У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

25 липня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Барсукової В.М.,

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.

розглянувши  в  судовому засіданні справу за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
житлово-експлуатаційна організація № 102 м. Києва - про відшкодування матеріальної
шкоди та зобов'язання закрити вихід на дах приміщення за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення  Апеляційного суду м.
Києва від 26 січня  2007 року,

в с т а н о в
и л а:

ОСОБА_1. звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що вона є власницею нежилого приміщення
по АДРЕСА_1, в м. Києві.

Відповідачем, який мешкає в
квартирі № АДРЕСА_2, в м. Києві, зроблено вихід на дах належного позивачці
приміщення.

1 вересня 2004 року сталося залиття
належного позивачці приміщення, причиною якого є засмічення водопровідної труби
накопленим на даху сміттям.

Вважаючи, що залиття сталося з вини
відповідача, просила її вимоги задовольнити, стягнути з відповідача на її
користь на відшкодування матеріальної шкоди 22 579 грн. та зобов'язати
відповідача закрити вихід на дах приміщення.

Ухвалою Голосіївського районного
суду м. Києва від 14 лютого
2006 року до участі в справі в якості третьої особи залучено
житлово-експлуатаційну організацію № 102 м. Києва (далі - ЖЕО-102).

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останнім рішенням Голосіївського
районного суду м. Києва від            31
травня  2006 року позов задоволено,
постановлено стягнути з    ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1. на відшкодування матеріальної шкоди 22 579 грн., державне мито
в розмірі 222 грн. та на користь держави державне мито в розмірі 5 грн. 59
коп.; зобов'язати відповідача закрити самовільно збудований  вихід на дах належного позивачці  приміщення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва
від 26 січня  2007 року зазначене рішення
суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове, яким в задоволенні позову
відмовлено.

У обгрунтування касаційної скарги
ОСОБА_1.  посилається на  порушення судом норм процесуального права,
неправильне застосування судами норм матеріального права й невідповідність
висновків суду обставинам  справи  та ставить питання про скасування рішення
суду апеляційної інстанції і залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1. підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1.,
апеляційний суд застосував ст. 60 ЦПК України, 440 ЦК України 1963 року та
виходив з того, що позивачка не довела, що залиття сталося з вини відповідача,
який не має обов'язку доказування.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна.

Згідно зі ст. 213
ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.  Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом.  Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції дійшов
свого  висновку на підставі припущень,
зокрема, стосовно  того, що у заподіянні
шкоди позивачці вина відповідача відсутня, оскільки побутове сміття могло
падати на дах з верхніх поверхів АДРЕСА_1 в м. Києві; маючи дверний вихід на
дах приміщення, відповідач психологічно не зацікавлений в засміченні даху,
оскільки найпершим висновком  тенденційно
налаштованої особи буде те, що водозливна труба була засмічена саме через ці
двері.  Висновки акта ЖЕО-102 від 1
вересня            2003 року  та показання свідка ОСОБА_3. суд до уваги
вирішив не приймати, посилаючись на огульність акта та на те, що зазначений
свідок  з одного села з позивачкою і їхні
діти ходили разом до школи.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань
свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Статтями 58, 59 зазначеного
Кодексу  встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.  Сторони мають
право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета
доказування.  Суд не бере до уваги
докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.  Обставини справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Обгрунтування висновків суду
припущеннями цивільним процесуальним законодавством не дозволяється (ч. 4 ст.
60 ЦПК України).

Згідно з наявною в справі копією акта ЖЕО-102 м. Києва (а.с. 11) його
складено представниками вказаної організації, серед яких був майстер технічної
дільниці,   1 вересня  2003 року - в той же день, коли сталося
залиття. Свідок ОСОБА_3. сторонам по справі родичем не являється, про
кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України попереджений, до
його обов'язків входило ремонтування даху, у зв'язку з чим його показання могли
мати інформацію щодо  предмета
доказування.

Апеляційний суд, не взявши до уваги
висновок акта ЖЕО-102 та показання ОСОБА_3., не вказав передбачені цивільним
процесуальним законодавством підстави для висновку  щодо неналежності і недопустимості вказаних
доказів. Інших передбачених ЦПК доказів, крім фотографій даху, апеляційний суд
у своєму рішенні не зазначив.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Згідно зі  ст. 440 ЦК України 1963 року шкода, заподіяна
особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає
відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком
випадків, передбачених законодавством. Той, хто заподіяв шкоду, звільняється
від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини.

Як вбачається з матеріалів справи,
між позивачкою і відповідачем існувала конфліктна ситуація щодо вбудови  ОСОБА_1. приміщення  до будинку, в якому проживає ОСОБА_2. і вікна
якого виходять до цього офісного приміщення.

Відповідно до листа молодіжного
житлового комплексу "Академічний" від 21 травня 2006 року він є
замовником будівництва і балансоутримувачем будинку НОМЕР_1, погодження на
влаштування виходу на дах з квартири відповідача зазначеною організацією не
надавалося.            ОСОБА_2. сам не
заперечував, що дозволу на оформлення такого виходу в нього особисто не було
(а.с.   138).

Згідно з показаннями свідка
ОСОБА_4, який слідкує за техобслуговуванням офісного приміщення і майже кожного
дня піднімався на дах, в день залиття у трубі було виявлено двохлітрову
пластикову пляшку, яка в трубу сама потрапити не  могла, її можна в трубу лише засунути (а.с.
32).

У висновку  судово-будівельної експертизи НОМЕР_4,
проведеній Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз на підставі
матеріалів справи, зазначено, що причиною залиття належного позивачці   приміщення було засмічення побутовим сміттям
водозливної труби.

Відповідно до показань свідка
ОСОБА_3. він бачив, як відповідач у дощову погоду засовував  пляшку з водою в трубу та як він засовував в
трубу двохлітрову пляшку, яку він вийняв.

Згідно із зазначеним актом ЖЕО-102
від 1 вересня 2003 року залиття дворової стіни атмосферними опадами викликали
зволоження і руйнування штукатурного та фарбованого шару стіни й підлоги
приміщення.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що залиття належного позивачці приміщення сталося за
вини                ОСОБА_2, дозволу у
встановленому порядку на перепланування належної йому квартири і влаштуванням
виходу на дах не надавалося. Встановлюючи розмір відшкодування шкоди,
зазначений суд врахував копії наявних в справі договору НОМЕР_2, укладеного між
позивачкою та кооперативом "Моніка" на виконання ремонтних робіт
підлоги і стін приміщення, акта прийому-передачі виконаних робіт між тими ж
сторонами від 24 листопада 2003 року та квитанції  до прибуткового касового ордеру №НОМЕР_3 про
сплату ОСОБА_1. коштів на користь кооперативу "Моніка".

Такі висновки районного суду
відповідає матеріалам справи та вимогам матеріального і процесуального закону.

За таких обставин рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК
України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.  336, 339 ЦПК України, колегія суддів
Судової  палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л
а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва
від 26 січня  2007 року скасувати,
залишити в силі рішення Голосіївського районного суду                      м. Києва від 31 травня  2006 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді :
В.М. Барсукова

Є.Ф. Левченко

Л.М.
Лихута

Я.М. Романюк