Справа № 2-55/ 2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 лютого 2007
року                                                                            Совєтський районний суд

Автономної Республіки Крим

у
складі:        головуючого                - судді Авраміді Т.С.

при секретарі             -
Сек. А.О.

представника позивача       - ОСОБА_2

представників відповідача - адвоката ОСОБА_3

- Чебишевой Т. М.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в смт. Совєтський цивільну справу за позовомОСОБА_1 до Кримської Республіканської
Організації «Товариства Сприяння Обороні України», підприємства
заснованого на власності об'єднання громадян «Совєтський учбово-спортивний
центр ТСОУ» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до Кримської Республіканської Організації «Товариства Сприяння Обороні України» про зміну
формулювання причини звільнення та стягнення заборгованості по заробітної
платі, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні
вимоги мотивовані тим. що 31.01.1994
року на підставі наказуНОМЕР_1 Кримського Республіканського Комітету
"Товариства Сприяння Обороні України" позивач була прийнята на роботу
у Совєтський районний комітет "Товариства сприяння обороні України"
на посадуІНФОРМАЦІЯ_1, 17 липня 2006 року вона подала заяву про звільнення її за власним бажанням за ст.38 КЗпП
України, але в порушенні вимог діючого законодавства її заява не розглянута,
наказомНОМЕР_2 Кримської Республіканської Організації "Товариства
Сприяння Обороні України" від 20.07.2006 року позивача звільнено з роботи
за розкрадання на підставі ст.40 п.8 КЗпП
України, про що було здійснено відповідний запис у трудову книжку.
Позивач вважає вказані причини звільнення необгрунтованими, оскільки підставою
для її звільнення з роботи стали наслідки ревізії, яка була проведена на підприємстві, у ході якої було виявлено нестачу
фінансових коштів у касі, на підставі чого без усебічного та
об'єктивного з'ясування причин нестачі, було видано наказ про її звільнення, а позивачка безпідставно визнана винною у
розкраданні відсутніх коштів. На момент видання наказу про її звільнення
з роботи, постанови компетентного органу про визнання позивача винною у розкраданні коштів прийнято не було.
Крім того, в порушення вимог ст.116 КЗпП України при звільнення з
роботи, з позивачем не зроблено розрахунок, тому вона просить стягнути з
відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку. На підставі викладеного просить змінити формулювання причини
звільнення її з роботи зі ст.40 п.8 КЗпП України" вказавши, що
позивача звільнено за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, та стягнути з
Кримської Республіканської Організації «Товариства Сприяння Обороні України» на її користь заборгованість по виплаті
заробітної плати в сумі 1540 гривень, а також середній заробіток за час
затримки розрахунку в сумі 318,08 гривень.

Згодом позивач неодноразово змінювала позовні вимоги, останній раз 13
листопада 2006 року ОСОБА_1 подала до суду зміни до позовної заяви(а.с.
67), в якої просила зобов'язати відповідача - Кримську Республіканську
Організацію «Товариства Сприяння Обороні України» змінити формулювання причин
звільнення її з роботи, вказавши, що позивач звільнена з роботи з
посадиІНФОРМАЦІЯ_1 за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням), та стягнути з
підприємства заснованого на власності об'єднання громадян «Совєтський
учбово-спортивний центр ТСОУ» на її користь середній заробіток за час затримки
розрахунку в сумі 2934 гривні 84 копійки - середній заробіток за 74 дня з 20
липня 2006 року по 04 жовтня 2006 року з розрахунку 39,66 гривень в день, оскільки
розрахунок з нею проведено    04    жовтня 2006 року. В судовому засіданні
позивач підтримала змінені

2

позовні вимоги,
та просила їх задовольнити, посилаючись на підстави, викладені в позові. Крім
того пояснила, що не бажає працювати на підприємства з якого її звільнили, про
Яшо вона подала заяву про звільнення, але її розглянуто не було. Зазначає, що
розрахунок з нею було здійснено лише 04 жовтня 2006 року, тому просить стягнути
з центру, з яким перебувала у трудових відносинах середній заробіток за час
затримки розрахунку, який становить 2934 гривні
84 копійки. Вказує, що після звільнення запросили на підприємство, де
запропонували отримати лише 600 гривень, але гроші фактично не видавали,
а запропонували поставити підпис в відомості про їх отримання, з чим вона не
погодилась, та написала заяву про проведення з нею розрахунку шляхом переказу
грошей на її рахунок в банку. У теперішнє судове засідання позивач не
з'явилася, суд з урахуванням думки представників сторін, суд вважає можливим розглянути справу за участю
представника позивача.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги ОСОБА_1
та просив їх задовольнити з підстав, вказаних в позовній заяві, при цьому
пояснив, що на момент звільнення позивачки з посадиІНФОРМАЦІЯ_1 факту розкрадання грошей у встановленому законом
порядку встановлено не було, а тому позивача звільнено незаконно. Оскільки
позивачка не бажає працювати на підприємстві про що подала заяву про
звільнення, просить змінити формулювання причини її звільнення з роботі
вказавши, що ОСОБА_1 звільнено за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, та
стягнути з Совєтського районного учбове спортивного центру ТСО України, з яким
позивач перебувала в трудових відносинах,
середній заробіток за час затримки розрахунку, що складає за період з 20
липня 2006 року по 04 жовтня 2006 року - 2934,84 гривень.

