У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

25 липня 2007 року колегія суддів Судової палати у цивільних

справах Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Барсукової В.М.,

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до Відкритого акціонерного
товариства “Завод “Ленінська кузня”, Головного управління житлового
забезпечення Київської міської державної адміністрації, Подільської районної в
м. Києві державної адміністрації, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення
коштів на придбання квартири, за касаційною скаргою Відкритого акціонерного
товариства “Завод “Ленінська кузня” на рішення Подільського районного суду
міста Києва від 24 липня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва
від  2 листопада 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2005 р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ВАТ “Завод
“Ленінська кузня”, Головного управління житлового забезпечення Київської
міської державної адміністрації, Подільської районної в м. Києві державної
адміністрації, треті особи ОСОБА_2 і ОСОБА_3, про стягнення коштів на придбання
квартири.

Зазначав, що працює на заводі “Ленінська кузня” з 1979 р. На виконання
рішення Київського міськвиконкому НОМЕР_1. між ним та  заводом “Ленінська кузня” був укладений
договір-зобов'язання, згідно якого він брав на себе обов'язок відпрацювати три
роки в тресті “Київоздоббуд”, виконати трудову програму члена ДТБЖ “Жовтень” і
повернутись на роботу на завод, а останній, в свою чергу, зобов'язався надати
йому окрему квартиру в межах норми жилої площі на склад  сім'ї з трьох осіб (він, дружина та дочка).

Він повністю виконав свою частину зобов'язання, відпрацювавши з 1.09.1991
р. по 1.09.1994 р. у зазначеному тресті, і повернувся працювати на завод, але
ВАТ “Завод “Ленінська кузня” квартиру йому не надає, посилаючись на відсутність
коштів.

Оскільки його сім'я продовжує перебувати на квартирному обліку на отримання
двокімнатної квартири; середня вартість такої квартири по місту Києву, що споруджується
на замовлення Головного управління житлового забезпечення Київської міської
державної адміністрації, становить 303200 грн., а боржник взятого зобов'язання
з надання квартири не виконує протягом тривалого часу, позивач просив суд
стягнути з ВАТ “Завод “Ленінська кузня” на рахунок Головного управління
житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 303200 грн.,
зобов'язавши останнього надати йому після надходження коштів двокімнатну
квартиру загальною площею 80 кв.м та видати на цю квартиру ордер.

В подальшому позивач збільшив розмір заявлених вимог і просив стягнути з
відповідача 520200 грн. для придбання двокімнатної квартири площею 90 кв.м.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24.07.2006 р.,
залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 2.11.2006 р.,
позов задоволено частково: стягнуто з ВАТ “Завод “Ленінська кузня”  на розрахунковий рахунок Головного управління
житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 462400 грн.,
як оплату вартості двокімнатної квартири загальною площею 80 кв.м. на виконання
договору з ОСОБА_1, з покладенням на Головне управління житлового забезпечення
Київської міської Державної адміністрації після надходження зазначених коштів
обов'язку передати позивачу двокімнатну квартиру загальною площею 80 кв.м та
видати на цю квартиру ордер.

В обґрунтування касаційної скарги ВАТ “Завод “Ленінська кузня” посилається
на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм
процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових
рішень та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 цього
Кодексу - під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані
(пропущення  строку  позовної давності тощо),  які мають значення для вирішення справи,  та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка   правова
норма   підлягає   застосуванню   до
цих правовідносин.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 повністю виконав трудову
програму та взяті на себе зобов'язання, відпрацювавши 3 роки в тресті
“Київоздоббуд” і повернувшись працювати на завод, а тому він має право на
стягнення з ВАТ “Завод “Ленінська кузня” вартості двокімнатної квартири, яку
відповідач мав надати за умовами договору.

Однак висновки судів щодо умов укладеного договору-зобов'язання зроблені з порушенням норм процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до змісту ст. 4 ЦК УРСР 1963 року цивільні права і обов'язки
виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а
також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в
силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні
права і обов'язки, зокрема з угод, передбачених законом, з угод, хоч і не
передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За умовами п. 5 договору-зобов'язання (а.с. 8), укладеного між заводом
“Ленінська кузня” та ОСОБА_1, членам ДТБЖ, які повністю виконали програму
трудової участі, заводом мала бути надана окрема квартира в межах норм жилої
площі після працевлаштування члена ДТБЖ назад на завод та при передачі квартири
заводу міським виконавчим комітетом.

Таким чином, за умовами укладеного між сторонами договору відповідач взяв
на себе зобов'язання надати позивачеві квартиру в разі передачі квартири
виконавчим комітетом, а не сплатити її вартість.

Місцевий суд при розгляді справи на це уваги не звернув та не зазначив
норми закону, на підставі якої на відповідача можливо покласти обов'язок, не
передбачений умовами договору.

Крім того місцевий суд не перевірив
належним чином доводи ВАТ “Завод “Ленінська кузня” про те, що на час укладення
договору кошти на житлове та соціально-побутове будівництво, як капітальні
вкладення, перераховувались відповідним міністерством, правонаступником якого в
даний час є Міністерство промислової політики України, та що Міністерство
фінансів України виділило певну суму коштів з державного бюджету України для
223 учасників ДТБЖ, які закінчили трудову програму  в 1993 році.

Вирішуючи справу, місцевий суд не врахував, що заявлені вимоги про стягнення
вартості квартири мають майновий характер.

За правилами ЦК УРСР 1963 року та ЦК України 2003 року загальний строк
позовної давності для таких вимог складає 3 роки, а перебіг цього строку
починається від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про порушення
свого права.

За заявою представника ВАТ “Завод “Ленінська кузня” про застосування
позовної давності місцевий суд мав вирішити це питання відповідно до вимог
закону і захистити порушене право в разі поновлення пропущеного строку.

Однак місцевий суд
фактичні дані щодо початку перебігу строку позовної давності, наявності чи
відсутності поважних причин для його поновлення належним чином не перевірив,
прийшовши до помилкового висновку про те, що строк позовної давності в даному
випадку не сплинув.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, не виконав вимог ст. 303
ЦПК України та на зазначені порушення місцевого суду уваги не звернув.

За таких обставин, ухвалені в справі судові рішення  не можна визнати законними і обґрунтованими,
а тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338  ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Завод “Ленінська
кузня” задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 липня 2006 року та
ухвалу Апеляційного суду міста Києва від
2 листопада 2006 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

В.М. Барсукова

Є.Ф.
Левченко

Л.М. Лихута

Я.М. Романюк