Справа № 967-2007р                                          Головуючий 1
інстанції Савкевич К.М.
Категорія 12                                                                                    Доповідач   Курило В.П.
РІШЕННЯ

Іменем України

20 лютого 2007 рік.                                                                                           М.
Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі: Головуючого - судді    Курило В.П. суддів  Шамрило Л.Г., Санікової О.С. при секретарі
Степаненко В.Б.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду
Донецької області від 14 листопада 2006 року у справі за позовом Відкритого
акціонерного товариства „Райффайзен банк Аваль" до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3третя особа дочірнє підприємство державного підприємства МВС України
„Ресурси" „Донецьк-ресурси", про визнання угоди недійсною,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2004 року Акціонерний поштово-пенсійний банк
„Аваль", правонаступником якого є Відкрите акціонерне товариство
„Раффайзен банк Аваль", звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1 і
ОСОБА_3 третя особа дочірнє підприємство державного підприємства МВС України
„Ресурси" „Донецьк-ресурси" про визнання угоди недійсною.

Позивач посилався на те, що 6 квітня 2004 року між
позивачем і відповідачем ОСОБА_3 укладений кредитний договір № НОМЕР_1,
відповідно до якого відповідач отримав позику у сумі 294250 грн. Вказану суму
він зобов'язався повернути у строк до 6 червня 2004 року з виплатою 21% річних
за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 7 квітня
2004 року між Банком і Позичальником укладений договір застави транспортних
засобів № НОМЕР_2, предметом якого є автомобіль марки „Вольво" , НОМЕР_31997
року випуску, державний номер НОМЕР_4, двигун НОМЕР_5, кузов
НОМЕР_6, який належав ОСОБА_3 на праві власності. У той же день запис про
заставу внесений в державний реєстр рухомого майна, про що свідчить виписка з
реєстру № НОМЕР_7 від 7 квітня 2004 року. Пунктом 2.10 вказаного договору
передбачено, що відчуження майна допускається лише за згодою заставоутримувача
при умові переходу до нового власника боргу, забезпеченого заставою.

Між тим 28 квітня 2004 року ОСОБА_3 продав автомобіль, що знаходився у
заставі, ОСОБА_2 на
товарній біржі „Донбас". З пояснень ОСОБА_2 стало
відомо, що він продав автомобіль ОСОБА_1

Позивач просив визнати договір купівлі-продажу спірного автомобіля,
укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1.,
недійсним.

Рішенням
Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2005 року
у задоволені позовних вимог Акціонерному поштово-пенсійному банку „Аваль"
про визнання угоди недійсною відмовлено.

Ухвалою Апеляційного
суду Донецької області від 23 березня 2006 року рішення суду скасовано, справу
повернуто на новий розгляд у той же суд іншому складі суддів.

Рішенням
Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14 листопада 2006
року договір купівлі-продажу автомобіля „Вольво"
1997 року випуску, державний номер НОМЕР_4, укладений між ОСОБА_2і
ОСОБА_121 травня 2004 року, зареєстрований ДПДП „Донецькресурси" визнаний
недійсним.

В апеляційній
скарзі відповідач ОСОБА_1
ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволені позовних вимог. ОСОБА_1 є
добросовісним покупцем і підстав для визнання укладеної ним угоди
-купівлі-продажу автомобіля у суду першої інстанції не було.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, ОСОБА_2, перевіривши
матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням
нового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до
п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування
норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст.
309 ЦПК України норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції не застосував закон, який мав бути застосований,
тобто неправильно застосував закон, що є підставою для скасування рішення суду.

Судом
встановлено, що 6 квітня 2004 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком
„Аваль", правонаступником якого є відкрите акціонерне товариство
„Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_3 укладено договір кредиту №НОМЕР_1 на
суму 294250 грн. строком до 6 червня 2004 року зі сплатою 21% річних за
користування кредитом.

