Справа
№ 22ц-245/2007
цивільна                                       Гордійко
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2007 року                                                                                   м.
Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

голоеуючого-судді:
ПОЗІГУНА МЛ.,

суддів:
ГУБАР B.C., ЛИТВИНЕНКО І.В.

при секретарі:
ГАВРИЛЕНКО Ю.В.

з участю: ОСОБА_1, Курилко Я.М., Ципуринди О.М., Марченко H.L розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційними
скаргами прокуратури м. Чернігова, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2
та ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина -ОСОБА_2, на
рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_1, яка діє
в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина -ОСОБА_2, до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, комунального підприємства "Чернігівське міжміське бюро
технічної інвентаризації" про визнання договору дарування недійсним та
скасування реєстрації права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2006
року ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина
ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, КП "Чернігівське
МБТІ" про визнання договору дарування недійсним та про скасування
реєстрації права власності будинку., уточнивши 04.10.2006 року позовні вимоги. За твердженням позивачки рішенням
Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 березня 1999
року їй і її сину передано в користування частину приміщень у будинку АДРЕСА_1, який належить
на праві приватної власності ОСОБА_3 На виконання зазначеного рішення суду
Державна виконавча служба Новозаводського району м.Чернігова 18.01.2000 року вселила її
та сина для проживання у вказане приміщення, де вони прописались. Протягом
тривалого часу ОСОБА_3 чинила різними засобами перешкоди в користуванні жилим
приміщенням, а 30.07.2002
року здійснила підпал будинку, і внаслідок пошкодження пожежею будинку вона
та син в тому будинку не проживають.  18.07.2006 року позивачка
випадково дізналася, що нотаріусом ОСОБА_5
посвідчений договір дарування згідно якому ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4,
належну їй 1/2 частину будинку АДРЕСА_1.
ОСОБА_1 вважає, що нотаріус не мала права посвідчувати дану угоду, оскільки
вона, ОСОБА_1 та її син мають право на проживання в цьому будинку і до
повноліття дитини ніхто не вправі укладати будь-які угод щодо відчуження
будинку без згоди органу опіки та піклування. Укладення такого договору
призвело до порушення житлових прав дитини. Відповідачка ОСОБА_4 без будь-яких
правових підстав викинула їхні речі з приміщень будинку, де вони проживали, та
сама зайняла ці помешкання. Як на підставу заявлених вимог ОСОБА_1 посилалась
на ч.І ст. 203, ч.І ст. 215 ЦК України та
ст. 12 Закону
України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та
безпритульних дітей".

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від
ЗО листопада 2006 року в
задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_2 -
відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та прокуратура м. Чернігова
просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.
Зокрема апелянти зазначають, що договір дарування на підставі ч.І ст. 215 ЦК
України підлягає визнанню недійсним, оскільки відповідно до ч.І ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Апелянти вважають, що договір дарування частини будинку
необхідно визнати недійсним, оскільки він був укладений без попередньої згоди
органів опіки і піклування, яка є обовязковою відповідно до ст. 12 Закону
України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та
безпритульних дітей". На думку апелянтів невірним є висновок суду про те,
що попередня згода органів опіки і піклування на укладення правочину у даному
випадку не є обовязковою, оскільки неповнолітній син ОСОБА_1 не є ні бездомною,
ні безпритульною дитиною. Апелянт ОСОБА_1 вважає, що посилання суду на
безпідставність її позову, оскільки вона не є стороною оспорюваного договору, є
неправомірним, так як відповідно до ст. 15 ЦК України в судовому порядку
підлягають захисту порушені права та законні інтереси осіб і в даному випадку
оспорюваним нею договором порушені інтереси її неповнолітнього сина. В
порушення ст. 215 ЦПК
України в рішенні суду першої інстанції не знайшло відображення правової
позиції представника прокуратури м. Чернігова з приводу її позовних вимог, та
не була надана їм юридична оцінка.

Вислухавши суддю -
доповідача, пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до
слідуючого висновку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції
виходив з того, що договір дарування від 13.06.2006
року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не є нікчемним, оскільки його недійсність
не встановлена законом та відсутні правові підстави для визнання його
недійсним, а посилання, як на підстави позову, на ч.І ст. 203, ч.І ст. 215 ЦК
України та ст. 12 Закоу України "Про основи соціального захисту бездомних
громадян та безпритульних дітей" не грунтуються на законі: згода органу
опіки і піклування при укладенні вказаного
договору   не   є
обовязковою,   оскільки   дитина
позивачки   не   є безпритульною.

Проте, з таким висновком суду не може погодитись
апеляційний суд.

Судом встановлено, що рішенням Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 29
березня 1999 року
визначено порядок користування жилими та нежилими приміщеннями в будинку АДРЕСА_1, який належить
на праві власності ОСОБА_3. Згідно даного рішення суду за позивачкою визнано
право користування частиною будинку, (а.с.8-11).
Вказане рішення набрало законної сили і є преюдиціальним при розгляді даної
справи.

ІІк вбачається з довідки обласного адресно-довідкового
бюро, за адресою АДРЕСА_1
зареєстрована ОСОБА_1 з 17
січня 1995 року
разом з сином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 159). Факт такої
реєстрації за вказаною адресою не заперечується відповідачами по справі.

Згідно з ч.2 ст. 18
Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім"ї
наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним
приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Із змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що правовою
підставою для визнання договору дарування недійсним є невідповідність договору
вимогам ст. 12 Закону
України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та
безпритульних дітей", згідно якої для здійснення будь-яких правочинів
стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яких
мають діти, потрібна попередня згода органів опіки і піклування.

Висновок суду першої інстанції про те, що посилання
позивачки на зазначений Закон необгрунтований, є невірним, оскільки цей Закон
визначає не тільки загальні засади соціального захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей, а й направлений на попередження бездомності та
безпритульності і саме з цією метою законодавством передбачено обмеження щодо
відчуження нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким
мають діти. Крім того, положення ст. 12
Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та
безпритульних дітей" віднесено законодавцем до розділу 111 "Попередження
бездомності та безпритульності".

За таких обставин, нотаріуси, для встановлення факту
користування нерухомим майном, витребовують довідку про реєстрацію місця
проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або
заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим
відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації.

Однією із підстав недійсності правочину відповідно до ч.І
ст. 215 ЦК
України є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою статті 203
цього Кодексу, в силу якої зміст правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам
суспільства.

За викладених обставин, рішення суду не ґрунтується на
матеріалах справи і не відповідає вимогам ст. 12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних
громадян та безпритульних дітей", а тому підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.
12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та
безпритульних дітей", ст. 18
Закону України "Про охорону дитинства" , ст.ст. 303, 307, 309 ч.І п.4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційні скарги прокуратури м. Чернігова, яка діє в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього сина -ОСОБА_2
задовільнити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від
ЗО листопада 2006 року
скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього сина -
ОСОБА_2 задовільнити.

Визнати недійсним договір дарування від від 13 червня 2006 року, укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили з моменту з моменту його
проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду
України протягом двох місяців.

Головуючий

Судді: