УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

10 жовтня
2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів:              Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,    Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України у м. Павлограді про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У березні 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 22 листопада 2002
року з ним стався нещасний випадок на виробництві, він отримав травми і за
висновком МСЕК від 1 березня 2006 року йому повторно встановлено 45% втрати
професійної працездатності, визнано інвалідом 3 групи; ушкодженням здоров'я йому
заподіяна моральна шкода.

Позивач просив стягнути
з відповідача 70000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням
Павлоградського міськрайонного суду від 22 червня 2006 року позов задоволено
частково, постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 31500  грн.

Рішенням Апеляційного
суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2006 року рішення суду першої
інстанції змінене й сума, що підлягає стягненню на користь позивача,  зменшена до 16000 грн.; в решті рішення
залишене без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_1, суди як першої, так й апеляційної інстанцій виходили з того, що
згідно висновку МСЕК від 1 березня 2006 року позивачу було встановлено втрату
працездатності в розмірі 45% у зв'язку з травмою на виробництві, а тому він має
право на відшкодування моральної шкоди і обов'язок по проведенню такого
відшкодування законом покладено на відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків
на виробництві та професійних захворювань України у м. Павлограді.

Заперечуючи проти позову,
відповідач посилався на те, що згідно пункту 27 ст. 77 Закону України “Про
Державний бюджет України на 2006 рік” зупинено на 2006 рік дію абзацу 4 статті
1, підпункту “е” пункту 1 частини першої статті 21, частини 3 статті 28 та
частини 3 статті 34 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності” в частині відшкодування моральної шкоди
застрахованим та членам їх сімей.

Проте судом першої інстанції такі
заперечення відповідача не прийняті до уваги з тих мотивів, що спірні
правовідносини виникли до 1 січня 2006 року, однак такий висновок належним
чином не вмотивований.

Апеляційний суд також визнав такі
заперечення безпідставними.

При цьому судами не враховано, що
призупинення Законом України “Про Державний бюджет України на 2006 рік” дії
закону так само не дає підстав для його застосування.

Разом з тим, положення ст. ст.
21, 28, 34 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності” в редакції, що діяла до прийняття Закону
України “Про Державний бюджет України на 2006 рік”, передбачали обов'язок Фонду
провести потерпілому страхову виплату за моральну шкоду за наявності факту  заподіяння
йому такої шкоди.

За змістом ст. ст. 21, 28, 30,
34, 35 Закону України “Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності” право на отримання
потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у
тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй
такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

В обґрунтування позову ОСОБА_1
посилався на те, що стійка втрата працездатності у зв'язку з травмою на
виробництві в розмірі 45% була встановлена йому висновком  МСЕК від 1 березня 2006 року повторно.

Суд у порушення ст. ст. 214, 215
ЦПК України такі доводи позивача в достатньому обсязі не перевірив, на  відповідні положення закону уваги не звернув,
не з'ясував дату встановлення ОСОБА_1
стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК, а отже й підстави
та час виникнення у  нього права на
відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, у зв'язку з
чим  належним чином не визначився й з
характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню
до цих правовідносин.

За таких обставин ухвалені в справі
судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції з підстав, передбачених                   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду від  22 червня 2006
року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2006
року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін