У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

20 червня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф., Лихути Л.М., Охрімчук
Л.І., Сеніна Ю.Л., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного (орендного)
сільськогосподарського підприємства “Іванківське”, Іванківської сільської ради
Андрушівського району Житомирської області про визнання незаконним рішення
сільської ради, недійсними свідоцтва про право власності та договору
купівлі-продажу,

в с т а н о в и л а:

У червні 2005 року ОСОБА_1. звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2.,
приватного (орендного) сільськогосподарського підприємства “Іванківське” (далі
- ПОСП “Іванківське”), Іванківської сільської ради Андрушівського району
Житомирської області про визнання незаконним рішення виконавчого комітету
Іванківської сільської ради, визнання недійсними свідоцтва про право власності
та договору купівлі-продажу.

Зазначала, що вона, як член КСП “Іванківське” має право на майновий пай у
розмірі 565 грн.

У власності КСП “Іванківське” перебувало рухоме і нерухоме майно, в тому
числі і приміщення магазину по АДРЕСА_1 площею 503,6 кв.м.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3. одноосібно створив приватне (орендне)
підприємство “Іванківське”, та незаконно отримав у власність приміщення
магазину колишнього КСП “Іванкіське” і провів його відчуження ОСОБА_2. чим
порушив її майнові права, просила визнати незаконним рішення виконавчого
комітету Іванківської сільської ради НОМЕР_1 про визнання права власності на
приміщення магазину за ПОСП “Іванківське”, свідоцтво про право власності на
вказаний магазин та договір купівлі-продажу цього магазину - недійсними.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від          8 серпня 2005 року, залишеним без
зміни ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 8 грудня 2005 року,
позовні вимоги ОСОБА_1. задоволені.

Ухвалою Андрушівського районного суду Житомирської області від             16 березня 2006 року роз'яснено
рішення цього ж суду від 8 серпня 2005 року в частині зобов'зання ПОСП
“Іванківське” сплатити ОСОБА_2.   36 000
грн. та зобов'язано її звільнити магазин.

Андрушівським районним судом Житомирської області постановлені окремі
ухвали від 8 серпня 2005 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_2. просить скасувати судові рішення в частині
визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та застосування
двосторонньої реституції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні
позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права
та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦПК України (1963 року), який був чинним на час
розгляду судом спору, рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови “Про судове рішення” від 29
грудня 1976 року N 11 роз'яснив, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши
всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад
і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які
мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1між співвласниками майна КСП
“Іванківське” і ПОСП “Іванківське”, в особі його ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3., був
укладений договір довірчого управління майном.

Згідно із п. 1.2. вищезазначеного договору та плану розподілу майна КСП
“Іванківське”, затвердженого зборами співвласників, майно, що передається
довірителем повіреному в оперативне довірче управління, не підлягало
розпаюванню між співвласниками майна, було надано в оперативне управління з
правом вибору остаточного управління цим майном, а також з правом остаточного
розпорядження цим майном.

Згідно додатку НОМЕР_2 до договору НОМЕР_3 від ІНФОРМАЦІЯ_1довірчого управління
майном, акту прийому-передачі, ПОСП “Іванківське” був переданий в довірче
управління і торговий центр.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ПОСП “Іванківське” уклало з ОСОБА_2. договір купівлі-продажу
нежилого приміщення - будівлі магазину загальною площею 207,1 кв.м., що знаходиться
в АДРЕСА_1

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1., суд першої інстанції, з висновками
якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що зазначений договір
купівлі-продажу є недійсним, оскільки майно, яке було предметом відчуження,
вибуло із володіння співвласників майна КСП “Іванківське”, в тому числі і
позивачки, поза їх волею.

Встановивши зазначені обставини справи, суд першої інстанції дійшов
висновку, що ПОСП “Іванківське” незаконно продало ОСОБА_2. нежиле приміщення, у
зв'язку з чим визнав
договір купівлі-продажу недійсним та витребував майно з володіння ОСОБА_2.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Виходячи зі змісту статей 215, 216 ЦК України, в яких врегульовані наслідки
недійсності правочину, право вимагати визнання правочину недійсним має одна із
сторін, або інша заінтересована особа, яка заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом.

Однак ОСОБА_1. стороною в зазначеному договорі купівлі-продажу не була, а
суд, застосовуючи до договору від ІНФОРМАЦІЯ_3, за її позовом наслідки
передбачені ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 388 ЦК України щодо недійсності договору,
всупереч вимогам статей 202, 203 ЦПК України (1963 року), в редакції, що діяла
на час вирішення справи, не встановив підстав для вимог позивачки за зазначеними
нормами для визнання оспорюваної угоди недійсною.

При цьому суд не врахував, що спірне майно відповідно до рішення зборів
співвласників майна КСП “Іванківське” від ІНФОРМАЦІЯ_4 розпаюванню не підлягало
і було передано у спільну часткову власність членів КСП.

Спілка власників майнових паїв колишнього КСП “Іванківське”, яка забезпечує
управління та контроль за використанням майна, що знаходиться у спільній
частковій власності, вимоги про визнання угоди недійсною з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України не заявляла.

Поза увагою суду залишилась і та обставина, що позовна заява ОСОБА_1. про
визнання договору купівлі-продажу спірного нежилого приміщення, подана в
інтересах співвласників майна КСП “Іванківське” без достатніх на те
повноважень.

Крім того, постановляючи рішення про витребування спірного майна у
ОСОБА_2., суд першої інстанції не дослідив у повному обсязі обставини справи
щодо добросовісності набувача, та не врахував, що майно, придбане за відплатним
договором в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване у
набувача лише у випадках, передбачених ст. 388 ЦК України .

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права йогціо відчужувати, про що набувач не знав
і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_2. зазначала, що членами КСП
“Іванківське”, в тому числі і позивачкою, спірне майно було передано у володіння
та користування ПОСП “Іванківське” на підставі договору довірчого управління, а
відповідно зазначене майно законно знаходилося у володінні і користуванні ПОСП
“Іванківське”.

Договір купівлі-продажу спірного майна від ІНФОРМАЦІЯ_3 укладений нею з ПОСП
“Іванківське” з дотриманням вимог цивільного законодавства.

Тому вважала, що вона є добросовісним набувачем і законних підстав для
витребування у неї зазначеного майна немає.

У порушення вимог ст. 203 ЦПК України (1963 року) суд зазначені доводи
відповідачки належним чином не перевірив і відповідної оцінки не дав, не
дивлячись на те, що вони мають правове значення для правильного вирішення
спору.

На зазначене не звернув уваги і апеляційний суд і в порушення вимог ст. 303
ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не
зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи і залишив
рішення суду першої інстанції без зміни.

За таких обставин, ураховуючи, що судові рішення ухвалені з порушенням норм
матеріального й процесуального права, які призвели до неправильного вирішення
спору, відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки окремі ухвали, постановлені судом першої інстанції, взаємопов'язані та стосуються
одного й того ж самого предмету позову, то вони також підлягають скасуванню.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від                8 серпня 2005 року та ухвалу
Андрушівського районного суду Житомирської області від 16 березня 2006 року,
ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 8 грудня 2005 року, окремі
ухвали  Андрушівського районного суду
Житомирської області від 8 серпня 2005 року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін