У х в а л а

іменем
україни

11 липня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого         Яреми А.Г.,

суддів:                 Пшонки М.П.,                    Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,                     Романюка Я.М., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Центральна геофізична
обсерваторія, Вишгородська міська рада, про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Центральна геофізична обсерваторія, Вишгородська
міська рада, ОСОБА_1, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням,
виселення без надання іншого жилого приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому
просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням
у квартирі АДРЕСА_1, на підставі ст. 71 ЖК України. Позивач зазначав, що з
вересня 2001 року є наймачем вищевказаної однокімнатної службової квартири, в
якій зареєстрована відповідачка з дитиною. Однак ОСОБА_2, з якою він у грудні
2005 року розірвав шлюб, у квартиру не вселялася, жодного дня в ній не
проживала без поважних причин. Посилаючись на зазначені обставини, просив
задовольнити позов.

У березні 2006 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в
якому просила усунути перешкоди в користуванні спірною квартирою, вселити її з
неповнолітнім сином у спірне житло та виселити з нього ОСОБА_3, брата позивача,
і його дружину, ОСОБА_4, які проживають у квартирі без її згоди.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 5 червня 2006
року первісний позов задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у
квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2006 року
рішення районного суду скасовано й ухвалено нове рішення, яким відмовлено
ОСОБА_1 у позові, зустрічний позов задоволено частково, Вселено ОСОБА_2 з
неповнолітнім сином, ОСОБА_5, у спірну квартиру. У задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

У
касаційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення апеляційного
суду та залишення в силі рішення районного суду, мотивуючи свою вимогу тим, що
апеляційний суд дав неправильну оцінку зібраним у справі доказам і
необґрунтовано відмовив йому в позові.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Виходячи з положень ст. 71 ЖК України та роз'яснень, даних у п. 10
постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 “Про деякі
питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу
України”, право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім'ї зберігається протягом шести місяців або інших
строків, передбачених цією статтею. В разі відсутності цих осіб понад
встановлені строки з поважних причин
(перебування у відрядженні, внаслідок неправомірної поведінки інших
членів сім'ї тощо) цей строк може бути продовжений судом.

Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений
законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові
про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2
посилається на те, що з ОСОБА_1 вони дійсно не проживали в спірній
однокімнатній квартирі, оскільки в ній до 2003 року проживали батьки ОСОБА_1, а
в подальшому в квартиру вселилися  брат
позивача з дружиною, які стали чинити їй перешкоди в користуванні житлом.

Матеріалами справи також установлено, що після реєстрації шлюбу сторони
поселилися не в спірній квартирі, а в будинку АДРЕСА_2, 1/4 частина якого
належить ОСОБА_1 на праві власності.

На зазначені обставини суди уваги не звернули та не з'ясували, які були між
сторонами взаємовідносини після реєстрації відповідачки на спірній житловій
площі, чому сторони в квартиру не вселилися, яка була домовленість сторін щодо
проживання в цій квартирі батьків позивача та його брата з дружиною.

Судами також не встановлено, коли ОСОБА_2 стало відомо про порушення її
житлових прав, чи зверталася вона у відповідні органи за захистом порушеного
права, якщо не зверталася, то чому.

Таким чином, висновки апеляційного суду про те, що відповідачка не проживає
в спірній квартирі з поважних причин, не можна вважати обґрунтованими, оскільки
вони зроблені без достатньо повного та всебічного з'ясування дійсних обставин
справи.

Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають
задоволенню частково.

Однак, захищаючи право відповідачки та її сина на житло та вселяючи їх у
квартиру, апеляційний суд у той же час відмовив у позові про виселення подружжя
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

При цьому судом не прийнято до уваги та не дано ніякої оцінки поясненням
ОСОБА_2 про те, що подружжя ОСОБА_3,ОСОБА_4 у порушення ст. 65 ЖК України
поселилося в спірній квартирі без її згоди.

Оскільки доводи відповідачки про неможливість проживання в  квартирі перевірено неповно, рішення
районного та апеляційного судів підлягають скасуванню, а справа - направленню
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345  ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 5 червня 2006
року та рішення апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2006 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

М.П. Пшонка   Є.Ф. Левченко   Л.М. Лихута   Я.М. Романюк