Справа №
Головуючий у 1 інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2007 року                     Апеляційний суд Донецької
області в складі:

головуючого -
Курило В.П.

судців: Санікової О.С., Шамрило Л.Г.

при секретарі
Личкатій В. В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку
цивільну справу за апеляційною скаргою Державного обласного комунального
підприємства „Донецькоблводоканал" (далі ДОКП „Донецькоблводоканал")
на рішення Красноарміського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2006 року за позовом
ДОКП „Донецькоблводоканал" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за водопостачання та водовідведення,-

встановив:

У січні 2006 року ДОКП
„Донецькоблводоканал" звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, посилаючись на те, що відповідачам, які проживають в квартирі АДРЕСА_1, позивач
регулярно надавав послуги з водопостачання та водовідведення, останні
користувалися його послугами, але оплату здійснювали несвоєчасно і не в повному
обсязі. У зв'язку з чим за період з 01.09.2003
р. до 01.11.2004 р.
утворилась заборгованість на суму 262,60
грн., яку відповідачі, незважаючи на попередження, відмовляються оплатити.
Позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його
користь зазначену суму заборгованості, а на користь держави -судовий збір в
розмірі 51 грн.

В ході розгляду
справи представник ДОКП „Донецькоблводоканал" уточнив позовні вимоги та
просив стягнути з відповідачів за період з 01.09.2003 р. до 31.12.2003
р. заборгованість за надані послуги в сумі 110,90 грн., за період з 01.01.2004
р. до 01.11.2004 р. - 166,39 грн.

Рішенням
Красноарміського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2006 року у задоволенні
позову ДОКП „Донецькоблводоканал" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Бови В. А. про
стягнення заборгованості за водопостачання та водовідведення відмовлено.

В апеляційній
скарзі ДОКП „Донецькоблводоканал" просить скасувати рішення, посилаючись
на те, що при вирішенні справи суд першої інстанції неправильно застосував
норми матеріального права, зокрема, суд не врахував, що Законом України „Про
державний бюджет України на 2003
рік" та Законом України „Про державний бюджет України на 2004 рік" не
було передбачено виділення субвенцій з держбюджету для фінансування пільг по
оплаті за комунальні послуги працівникам міліції, яким є відповідач ОСОБА_3.
Постановою Кабінету Міністрів України від 31
березня 2003 року №426 затверджено
„Порядок надання пільг, компенсацій і гарантій працівникам бюджетних установ,
військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх
справ, органів і установ виконання покарань, податкової міліції"",
відповідно до якого пільги з оплати за житлово-комунальні послуги надаються за
рахунок відповідних бюджетних організацій і в межах бюджетних асигнувань на їх
утримання. Зазначені категорії працівників у 2003-2004 роках повинні були звернутися до установи, в якій вони
працюють, із заявою про відшкодування фактичних затрат за комунальні послуги та
отримати грошову

2

компенсацію. Зазначений порядок
надання пільг не скасований рішенням Конституційного Суду України від 17 квітня 2004 року. Положення
Закону України „Про державний бюджет України на 2004 рік" в частині пільг визнані неконституційними
рішенням Конституційного Суду України з моменту його проголошення, тобто з 1 грудня 2004 року. Відповідно
до ст.З Бюджетного кодексу України бюджетний період починається з 1 січня і
закінчується 31 грудня,
таким чином дія Закону України „Про державний бюджет України на 2003 рік"
закінчилась 31 грудня 2003 року, а рішення
Конституційним судом постановлено 17
березня 2004 року,
тобто після закінчення 2003
року. Виходячи із зазначених норм Законів позивач вважає, що підстав для
перерахунку відповідачам суми заборгованості за надані послуги з водопостачання
та водовідведення, як це зробив суд першої інстанції з врахуванням 50% знижки, немає.

В судовому
засідання апеляційного суду представник позивача Кім Я.М. підтримала доводи
апеляційної скарги і просила її задовольнити та замінити позивача ДОКП
„Донецькоблводоканал" на його правонаступника Комунальне підприємство
„Донецькоблводоканал" (далі КП „Донецьоблводоканал"), що
підтверджується Статутом останнього, який зареєстровано на підставі
розпорядження Донецької облдержадміністрації від 22.12.2006 р. №632.

Відповідачі
ОСОБА_2 і
ОСОБА_1 і судове засідання не з'явилися, звернулися до суду апеляційної
інстанції із заявою з проханням розглянути справу у їх відсутність.

Відповідач
ОСОБА_3. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги,
вважав рішення суду першої інстанції законним і обгрунтованним.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, прояснення представника позивача та
відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи
апеляційної скарги, апеляційний суду вважає, що скарга позивача підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду -скасуванню
з ухваленням по справі нового рішення з таких підстав.

Відповідно до
п.4 ч.І ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування
норм матеріального або процесуального права.

Судом першої
інстанції встановлено, що відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_1.
Зазначена квартира приватизована і належить відповідачам по справі ОСОБА_1,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5. Крім зазначених відповідачів-співвласників в
квартирі проживають і зареєстровані члени сімї ОСОБА_3 його дружина
відповідачка ОСОБА_2
та неповнолітній син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. З вересня
1993 року і
по теперішній час відповідач ОСОБА_3. є працівником міліції і відповідно до
ст.22 Закону України „Про міліцію" він та члени його сім'ї користуються
пільгою по оплаті комунальних послуг у розмірі 50% від нарахованої суми. Позивач провадив нарахування
відповідачам 100% оплати
за водопостачання та водовідведення на підставі рішень Красноармійської міської
ради від 16.04.2003 р. №166 та від 16.07.2003 р. №425, якими
затверджено норми витрат води та погоджено тарифи на послуги ДОКП „Донецькоблводоканал".
За період з 01.09.2003р. до 01.11.2004
р. сума нарахувань склала 384,85
грн. За цей період відповідачі з врахуванням 50% знижки оплатили послуги позивача згідно наданим
квитанціям на загальну суму 192,80
грн.

Відмовляючи у
задоволенні позовних вимог ДОКП „Донецькоблводоканал" суд першої інстанції
виходив з того, що відповідачі не мають заборгованості перед позивачем станом
на 01.01.2004 p.,
оскільки з 01.01.1999
р. до 01.01.2004 р. їм
було нараховано до оплати 511,20
грн., 50% від цієї
суми складає 255,60 грн., а
оплачено останніми за цей термін 388,58
грн. Крім того, суд виходив з рішення Конституційного Суду України від 17 березня 2004 року, яким
визнано такими, що не відповідають Конституції України ( є
неконституційними) положення статей Закону України „Про державний бюджет
України на 2003 рік"
щодо пільг, компенсацій і гарантій для окремих категорій громадян і, зокрема,
працівників органів внутрішніх справ, які фінансуються з державного бюджету та
припиняють дію Закону України „Про міліцію". Свої висновки суд першої
інстанції обгрунтував також ст.22 Конституції України, якою передбачено, що при
прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається
звуження змісту чи обсягу існуючих прав і свобод громадян, а тому не прийняв до
уваги доводи позивача про затвердження постановою Кабінету Міністрів України
від 31 березня 2003 року №426 нового

3

„Порядку
надання пільг, компенсацій і гарантій працівникам бюджетних установ,
військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх
справ, органів і установ виконання покарань, податкової міліції, відповідно до
якого пільговику відшкодовуються фактичні витрати за користування комунальними
послугами за місцем роботи.

Проте з такими висновками суду першої інстанції
погодитися неможливо.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3. працює в
органах внутрішніх справ України.

Відповідно до
ч.4 ст.22 Закону України „Про міліцію" відповідачу та членам його сім'ї
надається 50% знижка
по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива.

