У Х В А Л А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

Суддя Верховного Суду України Ярема А.Г.,
розглянувши                      18
липня  2007 року касаційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 20 грудня 2006 року й ухвалу
Апеляційного суду тернопільської області від 20 березня 2007 року в справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру частки у спільному майні
подружжя, визнання права власності,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те, що рішеннями суду визнано за ним право
на  ½
частину
будинку - спільного майна подружжя, та проведено реальний поділ будинку.

Проте  після проведення реального поділу будинку
рішенням суду було визначено місце проживання їх з відповідачкою неповнолітньої  доньки
з ним.

Вважаючи, що при вказаному поділі
майна не враховано інтересів дитини, просив збільшити його частку в майні за
рахунок частки відповідачки, визнати за ним право власності на приміщення
коридору              2-1, ванної кімнати
2-2, що складають 1/5 частину спірного будинку.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 20 грудня 2006 року, залишеним без змін ухвалою  Апеляційного суду тернопільської області від
20 березня 2007 року, в задоволенні позову відмовлено.

У обгрунтування касаційної скарги
ОСОБА_1  посилається на невідповідність
висновків судів обставинам справи, неповноту з'ясування обставин, що мають
значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права та ставить питання про скасування судових
рішень і передачу справі на новий розгляд.

У відкритті
касаційного провадження у даній справі слід відмовити з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції та апеляційний суд, погоджуючись з ним, виходили з того,
що частка майна чоловіка може бути збільшена, якщо з ним проживають діти, за
умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення
їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування; позивач до суду з позовом
про стягнення з відповідачки аліментів не звертався, остання добровільно
перераховує  кошти в якості аліментів на
розрахунковий рахунок, відкритий на ім'я доньки; рішення суду про визначення
місця проживання дитини з батьком постановлено значно пізніше набрання чинності  рішеннями суду про поділ майна і на момент
його прийняття було відомо матеріальне становище сторін, позивач не надав
достатніх доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення прав
неповнолітньої доньки сторін.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК
України    суд касаційної інстанції не  може
встановлювати або (та) вважати доведеними  обставини,
що  не  були
встановлені  в  рішенні
судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті   ними,
вирішувати   питання   про
достовірність  або недостовірність
того чи іншого доказу та  про перевагу
одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги і зміст
оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку про те, що судами допущено
порушення або неправильне застосування норм
процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, та
зазначені доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до п.  5
ч. 3  ст. 328   ЦПК України, у разі якщо касаційна скарга є
необгрунтованою і викладені  в ній доводи
не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач
відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись ст. 328
ЦПК України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про збільшення розміру частки у спільному майні подружжя, визнання
права власності за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від
20 грудня 2006 року й ухвалу Апеляційного суду тернопільської області
від 20 березня 2007 року відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до касаційної скарги
матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду України                                                      А.Г. Ярема