Справа №2-31 2007 рік
РІШЕННЯ

ім'ям України

21 березня 2007 року                                                                                місто
Василівка

Василівський
районний суд Запорізької області

у складі:       головуючого                  судді Мовчана О.Г.

при секретареві      Звєрєвої Е.С.

за участю:    позивача             ОСОБА_1.

представника позивача     ОСОБА_3

відповідача                              ОСОБА_2

представника
відповідача ОСОБА_4. розглянувши у відкритому судовому засіданні міста
Василівка позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Василівського районного суду з позовом до ОСОБА_2 з
вимогами про визнання права власності на 3/4 частину квартири НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 22 травня 1993 року ним з
відповідачкою було зареєстровано шлюб у Василівському РАГС. Від вказаного шлюбу
у них народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 28 листопада 1997 року шлюб між
сторонами було розірвано. З 1993
року по 1997 рік вони
мешкали у матері позивача за адресою: АДРЕСА_2, а після розлучення з 1997 по 1998
року вони проживали окремо. З травня 1998
року вони поновили стосунки та почали проживати однією сім'єю за
адресою:АДРЕСА_3, де вони наймали житло. В зазначеній квартирі вони мешкали до 22 листопада 2001 року, після чого
переїхали до квартири розташованої за адресою Запорізька область місто АДРЕСА_1, яка була
придбана ним та відповідачкою для подальшого спільного проживання. Гроші на
придбання квартири у сумі 13102
грн. були зайняті позивачем у ОСОБА_6. В кінці 2005 року позивач та
відповідач остаточно припинили між собою стосунки, після чого позивач став
проживати за адресою місто Василівка АДРЕСА_2 , де й мешкає до цього часу з дочкою яка виявила бажання
проживати з батьком.

В зв'язку з викладеним посилаючись на положення ст.370 ЦК України,
ст.ст.70, 74 СК
України, ст.17 Закону України «Про власність» позивач вважає свої вимоги
обґрунтованими та просить їх задовольнити.

В якості
доведеності своїх вимог додав до позову:

·
копію витягу з реєстру про право власності на нерухоме
майно;

·
копію договору купівлі-продажу;

·
акт обстеження житлово-побутових умов;

·
розписку ОСОБА_1. на ім'я ОСОБА_6 про отримання грошей;

2

·
договір займу;

·
довідку з РКП
«Василівського БТІ»;

·
фотознімки.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник, заперечують проти
позову, мотивуючи тим, що в 1997
році шлюб з позивачем було розірвано, після чого більше не відновлювався. 19 листопада 2001 року, нею на
власні кошти була купована квартира НОМЕР_1
в будинку АДРЕСА_1, в
зв'язку з чим в нотаріальній конторі було укладено договір купівлі сторонами
якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не є стороною в договорі,
він не значиться й в тексті договору. Крім того на час придбання квартири,
позивач та відповідач не проживали однією сім'єю.

Відповідач також вважає, що при вирішені спору не
припустимі посилки позивача на положення ст.74 СК України, оскільки квартира 19 листопада 2001 року, а отже
слід керуватися положеннями старого ЦК,
КпШС, та роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року «Про
застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» відповідно
до яких правила ст.ст.22, 28, 29 КпШС не застосовуються до спорів про поділ
майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому
шлюбі. Такі спори мають вирішуватися відповідно до Закону України «Про
власність».

Відповідач також посилаючись на положення ст.46 ЦК 1963
року та ст.218 ЦК України, наполягає на неможливості базування рішення суду на
свідченнях свідків, оскільки право власності на спірну квартиру базується на
нотаріально засвідченому договорі.

Відповідач вважає не доведеними твердження позивача про
проживання однією родиною, оскільки відсутні свідки яким було б достовірно
відомо які саме стосунки підтримували Павловські після розлучення, яке саме по
собі свідчить про ненормальні відносини між позивачем та відповідачем.

Відповідач та її представник, в якості ще однієї підстави
для відмови у задоволенні позову, зазначають пропуск позивачем строку позовної
давності, оскільки питання про поновлення процесуальних строків не ставиться,
квартира купована 19 листопада
2001 року, а
позов до суду подано лише 20
березня 2006 року.

В якості обгрунтованості своїх заперечень, позивачка
надала суду довідку про свій заробіток.

Свідок -
ОСОБА_6, запрошений позивачем, суду пояснив, що давно знайомий з
ОСОБА_1, а також колишню його дружину. Також свідок повідомив, що в 2001 році
він позичав ОСОБА_1 гроші у сумі 13000 тисяч, купюрами по 100 грн., в зв'язку з
чим позивач написав розписку про отримання грошей. Гроші були передані ОСОБА_1 19 листопада 2001 року, а сама
розмова про надання грошей у борг відбулася 18 листопада 2001
року.

Свідок - ОСОБА_8,
запрошена позивачем, суду пояснила, що сім - шість років тому назад пустила на квартиру позивача, де
він проживав два чи три роки. Коли свідок раз на місяць приходила за грішми то
іноді бачила у квартирі

3

відповідачку.
Також інколи зустрічала у місті позивача та відповідачку коли вони були разом.
Які стосунки були між ОСОБА_1 свідку не відомо.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, їх
представників, свідків, дослідивши надані сторонами матеріали, суд приходить до
висновку про потребу відмовити у задоволенні позовних вимог виходячи з
наступного:

·
відповідно до ст. 11
ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів,
наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі;

·
відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої
вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях;

·
оскільки квартира 19
листопада 2001 року,
слід керуватися положеннями попереднього ЦК
України, КпШС України та роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 1998 року «Про
застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» відповідно
до яких правила ст.ст.22, 28, 29 КпШС не застосовуються до спорів про поділ
майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому
шлюбі. Такі спори мають вирішуватися відповідно до Закону України «Про
власність». Крім того питання про поділ майна позивачем не ставиться;

·
факт підтримання подружніх стосунків в судовому засіданні
не доведений, оскільки, позивач та відповідач проживали окремо від сторонніх
осіб, а отже за наявності різного ставлення позивача та відповідача до колишніх
стосунків, не можливо достовірно визначити якого характеру вони були;

·
в судовому засіданні відповідачем документально підтверджено
єдиновладне право власності на квартиру що є предметом спору, в той час, як
позивач та його представник намагаються оспорити це право різними засобами в
супереч положенням ст.46 ЦК
1963 року та ст.218 ЦК України;

·
відповідачем обґрунтовано поставлено питання про пропуск
позивачем строку позовної давності, оскільки в судовому засіданні з пояснень
самого позивача встановлено про його обізнаність з укладенням договору
купівлі-продажу ще 19 листопада
2001 року. За
наявності такої обставини позивачем не ставиться питання про поновлення строків
позовної давності, що є також підставою для відмови у задоволенні позову.

Питання про судові витрати має вирішуватися відповідно до
положень ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.ст.10, 11, 27, 30, 88, 209, 212,214-215,218 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити
у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності.

4

Сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки,
мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції
повністю або частково.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої
інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було
подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений статтею 294
ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього
строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.