Справа № 22ц-289/2007                                             Головуючий
цивільна                                                    Сова Т.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

07 лютого 2007 року                                                                                                        м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді:
ПОЗІГУНА М.І.,

суддів:                       МЕЛЬНИЧЕНКА Ю.В., НЕЧАСНОГО Л.А.

при секретарі:
ТАРАСОВЕЦЬ О.І.

з участю:
ОСОБА_1, прокурор Кушнір Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на
рішення Менського районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2006 року у справі за
позовом прокурора Менського району в інтересах Волосківської сільської ради
Менського району до ОСОБА_1про стягнення збитків, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Менського районного суду
Чернігівської області від 07
грудня 2006 року,
яким стягнуто з нього на користь Волосківської сільської ради 7392 грн. 27 коп. збитків, на
користь держави 51 грн. державного
мита та 30 грн. витрат з
інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільної справи в Менському
районному суду Чернігівської області на користь ТУ ДСА в Чернігівській області.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і провадження у справі закрити на
підставі вимог п.З ч.І ст. 206
ЦПК України, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що у
рішення неправдиво зазначено про задоволення позовних вимог Волосківської
сільської ради, оскільки остання ніякого позову до нього не заявляла, а позов
був заявлений прокурором в інтересах Волосківської сільської ради. Апелянт
вважає, що його вини у неможливості виконати рішення Менського районного суду
від 20.07.2004 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від
19.10.2004 року немає, оскільки поновити
ОСОБА_2   на  роботі
неможливо   в   зв'язку
з   відсутністю

Доводи апеляційної скарги про неможливість виконати рішення суду
про поновлення ОСОБА_2 на роботі і виплатити йому заробітну плату за час
вимушеного прогулу, з посиланням на п. 10
ст. 42 ЗУ "Про місцеве
самоврядування" і на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи
від 19 жовтня 2006 року є
безпідставні, оскільки зазначена постанова не має преюдиційного значення.
Виходячи із змісту п.п. З, 4 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню лише
обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, при
розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої
встановлено ці обставини, а також обов'язкові для суду, що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи, є вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, та постанова суду у справі про адміністративне правопорушення.
Таким чином не є обов'язковим для суду акт органу дізнання і обставини,
встановлені таким актом не є підставою звільнення від доказування.

Крім того, п. 10 ст. 42 ЗУ "Про місцеве
самоврядування" визначені повноваження сільського голови щодо призначення
та звільнення з посад працівників органів виконавчої влади. Що ж стосується
технічних працівників, питання про прийняття та звільнення їх з роботи
регулюється нормами КЗпП України, відповідно до ст. 21 якого з працівниками
укладається трудовий договір, який є угодою між працівником і власником підприємства,
установи, організації або уповноваженим ним органом або фізичною особою.
Укладення трудового договору, як і звільнення з роботи, оформляється наказом чи
розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування
працівників на роботу або про їх звільнення. І хоча рішення Менського районного
суду від 20.07.2004 року про поновлення ОСОБА_2 на роботі було прийняте
відносно юридичної особи - Волосківської сільської ради,, як і ухвала апеляційного суду Чернігівської області
від ЗО березня 2006 року про стягнення коштів за вимушений прогул в
зв'язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, проте ст.
237 КЗпП України обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі,
організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу
покладається на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника. З
врахуванням ухвали Менського районного суду від 25 листопада 2005
року суд обґрунтовано прийшов до висновку щодо наявності вини відповідача у
невиконанні рішення суду про поновлення ОСОБА_2 на роботі.

Виходячи зі
змісту ст.. 237 КЗпП
України безпідставними є доводи апелянта про обов'язок суду залишити позов
прокурора без розгляду, оскільки представник позивача, який належним чином був
повідомлений про час і місце розгляду справи, не з'явився в судове засідання,
явку якого не забезпечив сам відповідач, будучи сільським головою.

За таких
обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для її задоволення та
скасування вірного по суті рішення суду першої інстанції, яке судом ухвалено з
дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.
218, 303,307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України,

суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення Менського районного суду
Чернігівської області від 07
грудня 2006 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.