7 квітня 2004
року з метою забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором між
Банком і Позичальником був укладений договір застави транспортних засобів №
НОМЕР_2, предметом якого є автомобіль марки „Вольво" . У той же день запис про заставу
внесений в державний реєстр рухомого майна, про що свідчить виписка з реєстру №
НОМЕР_7 від 7 квітня 2004 року.

Відповідно до п.
2.10 договору застави відчуження заставленого майна допускається за згодою
Заставодержателя при умові переходу до нового Заставодавця боргу, забезпеченого
заставою.

28 квітня 2004
року ОСОБА_3 продав належний йому автомобіль „Вольво" ОСОБА_2. Вказаний факт
підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу, реєстраційний
номер НОМЕР_8, який посвідчений товарною біржою „Донбас" (а.с.11-12).

25 травня 2004
року ОСОБА_2 продав
вказаний автомобіль ОСОБА_1, що
підтверджується довідкою-рахунком НОМЕР_9ДПГП „Донецьк-Ресурси" міста
Донецька і свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_10, яке видане МРЕВ-2 міста Донецька
про зняття з обліку транспортного засобу від 27 квітня 2004 року(а.с.172).

Задовольняючи позовні вимоги і визнаючи договір купівлі-продажу автомобіля „Вольво", укладений між
ОСОБА_2 і ОСОБА_1. недійсним, суд виходив з того, що і продавець і покупець при
укладанні угоди мали з"ясувати факт знаходження спірного

автомобіля
під арештом, або під заставою. Оскільки вони цього не зробили, укладена угода
суперечить вимогам закону і має бути визнана недійсною.

Але з таким
висновком суду першої інстанції погодитися не можливо.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності
набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України „Про власність" громадянин
набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не
заборонених законом.

Згідно ч. 2 п. 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок,
затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №
1388 правомірність придбання транспортних засобів, складових частин, які мають
ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом
відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб'єктами підприємницької
діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки,
митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення,
підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також
угодами, укладеними на товарних біржах.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником спірного
автомобіля на підставі довідки - рахунку №НОМЕР_11, виданої 21 травня 2004 року
ДПГП „Донецьк-Ресурси" міста Донецька і свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_10,
яке видане МРЕВ-2 міста Донецька про зняття з обліку транспортного засобу від
27 квітня 2004 року(а.с.172).

Таким чином, він придбав вказаний транспортний засіб на
підставі договору купівлі-продажу, що не заборонений законом.

Звертаючись в суд з позовом про визнання вказаного договору купівлі-продажу
недійсним, позивач посилався на те, що власник автомобіля ОСОБА_3 не мав право
відчужувати автомобіль через те, що не отримав на це згоди Заставодержателя. Тому
і подальші угоди є недійсними.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач ОСОБА_1 посилався на те,
що він є добросовісним набувачем права власності на автомобіль, оскільки не
знав і не міг знати про те, що автомобіль знаходиться у заставі. Крім того, він
придбав його не у ОСОБА_3, а у іншого власника - ОСОБА_2

Факт придбання ОСОБА_1. автомобіля у ОСОБА_2, а не у ОСОБА_3
підтверджений рішенням Київського районного суду міста Донецька від 9 червня
2006 року у справі за позовом Акціонерного поштово-пенсійного банку
„Аваль" до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про
визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним (а.с.155). Розглядаючи
вказану справу, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 придбав спірний
автомобіль „Вольво" НОМЕР_31997 року випуску, державний номер НОМЕР_4, двигун НОМЕР_5, кузов
НОМЕР_6 за договором купівлі-продажу від 28 квітня 2004 року реєстраційний
номер НОМЕР_8. Вважаючи договір таким, що не відповідає вимогам закону, суд
визнав його недійсним. Сторони приведені у первинний стан.

