У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

6 червня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути  Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1до
ОСОБА_2про встановлення батьківства та стягнення аліментів, за касаційною
скаргою ОСОБА_1на рішення Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 28
листопада 2005 року,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2003 р. ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до                ОСОБА_2 про встановлення
батьківства та стягнення аліментів на дитину.

Зазначала, що з грудня 1996 р. по травень 1998 р. вона проживала з  ОСОБА_2 однією сім'єю, без реєстрації шлюбу,
від чого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - ОСОБА_3. Відповідач відмовився
зареєструвати своє батьківство відносно ОСОБА_3 та надавати матеріальну
допомогу на  утримання дитини.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просила суд встановити, що ОСОБА_2 є
батьком ОСОБА_3і стягнути з нього аліменти у розмірі ¼ частини з усіх видів його заробітку
до повноліття дитини.

Рішенням Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від
21.04.2005 р. позов задоволено: встановлено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3, яку
народила ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнуто з нього на користь ОСОБА_1 аліменти
на дочку ОСОБА_3 в розмірі ¼ частини з усіх видів
його заробітку щомісячно, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 3.11.2003 р.

Рішенням Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від           28.11.2005 р. рішення місцевого суду
скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

В обґрунтування касаційної скарги позивачка посилається на неправильне
застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм
процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення
суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення місцевого суду.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 цього Кодексу - під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення,  та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку  позовної давності
тощо),  які мають значення для вирішення справи,  та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що на час запліднення
дитини сторони проживали однією сім'єю та вели спільне
господарство.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про
відмову в позові, апеляційний суд виходив з того, що позивачкою не надано
доказів на підтвердження факту ведення спільного господарства з відповідачем, а
тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки він
ґрунтується на неправильному застосуванні норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1 і 2 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази,
які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку
або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Пленуму Верховного Суду України в пункті 3 своєї постанови від 15.05.2006 р. № 3
“Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів”  роз'яснив, що судам при розгляді справ про
встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1.01.2004 р., необхідно
застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що
достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності,
зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та
матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

У п. 9 цієї постанови роз'яснено, що у разі коли ухилення
сторони у справі щодо визнання батьківства від участі в експертизі або від
подання необхідних матеріалів, документів
тощо  унеможливлює  її
проведення,  суд  відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт,
для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно
від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця
експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні
судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити
ухвалу про його примусовий привід.

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням
позивачки місцевим судом двічі: 26.02.2004 р. і 29.09.2004 р. призначалась
судово-генетична експертиза (а.с. 24, 39), на вирішення якої ставилося питання
щодо біологічного батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
народження,  від проведення якої
відповідач ухилився.

Цій обставині місцевий суд дав відповідну оцінку, з
урахуванням інших зібраних в справі доказів.

Апеляційний суд, переглядаючи справу, обмежився
опитуванням сторін, але ніяких нових доказів в справі не досліджував.

Проте частиною 2 ст. 57 ЦПК України визначено, що
пояснення сторін набувають статусу доказів лише тоді,  коли сторони допитуються судом як свідки.

Таким чином, апеляційний суд, у
порушення вимог ст.ст. 303, 309 ЦПК України, не зазначивши в чому полягає
порушення встановленого порядку дослідження доказів судом першої інстанції, не
дослідивши будь-яких нових доказів, не вирішивши питання про проведення
експертизи та примусовий привід відповідача, своїх обов'язків, визначених
законом, належним чином не виконав.

За таких обставин, ухвалене в справі рішення суду апеляційної інстанції не
можна визнати законним і обґрунтованим, а тому це рішення підлягає скасуванню з
підстав, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України з передачею справи на новий
розгляд до того ж апеляційного суду.

Керуючись  ст.ст.  336,
338   ЦПК  України,
колегія  суддів  Судової
палати   у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 28 листопада 2005
року скасувати, а справу передати на новий розгляд до того ж апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г.
Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І.  Охрімчук

Ю.Л. Сенін