Представник
відповідача Кримської Республіканської Організації "Товариства Сприяння Обороні
України" Янишева О.Я. позовні вимоги ОСОБА_1 про покладення на організацію
обов'язку змінити формулювання причин звільнення позивача з роботи не визнала,
з тих підстав, що ОСОБА_1 було звільнено за допущену розтрату коштів на
підприємстві у великих розмірах, але не оспорює, що на момент звільнення, факт
розкрадання позивачем коштів належним чином
встановлено не було. Згодом представник відповідача Кримської Республіканської
Організації "Товариства Сприяння Обороні України" не заперечувала
проти зміни формулювання причин звільнення позивачки з роботи. У теперішнє
судове засідання не з'явилася направив до суду заяву про розгляд справи
за її відсутності, що суд вважає за можливим.

Представник відповідача
підприємства заснованого на власності об'єднання громадян «Совєтський
учбово-спортивний центр ТСОУ» Чебишева Т.М. заперечувала проти стягнення з центру на користь позивача середнього
заробітку за час затримки розрахунку з тих підстав, що у зв'язку з розкраданням ОСОБА_1 грошових коштів в сумі
47960 гривень підприємство було поставлено у тяжке матеріальне
становище. На час звільнення позивача у підприємства не було достатньо грошей
для розрахунку з позивачем, оскільки першочергово здійснювалися платежі до
держбюджету. ОСОБА_1 визнавала факт розтрати коштів на підприємстві, про що
написала розписку, та обіцяла повернути гроші в тому числі при отриманні на
підприємстві розрахунку. Позивача було визвано на підприємство, запропоновано
отримати гроші та внести їх в касу підприємства в рахунок погашення сум
розтрати, але вона не стала отримувати гроші на підприємстві, та не виконала
обіцянки повернути гроші, а написала заяву, в якої просила перерахувати їй
гроші на розрахунковий рахунок. Позивачу не
видали гроші, оскільки ОСОБА_1 узявши їх, вже не внесла б в касу підприємства.

Представник
відповідача підприємства заснованого на власності об'єднання громадян «Совєтський учбово-спортивний центр ТСОУ» адвокат
ОСОБА_3 позов ОСОБА_1 до підприємства не визнала пояснив, що фактично
позивач допустила розтрату в сумі 47000 гривень, своїми діями поставила
підприємство в тяжке фінансове становище та дала зобов'язання про те, що вона
визнає нестачу та зобов'язується її сплатити, про що написала розписку, яка
свідчила про її вину та згоду на те, щоб підприємство має право утримувати суму збитку. Не здійснили розрахунок з позивачем
при звільненні тому, що позивач дала згоду на утримання з її зарплати
суми нестачі, про що підтвердили свідки ОСОБА_4 таОСОБА_5. Оскільки така
згода  може бути виражена у будь в якій
формі, а законодавством про працю

3

України не передбачено видання наказу у разі утримання збитку у розмірі,
який перевищує середній заробіток працівника, тому невиплата розрахунку сталося
з поважних причин, що виключає вину підприємства та застосування до нього
штрафних санкцій. Крім того, в серпні 2006 року при звернення позивача їй було
запропоновано отримати розрахунок з тією умовою, що вона внесе в касу гроші,
але вона відмовилась від отримання будь якої суми, таким чином не бажаючи
відшкодовувати збиток, тому вини підприємства затриманні здійснення розрахунку
з позивачем при звільненні не має.

Дослідивши матеріали справи, вислухав пояснення представників сторін, суд
встановив:

ОСОБА_1 наказом голови Кримського Республіканського Комітету "Товариства
Сприяння Обороні України"НОМЕР_1 прийнята на посаду ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01
лютого 1994 року (а.с.89). Відповідно до наказу голови Кримської
Республіканської Організації "Товариства Сприяння Обороні
України"НОМЕР_2 (а.с.64) ОСОБА_1 звільнено з 20 липня 2006 року з посади
ІНФОРМАЦІЯ_1 з 20 липня 2006 року за ст.
40.п.8 КЗпП України. Як випливає з пояснень представника відповідача
Янишевої О.Я. та наказу про звільнення ОСОБА_1 звільнено на підставі постанови
бюро Кримського республіканського комітету ТСО УкраїниНОМЕР_3 (а.с.63) яким
рекомендовано голові Кримської Республіканської організації за зловживання
своїми службовими повноваженнями, які спричинили крупні грошові витрати - 26525
гривніІНФОРМАЦІЯ_1 Совєтського районного учбово-спортивного центра ОСОБА_1
звільнити від виконання службових обов'язків.

Наказом НОМЕР_6
Кримської Республіканської Організації "Товариства Сприяння Обороні
України" (а.с.29) призначено проведення ревізії фінансово -господарської
діяльності Совєтського районного учбове - спортивного центра. На підставі
проведеної перевірки складено акт від 18 липня 2006 року (а.с.30-34), яким
встановлено, що при видачі свідоцтв кошти за навчання приходувались не в
повному обсягу, ІНФОРМАЦІЯ_1 приймала гроші
сама, виписувала прибуткові ордери та передавала їх ОСОБА_5 для оформлення
касової книги, крім того встановлено факти підробки ордерів прибуткових, сума нестачі
становить 47960 гривень.

Відповідно до
ст. 40 п. 8 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника
або уповноваженого органу може бути у випадку вчинення за місцем роботи
розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду,
що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить
накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського
впливу, п.26 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.1992 рокуНОМЕР_1"Про практику розгляду судами трудових
спорів" зазначено, що відповідно з п.8 ст.40 КЗпП України власник або
уповноважений ним орган має право розірвати трудову угоду на підставі
здійснення робітником за місцем роботи
розкрадання майна власника, встановленого вироком суду, що набрав
законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого належить накладення
адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу (ст.21
КпАП). Проте на момент видання наказу про звільнення ОСОБА_1 жодної з вказаних
постанов відносно позивача прийнято не
було. Як встановлено судом наказ про звільнення позивачки прийнято на підставі
матеріалів ревізії, якою встановлено нестачу на підприємстві. Оскільки підстав,
встановлених законом для розірвання трудового договору з позивачем на момент
видачі наказу не було, факту вчинення позивачем розкрадання майна, належного
підприємству, уповноваженим органом встановлено не було, матеріали перевірки не
є підставами для звільнення робітника за
ст. 40 п. 8 КЗпП України, у зв'язку з чим, суд доходить до висновку, що
розірвання трудового договору з позивачкою на підставі ст. 40 п.8 КЗпП України
не має під собою законних підстав.

Оскільки ОСОБА_1 не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем -підприємством
заснованим на власності об'єднання громадян «Совєтський учбово-спортивний      центр ТСОУ», то вимоги ОСОБА_1 про зміну
формулювання причини

4

звільнення відповідно до ст.38 КЗпП України, підлягають
задоволенню на підставі п.З ст. 235 КЗпП України.

Статтею 116 КЗпП
України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи,
організації, проводиться в день звільнення.

Судом
встановлено, що позивач ОСОБА_1 звільнена з роботи 20 липня 2006 року. Як свідчить довідка відповідача - підприємства
заснованого на власності об'єднання громадян «Совєтський
учбово-спортивний центр ТСОУ» (а.с 65) на день звільнення позивачки
заборгованість відповідача перед ОСОБА_1 становить 2439, 47 гривень. Відповідно
до довідки відповідача 04 жовтня 2006 року з позивачем здійснено розрахунок
належних їй сум при звільненні, про що також свідчить платіжне доручення
НОМЕР_4 (а.с.23,24), у зв'язку з чим суд доходить до висновку, що при звільнені
позивача з роботи виплата всіх сум, що належали їй від підприємства в строки,
передбачені ст. 116 КЗпП України, здійснена не була.

