Справа № 22ц-1436/07                                   Головуючий у
1 інстанції ГалкінВ.М.
Кате горія 21                                                                     Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2007р.                                                                                                      м.Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого                                                Зубової
Л.М.

суддів                                                Соломахи
Л.І., Барсукової О.І.

при секретарі                                            Андрусішиній
М.Г.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку справу за позовом ОСОБА_1до відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України в м.Красноармійську Донецької
області про відшкодування моральної шкоди з апеляційною скаргою відповідача -
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Красноармійську
Донецької області на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької
області від 21 листопада 2006р., -

ВСТАНОВИВ:

09 жовтня 2006р. позивач звернувся до суду з позовом до
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Красноармійську
Донецької області про відшкодування моральної шкоди. Він посилався на те, що
він працював на шахті „ІНФОРМАЦІЯ_1" прохідником. 01 грудня 2005р. під час
виконання трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого
він отримав закритий подвійний перелом лонної кістки, закритий перелом
сидалищної кістки справа без зміщення відламків. Рішенням МСЕК від 14 липня
2006р. йому була встановлена втрата працездатності - 25% безстроково. Через
ушкодження здоров'я на виробництві йому заподіяна моральна шкода, на
відшкодування якої просив стягнути з відповідача 25000грн.

Рішенням Красноармійського
міськрайонного суду Донецької області від

21 листопада 2006р. з відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування

від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в

м.Красноармійську Донецької області на користь ОСОБА_1 стягнуто на

відшкодування моральної шкоди в зв'язку з ушкодженням здоров'я на
виробництві

15000грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову позивачу в
задоволенні позову.

В обґрунтування
доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що з 01 січня 2006р.
дія Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" в частині відшкодування застрахованим моральної
шкоди Законом України „Про державний бюджет України на 2006 рік" зупинена,
в зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, суд не врахував,
що позивач не надав доказів заподіяння йому моральної шкоди, а саме, висновку
МСЕК про встановлення йому факту заподіяння моральної шкоди. Суд не врахував,
що ст.237-1 КЗпП України не виключає відповідальності роботодавця по
відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення законних прав
працівника, в зв'язку з чим належним відповідачем по справі повинно бути
підприємство, яке не забезпечило позивачу належні умови праці. Суд дав завищену
оцінку глибині моральних страждань позивача, не врахував, що в нещасному
випадку є його вина, яка складає 50%, що позивач не є інвалідом, що в зв'язку з
нещасним випадком йому щомісяця виплачуються страхові виплати, виплачено
одноразову допомогу.

В апеляційній
інстанції представник відповідача Іванов І.Ю. доводи апеляційної карги
підтримав.

Позивач ОСОБА_1 та його
представник - адвокат ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечували,
просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши
суддю-доповідача, представника відповідача Іванова І.Ю., позивача ОСОБА_1 та його
представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду
зміні з наступних підстав:

При розгляді
справи суд першої інстанції встановив, що позивач з 20 квітня 1998р. перебував
в трудових відносинах з шахтою „ІНФОРМАЦІЯ_1", працював прохідником. 01
грудня 2005р. під час виконання трудових обов'язків з ним трапився нещасний
випадок, внаслідок якого він отримав закритий подвійний перелом лонної кістки,
закритий перелом сидалищної кістки справа без зміщення відламків, що
підтверджується актом розслідування нещасного випадку за формою Н-5, який
складений 29 грудня 2005р., та актом №1 про нещасний випадок на виробництві за
формою Н-1, який складений 29 грудня 2005р. та затверджений керівником
підприємства 01 січня 2006р. Рішенням МСЕК від 14 липня 2006р. позивачу в
зв'язку із травмою встановлена втрата професійної працездатності 25%
безстроково, інвалідом він не визнаний.

Виходячи з
наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що внаслідок нещасного
випадку позивачу заподіяна моральна шкода та стягнув на її відшкодування
15000грн.

Розглядаючи
справу по суті, суд обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли
між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок
нещасного випадку на виробництві, регулюються Законом України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" від 23 вересня 1999р. (з наступними змінами).

Згідно частини 1 ст.9 Закону України "Про охорону праці" від 14
жовтня 1992р. (з наступними змінами) відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника,
здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", тому  довід  відповідача,
що  моральну  шкоду,
заподіяну  працівникові  внаслідок

ушкодження здоров'я, повинно відшкодовувати підприємство,
яке не забезпечило небезпечні умови праці, не грунтується на законі.

Згідно з п/п
"є" п.1 частини 1 ст.21 та частини 3 ст.28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"
у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому
законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за
моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми
не містять будь яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди.

Частиною 3 ст.34
Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності", на положеннях якої грунтується апеляційна скарга,
передбачено, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не
спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом
соціального страхування за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної
моральної шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів.

Як зазначив
Конституційний Суд України в рішенні від 27 січня 2004р. по справі №1-9/2004 за
конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини
третьої статті 34 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" (справа про відшкодування моральної
шкоди Фондом соціального страхування) положення частини 3 статті 34 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" треба розуміти як визначення порядку, процедури та
розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної
шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі
відсутності втрати потерпілим професійної працездатності.

Зазначене
положення частини третьої статті 34 Закону не позбавляє застрахованого
працівника, який втратив професійну працездатність, права на відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, і не виключає
обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати
моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, у випадках тимчасової чи стійкої
втрати потерпілим професійної працездатності (статті 1, 5, частина п'ята статті
6, частина друга статті 13, підпункт "є" пункту 1 частини першої
статті 21, частина третя статті 28).

З обставин
справи вбачається, що позивачу встановлена стійка втрата працездатності, у
зв'язку з чим суд обґрунтовано, виходячи з положень ст.21 та ст.28 Закону,
дійшов висновку про наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди в
зв'язку з нещасним випадком на виробництві 01 грудня 2005р., і стягнув на її
відшкодування з відповідача грошову компенсацію.

Цей висновок суду відповідає роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України,
які викладені в постанові від 31 березня 1995р. „Про судову практику в справах
про відшкодування моральної шкоди", де зазначено, що під моральною шкодою
слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних
страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я (п.З).

Згідно ст.57 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення
сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі
яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт
про розслідування нещасного випадку, акт про нещасний випадок, пов'язаний з
виробництвом, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати
працездатності, виписки із історії хвороби. Певний засіб доказування - висновок
МСЕК про наявність факту заподіяння моральної шкоди передбачений лише у
випадку, якщо потерпілому не встановлена втрата професійної працездатності.

З 01 січня
2006р. набув чинності Закон України „Про Державний бюджет України на 2006
рік". Статтею 77 цього Закону на 2006 рік була зупинена дія абзацу
четвертого статті 1 (в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам
їх сімей), підпункту "є" пункту 1 частини першої статті 21, частини
третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", на положеннях яких ґрунтується рішення суду.

Відповідно до
ст. 5 8 Конституції України закон зворотної дії в часі не має. Правовідносини
по відшкодуванню позивачу моральної шкоди виникли під час нещасного випадку -
01 грудня 2005р., тобто до набрання чинності Законом України „Про Державний
бюджет України на 2006 рік".

Враховуючи
викладене, висновки суду першої інстанції про заподіяння позивачу моральної
шкоди в зв'язку із ушкодженням його здоров'я та наявності у позивача права на
відшкодування моральної шкоди відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Визначаючи
розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер та обсяг
фізичних та душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, ступінь втрати
професійної працездатності і визначив її розмір в сумі 15000грн.

Апеляційний суд
вважає, що стягнута судом першої інстанції сума в 15000грн. є завищеною, не
відповідає характеру та обсягу фізичних та душевних страждань позивача. При її
визначенні суд першої інстанції не врахував, що позивач інвалідом не визнаний,
що в зв'язку із травмою протипоказань до продовження підземної роботи МСЕК йому
не встановлено, що в вересні 2006р. позивач звільнився з підземної роботи не в
зв'язку із станом здоров'я, а за власним бажанням.

Враховуючи
конкретні обставини справи, характер та обсяг фізичних та душевних страждань,
яких зазнав позивач, його вік (49 років), ступінь втрати ним професійної
працездатності (25%), неможливість відновлення стану здоров'я, відсутність обмежень
щодо працездатності, ступінь порушення життєвих зв'язків, а також вимоги
розумності, виваженості та справедливості, моральні страждання позивача
апеляційний суд оцінює в 10000грн.

Згідно ст.34
Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" відшкодування моральної шкоди здійснюється у
вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших страхових виплат, в
тому числі щомісячних страхових виплат, одноразової допомоги та наявності вини
потерпілого в нещасному випадку. Враховуючи викладене, доводи відповідача про
те, що суд при визначенні розміру моральної шкоди не врахував вину потерпілого
в нещасному випадку та ті обставини, що йому сплачена одноразова допомога та
проводяться щомісячні виплати, не ґрунтуються на законі.

Висновки суду щодо розміру відшкодування позивачу моральної шкоди не
відповідають обставинам справи, тому рішення суду відповідно до ст. З 09 ЦПК
України підлягає зміні.