Справа № 22ц -3731/2007 р                                         Головуючий у 1-й інстанції Коцюрба М.П.
Доповідач в 2-й інстанції Даценко Л.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Хопти С.Ф.

суддів Даценко Л.М., Данілова О.М.

при секретарі Зозулі Н.С.

з участю
адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2006 р. у справі за позовомОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування земельною
ділянкою, -

встановила:

У жовтні 2005 р. ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому посилався на те, що згідно свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_1 сторони являється спадкоємцями по 1/2
частині житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,4523 га. Спадковий будинок між ними розділений,
а стосовно земельної ділянки просив встановити порядок
користування нею по 1/2 частині кожному.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2006 р. позов задоволено, виділено в
користування позивачу земельну ділянку площею 2266 кв.м., відповідачці -
земельну ділянку площею 2257 кв.м по АДРЕСА_1
в межах, зазначених в третьому варіанті судової будівельно-технічної
експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3. просить скасувати зазначене рішення і ухвалити нове, яким провести поділ земельної ділянки по
першому варіанту судової будівельно-технічної експертизи,
посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом норм матеріального і процесуального
права.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню,  а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з
таких підстав. Згідно ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і вссебічно
з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які
були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд всупереч вимогам п.п.1, 3, 4 ст.214 ЦПК
не вирішив питання чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими
доказами вони підтверджувалися, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Також суд всупереч п.3 ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині не
зазначив встановлені судом обставини і
визначені відповідно до них правовідносини, мотивів, з яких вважав встановленою
наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує
зазначені в рішенні нормативно-правові акти, чи були
порушені, не визнані або оспорені права, свободи, чи інтереси, за захистом яких позивач звернувся до суду, а якщо були, то ким.

Встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від
ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкоємцями зазначеного в
заповіті майна ОСОБА_5., померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, є її дочка ОСОБА_3. та її син
ОСОБА_4

2

Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з житлового будинку
з надвірними будівлями та земельної ділянки площею
0,4523 га, що знаходяться в селі АДРЕСА_1.

Вказаний житловий будинок зазначений під літерою „А", при ньому
будівлі і споруди: погріб літера „Г",
вбиральня літера „Є", огорожа № 1-3, криниця 4, розташовані на вказаній земельній ділянці площею 0,4523 га, наданій
для ведення особистого підсобного господарства - 0, 2023
га, обслуговування житлового будинку - 0,2500 га. (а.с.5)

Як вбачається з позовної заяви, позивач вважає необхідним встановити
порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинку, оскільки
між ними виникають непорозуміння.

Однак, позивач відповідно до вимог ст.3 ЦПК України не зазначив, в чому
полягає порушення його права, за захистом якого він звернувся в
суд.

Згідно ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у
власність земельні ділянки на підставі міни, дарування,
успадкування та інших цивільно-правових угод.

Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України
з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно ч.ч 1 та 4 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у
спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності
(спільна часткова власність) або без визначення часток
учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності
на землю.

Згідно ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно ч.1 та
ч.3 ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на
земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право
власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його
державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у
натурі (на місцевості), одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується
державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

Сторони всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надали суду доказів тим обставинам, що вони набули право власності на спадкову
земельну ділянку відповідно до вимог ст.116 ЗК України і що у них
виникло право власності на неї відповідно до вимог ч.4 ст. 86,
п."в" ч.1 ст. 87, ст.ст. 125,126,131 ЗК України.

Надане позивачем рішення виконавчого комітету НОМЕР_1, яким зареєстровано його право власності на земельну ділянку розміром 0,2266 га АДРЕСА_1, судом не може бути прийнято до уваги, оскільки в ньому
не зазначено встановлення її меж у натурі (на місцевості).

Відповідно до роз'яснень п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України
"Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді цивільних справ" № 7 від 16 квітня 2004 р. у справах про встановлення порядку користування земельною ділянкою співвласників жилого будинку необхідно витребовувати:
документи про надання її для будівництва та
обслуговування жилого будинку й господарських будівель; план земельної ділянки, відведеної в натурі (на місцевості); план цієї
ділянки із зазначенням її частин, що перебувають у фактичному користуванні
кожного зі співвласників, а також розташованих
на ній будівель, плодово-ягідних насаджень; правовстановлюючі документи  на
будинок  із  зазначенням
розміру  часток  кожного

3

співвласника; угоду чи рішення суду
про поділ будинку в натурі або визначення порядку             користування ним; угоду про порядок користування земельною ділянкою, якщо
вона мала місце.

В апеляційній скарзі відповідачка посилається на те, що при визначенні
порядку користування земельною ділянкою,
прийнятого судом першої інстанції по третьому варіанту судової експертизи, вона не має можливості користуватися
успадкованим сторонами погрібом літера „Г",
так як він буде знаходиться повністю на земельній ділянці позивача, на земельній ділянці площею 187 кв.м., що залишена їй в
користування біля її частини будинку, вона не зможе
побудувати ніяких господарських будівель, вся земельна ділянка за її
частиною будинку належить позивачу.

Крім того, у неї немає проходу через подвір"я зі своєї частини будинку
на свій город, треба виходити на вулицю і йти через інший вхід.

Зазначені доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, оскільки позивач
всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не надав суду
документів про надання земельної ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку й господарських будівель; план земельної ділянки, відведеної в натурі (на місцевості); план цієї
ділянки із зазначенням її частин, що перебувають у фактичному користуванні
кожного зі співвласників, а також розташованих
на ній будівель, плодово-ягідних насаджень; правовстановлюючі документи на будинок та господарські будівлі із
зазначенням розміру часток кожного співвласника; угоду чи рішення суду про
поділ будинку та господарських будівель в натурі або визначення
порядку користування ними, угоду про порядок користування
земельною ділянкою, якщо вона мала місце.

Відповідачка в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що з 2002 р.
сторони після смерті їхньої матері
розділили земельну ділянку в добровільному порядку і поставили огорожу, яка стоїть і в даний час і кожен із сторін обробляв свою
частину земельної ділянки. Позивач надав
письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких заперечує проти
зазначених обставин.

Однак всупереч вимогам ст.60 ЦПК України сторони не надали суду доказів цим
обставинам.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд зробив неправильний висновок
про задоволення позовних вимог.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають
обставинам справи і судом порушені норми
матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то колегія суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню,
а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про
відмову в позові відповідно до вимог п.п. З та 4 ч.1 ст.309 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309,314,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3.
задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03
листопада 2006 р. скасувати і ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позовуОСОБА_4 до ОСОБА_3
про встановлення порядку користування земельною ділянкою відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.