АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД   ЧЕРКАСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
Справа №    22ц-505        2007 р.                                        Головуючий по 1 інстанції
договорів                                                               -
Доповідач в апеляційній
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"7" березня 2007 року Судова палата в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого                       Бурлаки В.О.

суддів                                Василенко
Л.І., Бабенко В.М.

при секретарі                       Шульга Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на
рішення Придніпровського районного суду від 29.11.2006 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про визнання права власності на 60 % будинковолодіння та земельної ділянки, -

Вивчивши матеріали справи, судова
палата, -

встановила:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на 60
% будинковолодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.
Свій позов мотивувала тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло,
виданого управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів НОМЕР_1,
їй та сину -
ОСОБА_1 належала
квартира АДРЕСА_2.
Навесні 2003 року
відповідач запропонував їй переїхати на постійне місце проживання в м. Черкаси,
де мешкали інші родичі. В той час він зі своєю дружиною - ОСОБА_3 разом не проживали. Син постійно мешкав і жив у
м. Одеса, а відповідачка деякий час
працювала в м. Прилуки, потім окремо проживала разом з дітьми в своєму будинку під Одесою. Син поїхав у м.
Черкаси шукати житло для придбання, де
знайшов для неї особисто однокімнатну квартиру, в якій мешкає до сьогодні
(АДРЕСА_3), та
приватне будинковолодіння, що належало його старому приятелю ОСОБА_4,
який запропонував оформити перехід
права власності шляхом дарування. При
цьому ОСОБА_4
дарував свій будинок і землю ОСОБА_1, а вона з сином повинні були подарувати свою квартиру в м. Одеса ОСОБА_5,
на яку вказав ОСОБА_4 Оскільки,
в неї мались заощадження, то позичила 4000.00 доларів США відповідачу для доплати ОСОБА_4 за земельну ділянку при будинковолодінні, на його
переоформлення та здійснення ремонту з умовою
подальшого оформлення на неї права власності на 1/2 частини цього будинку, про що 08.06.03
р. син написав розписку. 09
червня 2003
року вона з відповідачем подарували свою квартиру в м. Одеса ОСОБА_5,
а 20 червня
2003 року
ОСОБА_4 оформив
договори дарування спірного будинковолодіння з надвірними спорудами та земельної ділянки тільки на сина. Вона не
була при цьому присутньою, а відповідачка,
зі слів сина, навпаки перебувала у нотаріуса, який роз'яснив ОСОБА_3 про відсутність прав дружини на подарований
чоловіку будинок та земельну ділянку. В 2005 році
з документів сина, які весь час і до сьогодні зберігаються в неї, зрозуміла, що
право власності на будинковолодіння
АДРЕСА_1 належить тільки відповідачу.
Тому попросила його повернути кошти в сумі 4000.00 доларів США та оформити на неї 1/2 частину цього будинку, але син пообіцяв зробити це
пізніше, бо в нього не вистачало
коштів для нотаріальних витрат. Відповідач мотивував відсутність коштів зробленим на них ремонтом у будинку..

Рішенням Придніпровського районного суду від 29.11.2006
року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі на це рішення ОСОБА_2 просить його
скасувати, та задовольнити її позовні вимоги.

Вислухавши
сторони, вивчивши матеріали справи в межах апеляції судова палата вважає, що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Рішенням Придніпровського районного суду від 13.02.2006
року визнаний договір дарування від 20
червня 2003
року житлового будинку АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, а також
договір дарування від 20 червня
2003 року
земельної ділянки площею 602,00
кв.м, за адресою АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 удаваними.
Визнано, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4
укладені 20 червня
2003 року
договір купівлі-продажу житлового
будинку АДРЕСА_1
та договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 602,00 кв.м. АДРЕСА_1.
Вказане рішення набрало чинності і має силу преюдиції.

Суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що ОСОБА_2
не висувалася вимога про стягнення з відповідача боргу за договором позики та вона
не обгрунтувала свої вимоги про визнання за нею 60% права власності на спірне домоволодіння.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано критично оцінив розписки, видані ОСОБА_1 свої
матері від 8.06.2003 року
та 15.07.2005 року,
постільки відповідач ОСОБА_3 ніколи не знала про наявність таких зобов'язань свого чоловіка, вказані договори ніколи
не підписувала. Вказані розписки виникли
тільки після винесення Придніпровським районним судом рішення від 13.02.2006
року і направлені на зменшення долі
у спільному майні подружжя ОСОБА_3.

За таких обставин судова палата вважає, що оскаржуване рішення суду є
законним, обґрунтованим, постановленим на
зібраних по справі доказах, які надали суду сторони. Відповідає вимогам
матеріального і процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги не є суттєвими, були предметом судового
розгляду, суд дав їм належну оцінку і вони не дають підстав для його скасування
чи зміни. Не може бути скасоване правильне по суті рішення з формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 307,
308 ЦПК України, судова палата, -

ухвалила: Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.11.2006
року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на 60
% будинковолодіння та земельної
ділянки залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду України в
касаційному порядку на протязі двох місяців.