норми матеріального права,
вирішив питання про права і обов"язки сторони, яка не була залучена до
участі у справі.

Задовольняючи
позовні вимоги частково і стягуючи на користь позивача матеріальну і моральну
шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_1 є власником автомобіля „Форд-Сієрра", яким на
час аварії керував ОСОБА_2 Тому відповідальність за заподіяну позивачеві шкоду
мають нести солідарно власник автомобіля і водій вказаного автомобіля.

Між тим з таким
висновком суду погодитися не можливо через те, що він грунтується на доказах,
не повно перевірених в судовому засіданні.

Відповідно до
ч.І ст. 440 ЦК України,
що діяла на час виникнення правовідносин між сторонами, шкода, заподіяна особі,
або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає
відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком
випадків, передбачених законодавством.

Як
роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п. З своєї постанови від 27 березня 1992 року №6 зі змінами,
внесеними постановами від 8
липня 1994 року №7, від 30 вересня 1994 року № 11 та від 25 травня 1998 року №15 „Про практику
розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"
питання про відповідальність за шкоду, заподіяну джерелам підвищеної небезпеки
при їх зіткненні кожного із їх володільців перед іншим з них, вирішується за
правилами ст. 440 ЦК України : шкода, заподіяна
одному з володільців з вини іншого, -
відшкодовується винним; за наявності лише вини володільця, якому заподіяно
шкоду, вона йому не відшкодовується; за наявності вини обох володільців розмір
відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного; за відсутності
вини володільців у взаємному заподіяні шкоди жоден із них не має права на
відшкодування.

Володілець
джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом,
якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших
осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують
шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а
коли цьому сприяла винна поведінка володільця ( не була забезпечена належна охорона тощо),
відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки може бути
покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його
володільця відповідно до ступеня вини кожного з них.

Відповідно до
роз"яснень, що дані у п. 4
цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України під володільцем підвищеної
небезпеки розуміється юридична особа або

3

громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної
небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного
управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Судом
встановлено, що 25 грудня 2003 року
дорожньо-транспортна пригода трапилась між двома джерелами підвищеної
небезпеки: автомобілем „Форд Сієра", що належить по праву власності ОСОБА_1
і автомобілем ЗИЛ
431610, що належить Приватному підприємству „Монтаж".

Керував
автомобілем „Форд Сієра" на той час ОСОБА_2, а автомобілем ЗИЛ Сапронов ЮЛ.

Відповідно до
постанови про відмову у порушенні кримінальної справи винним у дорожньо-транспортній
пригоді визнаний водій ОСОБА_2

З пояснень
власника автомобіля „Форд Сієра" ОСОБА_1 видно, що вона не уповноважувала
ОСОБА_2 керувати належним їй автомобілем. Такий дозвіл йому надав її син
ОСОБА_4, який був належним чином уповноважений нею керувати вказаним
автомобілем. На час аварії він також знаходився у транспортному засобі у якості
пасажира.

Розглядаючи
справу, суд не повно з"ясував обставини, що мають суттєве значення для
справи і не з"ясував, хто на час дорожньо-транспортної пригоди був володільцем
автомобіля „Форд-Сієра" з урахуванням роз"яснень, що дані Пленумом
Верховного Суду України в його постанові №6
від 27 березня 1992 року з
подальшими змінами і доповненнями: ОСОБА_1 чи її син ОСОБА_4

Якщо володільцем
джерела підвищеної небезпеки був син власника автомобіля ОСОБА_4, то суд мав
обговорити питання про залучення його до участі у справі.

Крім того, суду
слід з"ясувати, чи на законних підставах автомобіль вибув з володіння
ОСОБА_4, чи мав право керувати автомобілем ОСОБА_2 і хто має нести цивільно-правову
відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки позивачеві
по справі.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції не урахував викладеного, не обговорював питання
про участь у справі ОСОБА_4, вирішив питання про права і обов'язки цієї особи
без залучення його до справи. Вказана обставина відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 311 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду з поверненням справи на новий розгляд у
суд першої інстанції.

За вказаних
обставин рішення суду є незаконним і підлягає скасуванню з поверненням справи
на новий розгляд у той же суд.

Керуючись ст. 304, 307, 311 ЦПК України,
апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу задовольнити частково. Рішенця Краматорського міського суду Донецької
області від 11 грудня 2006 року скасувати.
Справу на новий розгляд повернути у той же суд, іншому складі суддів.

Ухвала суду
апеляційної інстанції набирає законної сили з часу її проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання ухвалою суду апеляційної інстанції
законної сили.