Відповідно до
ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування відсутності вини в затримці розрахунку
при звільненні лежить на власнику чи уповноваженому ним органові. В
обгрунтування доводів про відсутність вини представники відповідача
підприємства заснованого на власності об'єднання громадян «Совєтський
учбово-спортивний центр ТСОУ» посилались на те, що не проведення розрахунку з
позивачем сталося у зв'язку з тим, що у зв'язку з розкраданням ОСОБА_1 грошових
коштів в сумі 47960 підприємство було поставлено у тяжке матеріальне становище.
На час звільнення позивача у підприємства було недостатньо грошей для
розрахунку з позивачем, оскільки першочергово здійснювалися платежі до
держбюджету. Крім того, підставою для не проведення розрахунку з позивачем
стало написання ОСОБА_1 розписки про те, що вона визнає суму нестачі та
зобов'язується її повернути, оскільки була згода позивача на утримання із
заробітної плати та підприємство мало право утримати з її заробітної плати та
розрахунку суму збитків. Згодом позивач відмовилась від отримання розрахунку,
за тією умовою, що вона внесе до каси підприємства гроші в рахунок погашення
збитку.

Але суд вважає,
що несвоєчасне проведення розрахунку з працівником при звільненні через
відсутність на рахунку підприємства, установи, організації грошових коштів у
наслідок їх витрачання з порушенням установлених правил або бездіяльності
службових осіб не може бути підставою для
звільнення від передбаченою ст. 117 КЗпП України відповідальності за затримку
зазначеного розрахунку, оскільки за цих умов не має підстав вважати, що належні
працівнику суми не були виплачені в установлені строки не з вини
власника або уповноваженого ним органу. Про наявність на підприємстві коштів свідчать
пояснення представника відповідача Чебишевой, про те що першочергово були
здійсненні платежі до держбюджету, проте ст.97 КЗпП України передбачено, що
оплата праці працівників здійснюється в
першочерговому порядку, всі інші платежі здійснюються власником, або
уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці, крім
того про наявність на підприємстві коштів для здійснення розрахунку з
позивачем свідчить відомість від 04.08.2006 року на виплату заробітної плати на
суму - 5805,76 гривень, яка перевищує суму розрахунку з позивачем.

Крім того, суд
вважає помилковими висновки представника відповідача підприємства заснованого
на власності об'єднання громадян «Совєтський учбово-спортивний центр ТСОУ» про те, що розписка ОСОБА_1(а.с.83) про те,
що виявлену суму розтрати визнає в повному обсязі та зобов'язується
погасити до 01 липня 2006 року, надавала право підприємству на утримання суми
розтрати з заробітної плати, і не проведення з нею розрахунку, оскільки це
суперечить положенням ст.ст. 127-129, 136 КЗпП України, ст.25 Закону України «Про оплату праці», якими
передбачено порядок та обмеження відрахування із заробітної плати та інших компенсаційних виплат працівників, які є
гарантіями працівників, передбаченими Кзпп України, крім того, ст. 8
Конвенції про захист заробітної плати №95 заробітної плати 1949 року, яка
ратифікована ПрезидієюВерховної Ради Українсської РСР 30 червня 1961 року, Президією Верховної Ради СРСР
31 січня 1961 року та відповідно до ст. 7 Закону України "Про
правонаступницство", ст. 9 Коституції
є частиною національного

5

законодавства
України, передбачено, що відрахування з заробітної плати дозволяється робити на
умовах та в межах, продиктованих національним законодавством.

Відмова позивача
від одержання належних сум від роботодавця під умовою внесення цієї суми в касу
підприємства в рахунок погашення суми розтрати, не може розглядатися як відмова від отримання розрахунку. Оскільки як
пояснили представники відповідача та свідки, допитані в судовому
засіданні ОСОБА_4 таОСОБА_5
позивачу було запропоновано отримати розрахункові за умовою внесення їх в
касу підприємства в рахунок погашення суми розтрати, що не може вважатися
пропозицією позивачу отримати від відповідача належні працівнику гроші при
звільненні, оскільки ст. 25 Закону України «Про оплату праці» передбачена
заборона будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю
заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством, ст.6 Конвенції
про захист заробітної плати №95 заробітної плати 1949 року, яка ратифікована ПрезидієюВерховної Ради Українсської РСР ЗО
червня 1961 року, Президією Верховної Ради СРСР 31 січня 1961 року та
відповідно до ст. 7 Закону України "Про правонаступницство", ст. 9 Конституції є частиною національного
законодавства України, передбачено, що роботодавцю забороняється
обмежувати будь-яким способом свободу працівника розпоряджатися своєю
заробітною платою на власний розсуд. Таким чином зазначені обставини не
свідчать про відмову позивача від отримання належних їй при звільненні сум та
вину позивача в не проведенні з нею розрахунку, оскільки бажання позивача
отримати належні їй суми підтверджено
заявою ОСОБА_1, яку було направлено позивачем до роботодавця про здійснення з нею
розрахунку шляхом перерахування грошей на розрахунковий рахунок в установі
банку. Крім того, як пояснила позивач їй було запропоновано отримати на
підприємстві лише 600 гривень, але гроші фактично не видавали, а запропонували
поставити підпис в їх отриманні. Як свідчить досліджена в судовому засідання
платіжна відомість про видачу заробітної плати №1 від 04 серпня 2006 року ,
сума не отриманої заробітної плати позивачем становить 674,42 гривен, в той час
коли заборгованість відповідача перед ОСОБА_1 на день звільнення становить
2434,47 гривень.

