У х в а л а

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 липня 2007 року                                                         м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.

суддів:

Григор'євої Л.І.,                Данчука В.Г., Гуменюка
В.І.,                 Косенка
В.Й.,  -

розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про визнання права власності на квартиру
та вселення,

в с т а н о в и л а:

У
лютому 2003 року ОСОБА_1 звернулась
з позовом до ОСОБА_2 про визнання
права власності на квартиру та вселення, просила визнати за нею право власності
на ½ АДРЕСА_1 та вселити її у зазначену квартиру. Зазначала,
що спірна квартира є кооперативною, вартість її сплачена ними у період шлюбу,
але у 1994 році відповідач квартиру
зареєстрував лише на себе. В лютому 2002 році
він вигнав її з квартири і по теперішній час не впускає її в квартиру разом з
дочкою-інвалідом дитинства. Посилаючись на зазначені обставини просила позов
задовольнити.

Рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2003 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2004 року, позов
задоволено. Визнано за ОСОБА_1право власності на ½ частину АДРЕСА_1 та вселено
її у зазначене жиле приміщення.

Додатковим
рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2003 року стягнуто
з ОСОБА_251 грн. державного мита на користь держави.

У
касаційній скарзі ОСОБА_2просить скасувати
ухвалені у справі судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду
першої інстанції,
посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1, встановив, що спірна квартира є
кооперативною, вартість її була сплачена у період шлюбу, тому вона є спільною
власністю сторін, набута ними у шлюбі. Проте суд визнав право власності на ½
частину даної квартири за ОСОБА_1

З такими висновками суду погодитись не
можливо.

Відповідно до частини 1 статті 24 КпШС
України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження є власністю кожного
з них.

Як убачається з матеріалів справи,
рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 лютого 1973 року при
розподілу паю між відповідачем та його першою дружиною за ОСОБА_2 визнано право
власності на пай в сумі 2 672 карбованців, внесених на рахунок ЖБК “Монтажник”
із загальної суми 2 894 карбованців та право власності на ізольовану кімнату
загальною площею 18 кв. м.

Крім того, ОСОБА_2 з січня 1973 року
по липень 1974 року виплатив внесок за квартиру у сумі 214 карбованців 80
копійок.

Тобто, до одруження з позивачкою, а
саме до серпня 1974 року, відповідач сплатив пай в сумі 2 886 карбованців 80
копійок, з належних до сплати 6 461 карбованців 20 копійок. І дана частина паю
є його особистою власністю.

Згідно статті 22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є пай у сумі  3 574 карбованців 40 копійок.

Факти, які були встановлені судовим
рішенням, що набрало законної сили, додатковому доказуванню не підлягають.

Суд першої інстанції помилково не взяв
до уваги рішення Дарницького районного суд від 19 лютого 1973 року та не
врахував, що частка спірної квартири вже була визначена, як особиста власність
відповідача.

Також судом першої інстанції не
було  враховано, що відповідно до частини
3 статті 29 КпШС України до вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної
давності.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано у 1987 році. До суду з
позовом позивачка звернулась у лютому 2003 року.

Трирічний строк позовної давності для
вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,
застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється
починаючи  з дня, коли котрийсь із
розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його
права на це майно після розірвання шлюбу.

На підставі статті 28 КпШС України в
разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. В окремих випадках суд
може відступити від начала рівності
часток  подружжя,  враховуючи інтереси  неповнолітніх
дітей або інтереси одного з подружжя,
що заслуговують на увагу.

Отже, суд першої інстанції не повно з'ясував дійсні
обставини справи та не дав належної оцінки доказам по справі.

Вияснення цих обставин має суттєве значення для
правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув і помилково залишив його без змін.

Оскільки порушення норм
матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення
справи, рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції не
можуть залишатися у силі і підлягають скасуванню, а справа направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну
скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2003 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2004 року скасувати,
а справу направити до суду першої інстанції для розгляду іншим суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.В. Гнатенко

Судді:                                                                                        Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко