Справа № 22ц-238/2007                        Головуючий у першій інстанції КОВЕРЗНЕВ В.О.
цивільна                                                                         Доповідач - ШЕМЕЦЬ Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

07 лютого 2007 року                                                                                                   місто Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

Головуючого-судді:
СТРАШНОГО М.М.,

суддів:   ШЕМЕЦЬ Н.В.,ГУБАР B.C.,

при секретарі:
ІВАНОВІЙ Н.Б.,

за участю:   ОСОБА_3ОСОБА_4,ОСОБА_2,
ОСОБА_5,ОСОБА_6 адвоката: ОСОБА_7 розглянувши в відкритому судовому засіданні в
м. Чернігові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2на
рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_3до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про усунення
перешкод в користуванні жилим приміщенням і вселення, зустрічним позовом
ОСОБА_2до ОСОБА_3про визнання такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, зобов'язання виписатися з квартири та зареєструватися за
новим місцем проживання -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом і після уточнення своїх позовних вимог просила вселити її АДРЕСА_1 та зобов'язати
відповідачів не чинити перешкод у користуванні зазначеною квартирою, що була
власністю її колишнього покійного чоловіка -ОСОБА_8,
з яким вона перебувала у шлюбі і до розлучення 04.01.2006 року проживала
в даній квартирі. Чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а
відповідачки змінили вхідні двері, не дають ключі і не допускають в квартиру.

В зустрічному
позові ОСОБА_2 дочка померлого ОСОБА_8,
просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірною
квартирою, оскільки вона вибула на постійне проживання за іншою адресою в м.
Чернігові. Просила зобов'язати позивачку по основному позову виписатися з
квартири і зареєструватися за новим місцем проживання.

Як співвідповідачку до участі у справі залучено ОСОБА_1

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2006 року вимоги ОСОБА_3 задоволено, її вселено у спірну
квартиру, зобов'язано відповідачок не чинити позивачці перешкод у користуванні
квартирою. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове про
відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Доводи
апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є
неправильним. Крім пояснень самої позивачки про створення їй перешкод у
користуванні квартирою, достовірних доказів цього суду не надано, і суд у рішенні не
зазначає таких доказів.
Крім того, апелянт не є власником квартири, не має правовстановлюючих
документів, тому не може бути відповідачем по справі.

Апелянт ОСОБА_2
також просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволенні її зустрічного позову.
Зазначає, що позивачка добровільно в січні 2006 року виїхала зі спірної квартири і переїхала на нове
постійне місце проживання -
АДРЕСА_2, яка зареєстрована як її приватна власність. ОСОБА_8 з січня 2006 року проживав у
спірній квартирі з іншою жінкою-ОСОБА_9, яка підтвердила даний факт в судовому
засіданні. Скарги позивачки до правоохоронних органів стосувалися погроз та
нанесення тілесних ушкоджень з боку колишнього чоловіка і не є свідченням
вимушеності її переїзду. Не надано позивачкою і доказів того, що апелянт чинить
їй перешкоди у користуванні квартирою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши
доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд
вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, рішення суду скасуванню з
ухваленням нового про відмову у задоволенні основного і часткового задоволення
зустрічного позову, оскільки висновки суду не відповідають матеріалам справи та
невірно застосовані норми матеріального права.

Судом першої
інстанції встановлено, що після розлучення 04.01.2006 року позивачка змушена була залишити спірну квартиру, що
була власністю ОСОБА_8, оскільки погіршились відносини з колишнім чоловіком і
вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів зі скаргами на його
погрози, завдання тілесних ушкоджень. Після його смерті відповідачки замінили
вхідні двері і відмовилися надати їй ключі.
Тому суд вважав доведеним, що з січня 2006 року позивачці створюються
перешкоди, які унеможливлюють користування нею квартирою. Згідно ст. 156 ЖК України припинення сімейних
відносин з власником квартири не позбавляє права користування займаним
приміщенням членів сім'ї власника. Суд вказав, що дана норма не передбачає
визнання колишнього члена сім'ї таким, що втратив право користування жилим
приміщенням, а дія ст.ст. 71,
107 на спірні правовідносини не поширюється.

Апеляційний суд
вважає невірним висновок суду першої інстанції про те, що позивачці
відповідачками з січня 2006
року створюються перешкоди у користуванні квартирою. Власником квартири на
той час був ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, і
відповідачки ні у який спосіб не створювали позивачці
перешкод у користуванні даною квартирою з січня 2006 року при житті власника квартири і доказів цього
матеріали справи не містять. Після його смерті позивачки як спадкоємиці звернулися за одержанням спадщини у вигляді
спірної квартири, проте на даний час правовстановлюючих документів про
право власності на спадщину не мають. Доказів того, чи замінили відповідачки
двері, хто саме з них чи обидві це зробили, крім тверджень самої позивачки, що
це зробили відповідачки, у справі також не має. Згідно пояснень адвоката
ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду двері у спірну квартиру у
вересні 2006 року
замінила сестра покійного, а не ОСОБА_1

Як слідує з
пояснень самої позивачки, квартиру вона залишила в січні 2006 року вимушено, в
зв'язку з негативною поведінкою чоловіка. Проте доказів на підтвердження цьому
суду не представила, за захистом свого права нікуди не зверталась, а відмовні
матеріали говорять про її звернення до правоохоронних органів лише з приводу
завдання тілесних ушкоджень, погроз в січні-лютому 2006 року і не є
доказами про вимушеність виселення. Крім того, покійний ОСОБА_8 з січня 2006
року став проживати у спірній квартирі з іншою жінкою - ОСОБА_9, яка
підтвердила це в суді першої інстанції, проти чого не заперечували учасники
судового розгляду. Тому твердження позивачки ОСОБА_3 про те, що вона нікуди не
зверталась з питання вселення, бо мала надію на примирення є лише її
поясненнями, які ніякими доказами не підтверджені і суперечать фактичним
обставинам справи і здобутим по справі доказам. Крім того, доказом
добровільного її виселення зі спірної квартири є зазначений позивачкою в своїх
поясненнях в апеляційному суді факт повернення нею ключів сестрі покійного
ОСОБА_8

Також апеляційний суд вважає необгрунтованим посилання суду першої інстанції
на ст. 156 ЖК України, оскільки право користування, яке мала позивачка як член
сім'ї ОСОБА_8, є похідним від його права власності на квартиру і припиняється разом із припиненням права
власності, змінюючи правовий статус користувача. Членом сім'ї майбутніх
власників квартири - відповідачок
по справі - позивачка
не визнана і тому права на користування спірною квартирою не має.

Враховуючи
зазначене, підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування квартирою, в зв'язку з вибуттям на інше постійне
місце проживання -в належну їй на праві приватної власності АДРЕСА_2 з січня
2006 року. Даний факт також підтверджується частково поясненнями самої
позивачки, повідомленням Чернігівського МБТІ про наявність у позивачки у
власності зазначеної квартири, придбаної за договором купівлі-продажу від 27.10.2005 року (а.с. 72), відмовними матеріалами
в частині місця її проживання. Вимоги ОСОБА_2 по зустрічному позову
виписати ОСОБА_3 з квартири задоволенню не підлягають, оскільки апеляційний суд
враховує, що рішення суду в частині визнання
відповідачки по зустрічному позову втратившою право користування
квартирою є підставою для зняття її з реєстрації; позовні вимоги про
зобов'язання ОСОБА_3 зареєструватися в АДРЕСА_2 суд вважає такими, що також не
підлягають задоволенню, враховуючи положення ст. 6 Закону України „Про свободу
пересування та вільний вибір місця проживання", якими передбачено, що
особа самостійно визначає місце свого проживання та визначений даною статтею
порядок реєстрації місця проживання такої особи. Також апеляційний суд
враховує, що судовому захисту підлягають порушені права позивачки, а вимоги про
зобов'язання ОСОБА_3 зареєструватися за місцем проживання виходять за межі
захисту порушених прав сторони по справі.

Належить
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 11 грн. 75 коп. на
відшкодування понесених судових витрат.

Керуючись ст. 107 ЖК України,
ст.ст. 303, 307, 309 ч. 1 п.3,4, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну      скаргу      ОСОБА_1 задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_2- задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2006 року -
скасувати.

В задоволенні
позову ОСОБА_3до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про
усунення перешкод в користуванні
жилим приміщенням і вселенні - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2до ОСОБА_3про визнання
такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов'язання виписатися з квартири та зареєструватися за новим
місцем проживання - задовольнити
частково.

Визнати ОСОБА_3
такою, що втратила право користування
АДРЕСА_1, відмовивши в задоволенні вимог про зобов'язання виписатися і
зареєструватися за новим місцем проживання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 11 грн. 75 коп. на відшкодування понесених
судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.