Справа № 2- 2328                                         Головуючий
у 1 інстанції Павленко
Категорія 12                                                                             Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ          УКРАЇНИ

22 лютого    2007р .                                                      Апеляційний
суд Донецької області

в складі:

головуючого  ВИСОЦЬКОЇ B.C.

судців               ОСИПЧУК О.В., БІЛЯЄВА О.М.

при секретарі   ТАРАНЕЦЬ В.О.

з   участю
позивача   ОСОБА_1,      представника      відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Зя
особа приватний нотаріус ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування

ВСТА НОВИВ

У травні 2006
року ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_3
про визнання недійсним договору дарування 72/100 частин будинку АДРЕСА_1,
посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу
ОСОБА_4 16 грудня 2005 року. ОСОБА_1 зазначила, що спірний будинок належав їй
на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 10.01.2005
року. В листопаді-грудні 2005 року стан її здоров'я погіршився, син ОСОБА_3
зобов'язався доглядати за нею, привіз до нотаріуса, де вона підписала
документи, вважала, що підписала договір довічного утримання. На початку 2006
року відносини з сином та невісткою погіршилися. Вважає, що уклала договір
дарування частки будинку під впливом обману та під впливом помилки, оскільки помилилася
щодо обставин, які мають істотне значення. В судовому засіданні позивачка
просила визнати недійсним договір дарування, укладений з сином, посилаючись на
те, що договір підписано нею внаслідок помилки, просила повернути у власність
частину будинку.

Рішенням
Київського районного  суду м. Донецька
від 15 листопада 2006 року задоволені позовні вимоги  позивача. Визнаний недійсним договір
дарування будинку, посвідчений 16.12.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

В апеляційній
скарзі відповідач ОСОБА_3   просить рішення скасувати, постановити нове
рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те,
що судом порушені норми процесуального права, висновки суду не відповідають
обставинам справи, судом порушені норми матеріального права.

В
судовому засіданні   представник
відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити. ОСОБА_3 до судового
засідання не з'явився, просив розглядати справу в його відсутність.

3-я особа
нотаріус ОСОБА_4 до суду не з» явилася, про час та місце розгляду справи
повідомлена належним чином. її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Позивачка ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення
апеляційної скарг, просила її відхилити, рішення суду залишити без змін.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з постановлениям нового з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ч.І п.п.З, 4 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне
застосування норм матеріально­го або процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив, що
72/100 частки спірного будинку АДРЕСА_1 позивачка ОСОБА_1 16 грудня 2005 року
подарувала сину ОСОБА_3. Договір
був посвідчений в установленому законом
нотаріальному порядку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про
визнання договору дарування недійсним, суд виходив з того, що при укладенні
договору позивачка ОСОБА_1 мала на увазі не договір дарування, а договір
довічного утримання. Позивачка до теперішнього часу продовжує проживати в
спірному будинку, з родиною сина в неї склалися неприязні відносини. Позивачка
страждає на хронічні захворювання, що могло впливати на її волевиявлення та
договір укладено під впливом помилки дарувальника.

Проте з таким висновком погодитися
не можна, оскільки він суперечить нормам матеріального права, а висновки суду
не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст.229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення
має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких
властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість
використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має
істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України „Про судове практику в справах про визнання
угод недійсними" від 28 квітня 1978 року №3 з подальшими змінами та
доповненнями під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне
сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що
вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна
вважати, що угода не була б укладена.

З обставин справи вбачається, що 16
грудня 2005 року між сторонами ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_3
(обдарований)   був укладений договір дарування (а.с. 7-8).

Зі змісту нотаріально посвідченого
договору дарування  вбачається, що він
відповідав вимогам закону, будь-яких обов'язків обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не містить. Своїм
власноручним   підписом під договором
позивач ОСОБА_1 підтвердила, що розуміє значення своїх дій та діє добровільно,
без примусу з будь-якого боку, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті
(п.1 договору).

Висновки суду відносно того, що
позивачка вважала, що уклала з відповідачем договір довічного утримання
спростовуються матеріалами справи, насамперед, змістом договору дарування,
укладеним особисто позивачкою. Непереконливими є також висновки суду про те, що
позивачка не правильно сприймала суть та зміст укладеного з нею договору.
Позивачка є грамотною особою, зверталася до нотаріуса з проханням виправити
описку відносно ціни дару.

З листа
нотаріуса вбачається, що позивачка особисто з'явилася до нотаріальної контори з
наміром укласти договір дарування, нотаріус перевіряла її дієздатність,
роз'яснювала наслідки укладення договору (а.с.46). Крім того, з обставин справи
вбачається, що за декілька днів до укладення оспорюваного правочину, 3 грудня
2005 року, позивачка подарувала частку будинку своїй дочці ОСОБА_5. За таких
підстав суд вважає, що доводи позичці, що їй не було відомо про наслідки
договору дарування, неспроможні.

Суд,
визнаючи правочин недійсним, посилався на ту обставину, що позивачка продовжує
проживати в спірному будинку, але факт продовження користування будинком
попереднім власником за згодою нового власника не свідчить про те, що правочин
не був спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Доводи апеляційної скарги в цій частині не ґрунтуються на законі, та не дають
підстав для визнання правочину недійсним.

Виникнення неприязних відносин між сторонами після укладення договору не
може бути підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених
ст. 229 ЦК України.

За
змістом ст. 229 ЦК України
для визнання правочину недійсним необхідно, щоб помилка мала істотне значення.
Будь - яких доказів, що мало місце неправильне сприйняття позивачкою суб'єкта,
предмета чи інших умов правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тобто що  помилка є істотною, судом першої інстанції не
наведено.

Доводи
позивачки, що первісно нею запрошувалися документи з Бюро технічної
інвентаризації для укладення договору довічного утримання, не можуть свідчить
про помилку, яка мала істотне значення. Поясненнями допитаних судом свідків,
листом нотаріуса підтверджено, що
позивачка ОСОБА_1 бажала укладення саме договору дарування частини
будинку. Підстав вважати, що правочин було укладено поза волевиявленням
позивачки не вбачається. Навпаки, її конкретна поведінка свідчила про намір
укласти договір дарування.

Висновки
суду першої інстанції, що позивачка насправді бажала укласти договір довічного
утримання є припущенням та спростовується матеріалами справи.

За таких
умов суд приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції суперечить нормам матеріального права,
тому підлягає скасуванню з постановлениям
нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.
ст. 307 ч. 1 п.2, 309 п.3,4, 316 ЦПК України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3  задовольнити. Рішення Київського  районного
суду  м. Донецька від 15 листопада
2006 року  скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
договору дарування 72/100 частини будинку АДРЕСА_1, посвідченого 16 грудня 2005
року, відмовити.

Рішення набирає
законної сили з моменту її проголошення.

На рішення може
бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом двох місяців
після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції.