Апеляційний суд Запорізької
Справа №22-3511/07
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Гончар О.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2007 року                                                              м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді      Бондаря
М.С.

суддів                         Гончара
О.С., Ломейко В.О.

при секретарі              Тахтаул
О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого
2006 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за договором позики

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про
стягнення заборгованості за двома договорами позики. Зазначав, що згідно двох розписок
від 07 червня 2002 року ним було передано відповідачеві в борг 1600 і 3000
доларів США, які той зобов'язувався повернути до 12 червня і 31 грудня 2002
року відповідно. Однак своїх зобов'язань не виконав, в зв'язку з чим позивач
просив стягнути з відповідача еквівалент 4600 доларів США на свою користь. Крім
того, позивач просив стягнути з відповідача 7000 грн., які позивач витратив на
правову допомогу в ході розгляду справи, та 245,18 грн. державного мита,
сплаченого позивачем під час звернення до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24
лютого 2006 року позов задоволено. З ОСОБА_1. стягнуто на користь ОСОБА_2.
23230 грн. боргу, 7000 грн. витрат на правову допомогу, 245,18 грн. державного
мита.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на
невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального
права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, направити справу на
новий судовий розгляд в іншому складі.

Дослідивши в засіданні апеляційного суду обставини справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Згідно п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право
змінити рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст.ст. 374, 375, 376 ЦК України (1963р.),
який діяв на час укладання договору позики, за цим правочином одна сторонам
(позикодавець) передає іншій стороні (позичальнику) у власність гроші, а
позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей; договір
позики на суму більш ніж 50 грн. укладається в письмовій формі; оспорювання
договору позики за його безгрошевістю показаннями свідків не припустимо.

Задовольняючи позов суд першої інстанції обґрунтовано встановив,
що шляхом складання двох розписок від 07 червня 2002 року між сторонами по
справі було укладено договори позики, згідно яких позивачем передано
відповідачеві в борг 1600 і 3000 доларів США, які останній зобов'язувався
повернути до 12 червня і 31 грудня 2002 року відповідно. Однак своїх
зобов'язань ОСОБА_1. не виконав. В зв'язку з чим, суд обґрунтовано стягнув з
відповідача суму боргу по курсу Національного банку України.

Разом з тим, суд необґрунтовано стягнув з відповідача
7000 грн., які той витратив на правову допомогу в ході розгляду справи.

Так, згідно протоколу судових
засідань від 08 червня 2005 року, 06 липня 2005 року та 24 лютого 2006 року
представник позивача, який надавав правову допомогу, приймав участь у справі
загалом на протязі 3 годин. Справа не є складною. Представником позивача, який
надавав правову допомогу, не вчинялись будь-які дії, спрямовані на отримання чи
надання доказів по справі, не складались будь-які процесуальні документи.
Вказана сума значно перевищує граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з
розглядом цивільних справ, передбачений Постановою КМУ №590 від 27 квітня 2006
року.

В зв'язку з чим, судова колегія
приходить до переконання, про необхідність зменшення стягнення на відшкодування
витрат на правову допомогу.

Крім того, підлягає зміні правове
обґрунтування висновків суду щодо стягнення заборгованості за договором позики.
Так, договорами позики час виникнення и припинення зобов'язань визначені часом
дії ЦК України 1963 р.. Тому спірні правовідносини підлягають регулюванню
нормами ЦК України 1963 року. Тривале невиконання боржником своїх зобов'язань
не означає продовження часу припинення його зобов'язання. Разом з тим, дана
помилка суду не позначилась на правильності зроблених судом висновків щодо
повернення боргу.

Викладене в апеляційній скарзі
заперечення з приводу того, що позивачем не надано суду оригіналів розписок,
спростовуються матеріалами справи, де на а.с. 63 та 64 містяться оригінали
зазначених розписок. При їх огляді відповідачем в судовому засіданні від 08
червня 2005 року, останній погодився з тим, що вони написані ним. Будь-яких
доказів на їх спростування суду відповідач не надав.

Доводи апеляційної скарги є такими,
що частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Немає передбачених законом підстав
для повного скасування рішення суду першої інстанції або ж направлення справи
на новий розгляд.

Крім того встановлено, що в рішенні
суду неправильно зазначено прізвище та по батькові відповідача: замість
ІНФОРМАЦІЯ_1 і “ІНФОРМАЦІЯ_2, зазначено ІНФОРМАЦІЯ_3 іІНФОРМАЦІЯ_4, що підлягає
виправленню.

Керуючись ст. ст. 307, 314, 316,
317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду
м. Запоріжжя від 24 лютого 2006 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 7000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу скасувати.

Ухвалити в цій частині інше
рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 520 грн. на відшкодування
витрат на правову допомогу.

Виправити прізвище та по батькові
відповідача з ІНФОРМАЦІЯ_3 і ІНФОРМАЦІЯ_4 на ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 у
відповідних відмінках.

В іншій частині рішення Жовтневого
районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2006 року залишити без змін.

Рішення набуває чинності негайно,
але може бути оскаржене до Верховного Суду України в касаційному порядку
протягом двох місяців, починаючи з дня його проголошення.

Головуючий
суддя

суддя

суддя

Бондар
М.С.

Ломейко
В.О.

Гончар
О.С.