(4)                                                                            У 1 інстанції -
РІШЕННЯ

Іменем  України

2007р.
червня 26 дня колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого:                     Михайлів Л.В.

суддів:                                 Карнаух В.В., Барильської А.П.

при
секретарі                     Юровській
О.Ю.

за участю
ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3.

розглянула
у відкритому судовому засіданні в м.Кривому Розі цивільну справу за апеляційною
скаргою приватного підприємства «Пікард» на рішення Центрально-Міського
районного суду м.Кривого Рогу від 27 лютого 2006 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Пікард» про визнання незаконним
звільнення з роботи, зміни формулювання причин звільнення, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористані відпустки,
моральної шкоди,-

Встановила:

10 серпня 2005 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного
підприємства « Пікард» про поновлення на посаді директора підприємства,
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за
невикористані відпустки, заробітної плати за травень 2005 року та відшкодування
моральної шкоди, посилаючись на те, що вона незаконно звільнена з роботи за п.
1ст.41 КЗпП України.

При розгляді справи позивач змінила свої позовні вимоги, просила змінити
формулювання причин звільнення на ст.38 КЗпП України і не наполягала на
поновленні її на роботі. Просила визнати її звільнення за п. 1ст.41 КЗпП
України незаконним.

Наполягала на
стягненні усіх сум, вказаних в позовній заяві.

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого
Рогу від 27 лютого 2006 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Суд постановив змінити формулювання причин звільнення,
вказавши, що ОСОБА_1 звільнена 31 травня 2005 року за ст.38 КЗпП України за
власним бажанням.

Стягнуто з приватного підприємства «Пікард» на користь позивача заробітну
плату за травень 2005 року у розмірі 1200 грн., середньомісячну заробітну плату
за час вимушеного прогулу у сумі 6000 грн., компенсацію за невикористані
відпустки - 2807 грн., відшкодування моральної шкоди 3000 грн., витрати на
правову допомогу у сумі 500грн., та на користь держави держмито у сумі 113грн.
57коп.

В апеляційній
скарзі приватне підприємство «Пікард» ставить питання про скасування рішення
суду і передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції, вказуючи на
порушення норм процесуального і матеріального права. Суд першої інстанції не
взяв до уваги, що ОСОБА_1 грубо порушила трудові обов'язки, а тому обґрунтовано
звільнена з посади директора за п. 1 ст.41 КЗпП України.

Суд невірно
розрахував компенсацію за невикористані відпустки і безпідставно стягнув
заробітну плату за травень 2005 року у сумі 1200 грн. та моральну шкоду.

Перевіривши
законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія судців вважає, що скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами
справи встановлено, що ОСОБА_1 працювала директором приватного підприємства
«Пікард» з 22.04.1999 року.

Наказом від 29
червня 2005 року звільнена з роботи з 31 травня 2005 року у зв'язку з грубим
порушенням трудових обов'язків за п.1 ст.41 КЗпП України (а.с.9).

При звільненні з
роботи позивачу не виплачена компенсація за невикористані відпустки та
заробітна плата за травень 2005 року, оскільки між сторонами виник спір з
приводу цих виплат.

Постановляючи
рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про зміну формулювання причин звільнення
з роботи, суд першої інстанції виходив із того, що мало місце фактичне
припинення трудових відносин з позивачем з боку відповідача та відсторонення її
від виконання обов'язків директора підприємства, її звільнення за п.1 ст.41
КЗпП України суперечить закону, оскільки в судовому засіданні не знайшло свого
підтвердження одноразове грубе порушення трудових обов'язків позивачем та
заподіяння у зв'язку з цим шкоди підприємству.

Наведений
висновок суду першої інстанції ґрунтується на досліджених матеріалах справи,
підтверджується поясненнями сторін та свідків.

Як вбачається із
матеріалів справи, фактично з 31.05.2005року мало місце припинення трудових
обов'язків ОСОБА_1 за власним бажанням, про що свідчить її заява (а.с.77т1),
акти передачі документації ПП «Пікард» та печатки (а.с.75,76).

Питання про
звільнення за грубе порушення трудових обов'язків на цей час не було
поставлено.

ОСОБА_1 виявила
бажання припинити трудовий договір з відповідачем за власним бажанням до
видання наказу від 29.06.2005 року про її звільнення за п.1 ст.41 КЗпП України.

Вирішуючи
питання про незаконність звільнення позивача за п.1 ст.41 КЗпП України, суд
першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав,
передбачених п.1 ст.41 КЗпП України для звільнення ОСОБА_1 за вказаною статтею.

Враховуючи
викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду в
цій частині.

Ухвалюючи рішення про стягнення заробітної плати на користь ОСОБА_1 за
травень 2005 року у сумі 1200 грн., суд виходив із того, що позивач не була
повідомлена про зміну розміру заробітної плати за 1.05.2005 року, а саме,
встановлення окладу у сумі 290 грн. При цьому суд першої  інстанції
взяв  до  уваги
заяву   ОСОБА_1   в
судовому

засіданні, що якщо б вона знала про зміну розміру
заробітної плати в день винесення рішення засновником 01.03.2005 року, то вона
б припинила відносини з підприємством ще до травня 2005 року.

Проте з таким
висновком суду першої інстанції колегії суддів погодитися не може.

Відповідно до
п.10.1 Статуту приватного підприємства «Пікард» засновник або уповноважений ним
орган підприємства самостійно розробляє штатний розклад, визначає розмір
окладів, форм і систем оплати праці як постійних так і тимчасових працівників.

Отже, рішення
засновника підприємства від 01.03.2005року про встановлення нового розміру
окладу директору підприємства з 01.05.2005року у зв'язку із скороченням
діяльності, не суперечить вимогам закону і статуту підприємства.

З вказаним
рішенням позивач ознайомлена про що свідчить акт, і від підпису відмовилася
(а.с.105 т1).

ОСОБА_1 не
оскаржила рішення засновника та не відмовилась від продовження роботи.

Припущення суду
першої інстанції щодо можливого припинення трудового договору з підприємства
ОСОБА_1 з моменту видання рішення від 01.03.2005року колегія суддів не може взяти
до уваги.

Отже, колегія
суддів виходить із законності рішення засновника від 01.03.2005року і стягує на
користь позивача заробітну плату за травень 2005року у сумі 290грн.

Постановляючи
рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі
6000 грн., суд взагалі не навів доводів, з яких виходив при задоволенні цієї
частини позову.

В судовому
засіданні ОСОБА_1 не надала доказів, що формулювання причин звільнення в
трудовій книжці, перешкоджало її працевлаштуванню.

Як вбачається із
її пояснень, трудова книжка з моменту звільнення і до теперішнього часу
знаходиться у неї на руках і в ній відсутній запис про звільнення за п.1 ст.41
КЗпП України (а.с. т2). На нову роботу вона працевлаштувалась за договором
підряду(а.с. 117 ті).

Виходячи із
наведеного, колегія суддів не знаходить підстав для застосування ч.2 ст.235
КЗпП України для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і
тому відмовляє в задоволенні позову.

Стягуючи
компенсацію за невикористані відпустки, районний суд виходив із того, що
заробітна плата за травень 2005 року складає 1200 грн., що не відповідає
обставинам справи з вище наведених підстав.

Тому розрахунок
компенсації за невикористані відпустки, колегія суддів проводить з урахуванням
заробітної плати за травень 2005 року 290 грн. Сума заробітної плати за період
з червня 2004 року по травень 2005 року включно складатиме 13020,99 грн., із
якої проводиться розрахунок компенсації.

Відповідач не
оспорює кількість днів компенсації за відпустки (90 днів), (а.с. 235 ті).

Сума компенсації
складає 3300,30 грн., із розрахунку і 13020,99 грн. :355дн.= 36,67 грн.  90 днів.

При цьому колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про
те, що розмір заробітної плати ОСОБА_1 з червня 2004року по квітень 2005року
складав щомісячно  1000грн., оскільки це

спростовується
матеріалами справи та рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від
10 січня 2007 року, яке набрало чинності 16.05.2007року.

Постановляючи рішення про відшкодування моральної шкоди у
сумі 3000грн., суд першої інстанції не врахував роз'яснення, наведені в
Постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995року (із
змінами) «Про судову практику у справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди в п.9, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди,
суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат, (їх
тривалості, можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується
стан здоров'я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках
ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для
відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Враховуючи характер та ступінь моральних страждань позивача у зв'язку з
незаконним звільненням за п.1 ст.41 КЗпП України, конкретні обставини справи
виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів
визначає розмір моральної шкоди завданої позивачу, у сумі 500 грн.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

п.3
невідповідність висновків суду обставинам справи;

п.4 порушення або неправильне застосування норм матеріального або
процесуального права.

З вказаних підстав колегія суддів частково скасовує
рішення суду і ухвалює нове рішення.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309п.п.3,4, 314, 316 ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИР І ШИЛА:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Пікард» задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу 27 лютого 2006
року в частині стягнення з приватного підприємства « Пікард» на користь ОСОБА_1
заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, середньомісячної
заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди скасувати і
ухвалити нове рішення в цій частині позову.

Стягнути з приватного підприємства «Пікард» на користь ОСОБА_1
заборгованість з заробітної плати за травень 2005 року у сумі 290 грн.,
компенсацію за невикористані відпустки у сумі 3300,30 грн., відшкодування
моральної шкоди у сумі 500 грн. і на користь держави держмито 59грн. 50коп.

Суми стягнуті без утримання податку
та обов'язкових платежів.

В частині позову про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
законної сили.