Розрахунковим
періодом, за який утворилась заборгованість по оплаті наданих послуг з
водопостачання та водовідведення після уточнення позивачем своїх вимог, є
період з 01.09.2003 р. до 01.11.2004 р. Згідно
квитанціям відповідачі у цей період оплатили послуги позивача з врахуванням 50% знижки таким
чином: у листопаді 2003 р. - 57,52 грн. без
зазначення терміну оплати, за грудень 2003
р. - 7,68 грн.; у 2004 p.: за
січень - 14,10 грн., за
лютий-березень - 28,20 грн., за
квітень - 16 грн., за
травень, червень і липень по 13,86
грн., за серпень-вересень -
27,72 грн., а всього 192,80
грн. (а.с. 100,102-104).
Позивачем за цей період нараховано 100%
оплата в розмірі 384,85
грн. (а.с.120). Таким чином, сума заборгованості складає 192,05 грн. із розрахунку:
384,85 грн. - 192,80 грн. = 192,05 грн.

Статтею 59 /ч.3,4/ Закону
України „Про державний бюджет України на 2003
рік" та статтею 78
/ч.2,3,4/ Закону України „Про державний бюджет України на 2004 рік"
встановлено, що пільги, компенсації і гарантії, на які згідно з законами
України мають право окремі працівники /військовослужбовці/ бюджетних установ
/військових формувань/ щодо знижки плати за користування житлом квартирної
плати/, паливом, телефоном та плати за комунальні послуги /водопостачання, газ,
електрична та теплова енергія/, надаються у разі, якщо грошові доходи цих
працівників /військовослужбовців/ менше величини прожиткового мінімуму,
встановленої для працездатних осіб. Витрати на безоплатне або пільгове
матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно з законами України мають
право окремі категорії працівників /військовослужбовців/ бюджетних установ
/військових формувань/, здійснюються за рахунок і в межах асигнувань на
утримання цих бюджетних установ.

Рішенням
Конституційного Суду України від 17
березня 2004 року
визнані неконституційними чл.3,4 ст.59 Закону України „Про державний бюджет
України на 2003 рік",
а рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004
року - ч.ч.2,3,4
ст.78 Закону України „Про державний бюджет України на 2004 рік" та
втратили чинність з дня ухвалення рішень Конституційним Судом України.

Відповідно до
ч.1 ст.З Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що
складають бюджетну систему, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного
року і закінчується 31 грудня
того ж року. Тобто дія Закону України „Про державний бюджет України на 2003 рік"
закінчилася 31 грудня 2003 року, а рішення
Конституційним Судом України постановлене після закінчення цього року. Таким
чином, на день прийняття Конституційним Судом рішення від 17 березня 2004 року положення
Закону України „Про державний бюджет України на 2003 рік" не діяли.

Дія Закону
України „Про державний бюджет України на 2004
рік" закінчилась 31
грудня 2004 року, а
рішення Конституційним Судом України про визнання неконституційним ч.ч.2,3,4
ст.78 Закону України „Про державний бюджет України на 2004 рік"
прийнято 1 грудня 2004 року.

Оскільки за
грудень 2004 р.
відповідачі призвели оплату послуг позивача згідно показникам лічильника (а.с. 104), апеляційний суд
вважає, що підстав для перерахування суми заборгованості за водопостачання і
водовідведення за період з 01.09.2003
р. до 01.11.2004 р. з
врахуванням 50% знижки
немає, а тому сума заборгованості в розмірі 192,05 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь
позивача у солідарному порядку.

Керуючись ст. ст. 303,
307 ч.І п.2, 309 ч.І п.4,
314, 316 ЦПК
України, апеляційний суд,-

вирішив :

4

Апеляційну
скаргу ДОКП „Донецькоблводоканал" (
у теперішній час КП „Донецькоблводоканал") задовольнити частково.

Рішення
Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2006 року скасувати.

Позовні вимоги
КП „Донецькоблводоканал" задовольнити частково: стягнути солідарно з
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за водопостачання
та водовідведення в сумі 192
(сто дев'яносто дві )
грн. 05 коп., на
користь держави - судовий
збір в розмірі 51 грн.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржене безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців після
набрання законної сили рішенням апеляційного суду.