Відповідно до ч.З ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, факт придбання ОСОБА_1. автомобіля у ОСОБА_2 також
підтверджений записами про зміну власників автомобіля у технічному паспорті на
автомобіль „Вольво"
НОМЕР_31997 року випуску, державний номер НОМЕР_4, двигун НОМЕР_5, кузов
НОМЕР_6 (а.с. 173).

Апеляційний суд
вважає, що відповідач ОСОБА_1 є
добросовісним набувачем і придбаний ним автомобіль не може бути витребуваний у
нього.

Відповідно до
ст. 330 ЦК України
якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Судом
встановлено, що спірна угода 21 травня 2004 року була укладена між ОСОБА_1(
покупець) і ОСОБА_2(продавець). Останній придбав право власності на вказаний
автомобіль на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому Товарною біржею
„Донбас" 28 квітня 2004 року (а.с.11-12).

Відповідно до ч.
1 ст. 4 Закону України „Про власність" власник на свій розсуд володіє,
користується і розпоряджається належним йому майном.

Укладаючи 21
травня 2004 року з ОСОБА_1. договір купівлі-продажу автомобіля „Вольво", ОСОБА_2 діяв у
межах, передбачених ч. 1 ст. 4 Закону України „Про власність" і мав
передбачене законом право на відчуження майна, належного йому по праву
власності.

На час укладення
вказаного договору договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 недійсним визнаний не був.

Висновок суду
першої інстанції про те, і продавець і покупець повинні були з"ясувати чи
не знаходиться вказаний автомобіль під арештом, або під заставою, не
грунтуються на законі.

Більш того, з
матеріалів справи видно, що на час укладення угоди 21 травня 2004 року спірний
автомобіль, власником якого був ОСОБА_2,
заставлений не був. Не ухвалювалось судом і ухвал про заборону ОСОБА_2 відчувати
автомобіль з будь яких причин.

Той факт, що
рішенням Київського районного суду міста Донецька від 9 червня 2006 року
договір купівлі-продажу автомобіля від 28 квітня 2004 року укладений між
ОСОБА_3 і ОСОБА_2 визнаний недійсним у даному випадку не має правового значення
і не може бути підставою для визнання угоди, укладеної між ОСОБА_2 і ОСОБА_1.
недійсною через те, що таке рішення відбулось більше ніж через два роки після
укладення угоди, що оспорюється по цій справі. А на час відчуження автомобіля ОСОБА_2 був його
власником. Крім того, підстав для витребування автомобіля з володіння ОСОБА_1, передбачених ст.
388 ЦК України
також не має.

Доводи позивача
про те, що угода між ОСОБА_2 і ОСОБА_1. суперечить ст. 10 Закону України „Про
забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень безпідставні. Відповідно
до цієї норми Закону особа, що придбала рухоме майно у боржника, який не мав
права на його відчуження, вважається добросовісним набувачем за умови
відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про
обтяження цього рухомого майна . Як видно зі змісту вказаної норми Закону
йдеться про випадок, коли рухоме майно відчужувалось боржником. А продавець
автомобіля ОСОБА_2 на час
укладення угоди з ОСОБА_1. боржником перед позивачем не був. Тому у даному
випадку посилання позивача на зазначений Закон не обгрунтовані.

Таким чином,
позовні вимоги Акціонерного поштово-пенсійного банку „Аваль" про визнання
угоди недійсною не грунтуються на законі і у суду першої інстанції не було
підстав для їх задоволення.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції не застосував Конституцію України, Закон України
„Про власність", ст. 330 ЦК
України, які мали бути застосовані, що привело до неправильного вирішення
спору. Тому відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення як незаконне підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст. 304, 307, 309 ЦПК України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити. Рішення Красноармійського міськрайонного
суду Донецької області від 14 листопада 2006 року скасувати.

В задоволені позовних вимог відкритого акціонерного товариства „Райффайзен
Банк Аваль" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа державне підприємство МВС України „Донецьк-ресурси" про визнання
угоди недійсною відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з часу його
проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили
рішенням суду апеляційної інстанції.