Оскільки адміністрація підприємства «Совєтський учбово-спортивний центр
ТСОУ» маючи можливість провести розрахунок з позивачем не вчинила дії, які
повинна була вчинити відповідно до ст.116 КЗпП України, суд доходить о
висновку, що не виплата належних позивачу сум в строки передбачені ст. 116 КЗпП
України сталася з вини підприємства.

Згідно зі ст.
117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП
України при відсутності спору про їх розмір, установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Відповідно
довідки відповідача підприємства заснованого на власності об'єднання громадян
«Совєтський учбово-спортивний центр ТСОУ»НОМЕР_5 заробітна плата позивача за
червень 2006 року складає 813 гривен, за травень 2006 року -813 гривень, при відпрацьованих 20 робочих днях у кожному
місяці. Відповідно до пунктів 2,8 Порядку обчислення середньої заробітної
плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1998 року № 100, середня денна заробітна плата
ОСОБА_1 становить (813+813): (20+20)= 40, 65 гривень. Оскільки із змісту ст.. 117 КЗпП України виходить, що за середнім заробітком
мають бути оплачений весь час затримки розрахунку, який вираховується календарними
днями суд вважає, що нарахування виплат середнього заробітку позивачу необхідно
проводити шляхом множення середня денного заробітку на число календарних днів,
які мають бути оплачені за середнім заробітком. Тому розмір середньої
заробітної плати позивача за час затримку розрахунку становить: 40, 65 гривень
х 75 (дні затримки з 21 липня по 03 жовтня включно) = 3048,75 гривень. Оскільки
суд відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає справи в межах вимог, заявлених
позивачем, з підприємства заснованого на власності об'єднання громадян
«Совєтський учбово-спортивний центр ТСОУ», з яким позивач відповідно до ст. 21
КЗпП України перебувала в трудових відносинах з 01 лютого 1994 року до 20 липня 2006 року, на користь
ОСОБА_1 підлягає стягненню сума середнього заробітку, визначена
позивачем в розмірі  2934,84 гривень.

6

На підставі викладеного ст.ст. 2 К 116. 117, 235 КЗпП України, ст. 25
Закону України "Про оплату праці" від 24
березня 1995 року, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів №100 від 08
лютого 1995 року, п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.1992 рокуНОМЕР_1"Про практику розгляду судами трудових спорів" п.п. 20,21 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13,
керуючись ст.ст. 5, 10, 11, 14, 57, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Зобов'язати Кримську Республіканську Організацію «Товариства Сприяння
Обороні України» змінити формулювання причин звільнення з роботи позивача,
зазначив, що ОСОБА_1 звільнена з посадиІНФОРМАЦІЯ_1 за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням).

Стягнути з підприємства заснованого на власності об'єднання громадян
«Совєтський учбово-спортивний центр ТСОУ» на
користьОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку в
сумі 2934 (дві тисячі дев'ятсот тридцять чотири) гривні 84 копійки, сума
визначена без утримання податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Кримської Республіканської організації товариства сприяння
обороні України судовий збір на користь
держави в розмірі 8 гривень 50 копійок, витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи у сумі сім гривень
п'ятдесят копійок.

Стягнути з підприємства заснованого на власності об'єднання громадян
«Совєтський учбово-спортивний центр ТСОУ»
судовий збір на користь держави в розмірі 51 (п'ятдесят одна) гривня, витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи
у сумі 30 (тридцять) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Автономної Республіки
Крим шляхом подачі в десятиденний строк з дня
проголошення через Совєтський районний суд Автономної Республіки Крим заяви про апеляційне оскарження і поданням після
цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги або в
порядку, встановленому ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку, передбаченого для подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано, а у разі
подачі заяви про апеляційне оскарження закінчення двадцятиденного строку для подання апеляційної скарги, який враховується з
дня подачі заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий суддя - підпис