Справа
Категорія - 21                                                            Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

5 лютого 2007
р. Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого
судді:                        Бугрим Л.М.

суддів:                                                        Рецебуринського Ю.Й.

Зінов'євої
А.Г.

при
секретарі:                                        Іванові В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в Калінінському районі м. Донецька (далі ФОНД) на рішення Калінінського
районного суду м. Донецька від 13 листопада 2006 р. по справі за позовом
ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Калінінському
районі м. Донецька про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Калінінського районного суду м. Донецька від 13 листопада 2006 р. було частково задоволено позов ОСОБА_1, пред'явлений до
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування про
відшкодування моральної шкоди: на його користь з відповідача було стягнуто
грошову компенсацію у розмірі 15000 грн.

Не погодившись з
рішенням суду Фонд соціального страхування приніс апеляційну скаргу, в якій
просив рішення суду скасувати як таке, що не відповідає вимогам діючого
законодавства та фактичним обставинам справи, яким суд дав неправильну правову
оцінку. Просили постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування
доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, що позивачем не надано
доказів спричинення йому моральної шкоди, визначення факту наявності якої
входить до компетенції МСЕК. Крім того, Законом України „Про Державний бюджет
України на 2006 р." дію норм Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", які
передбачають відшкодування моральної шкоди зупинено. Також вважають, що
позивачем порушено строки, передбачені ст. 233 КЗПП України для звернення за
захистом порушеного права, а відповідно до вимог ст. 237-1 КЗПП України,
оскільки позивач отримав професійне захворювання у зв'язку з неналежними
умовами праці, то моральну шкоду йому повинно відшкодувати підприємство.

Представник
відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу Фонду підтримав і просив її
задовольнити у повному обсязі.

Позивач проти
апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а рішення суду залишити
без зміни.

Заслухавши
доповідача, сторони, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з
матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між
сторонами, надав їм належну оцінку і обґрунтовано дійшов висновку про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_1

2

Згідно зібраним
доказам, позивач дійсно тривалий час працював в галузях вугільної
промисловості. У зв'язку з виконанням службових обов'язків у шкідливих умовах,
він отримав професійне захворювання - радиколупатію, у зв'язку з чим на
підставі висновку МСЕК від 16 жовтня 2003 р. йому вперше було встановлено 50%
втрати професійної працездатності, а у зв'язку з наявністю втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом,
яке мале місце в 1985 р., то за сукупністю встановлено - 60% втрати професійної
працездатності.

Відповідно до
вимог ст. 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань,
які спричинили втрату працездатності", при настанні страхового випадку
Фонд соціального страхування зобов'язаний у встановленому законом порядку
сплатити грошову компенсацію за моральну шкоду при наявності факту її
заподіяння.

Виходячи з
наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_1, оскільки в результаті наявності пошкодження
здоров'я у вигляді професійного захворювання він вимушений додавати зусиль для
влаштування свого життя та побуту, що завдає йому моральних страждань. Суд
правильно визначив розмір грошової компенсації, враховуючи всі обставини
(діагноз, наслідки, процент втрати працездатності тощо), який встановлено в
межах діючого законодавства, з урахуванням фактичних
обставин справи, з додержання принципів розумності та достатності. Суд
обґрунтовано не прийняв до уваги втрату професійної працездатності у
вигляді 10% за трудовим каліцтвом, яке мало місце в 1985 p.,
оскільки такі події мали місце до введення в дію Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату
працездатності".

Апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи Фонду про те, що позивачем
не надано доказів спричинення йому моральної шкоди, яка у даному
випадку повинна бути підтверджена висновком МСЕК. Відповідно до діючого
законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама
по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я
потерпілого погіршено. Обов'язкове ж призначення МСЕК з приводу встановлення
факту спричинення моральної шкоди передбачається у випадку відсутності
вищевказаних доказів.

Не можуть бути
прийнятими також до уваги посилання Фонду на Закон України „Про Державний
бюджет України на 2006 p.", яким призупинено дію норм Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", які передбачають відшкодування моральної шкоди
застрахованим та членам їх сімей, оскільки право на отримання компенсації у
рахунок відшкодування моральної шкоди у позивача виникло в 2003 р. (вперше
встановлено втрату професійної працездатності), а Закон зворотної сили не має.

Апеляційний суд
також не може прийняти до уваги посилання відповідача на порушення строків
звернення до суду, передбачених ст. 233 КЗПП України, оскільки правовідносини є
тривалими і дана норма закону на них не розповсюджується. Крім того, в трудових
правовідносинах з Фондом позивач не знаходився.

Щодо посилань на
ст. 237-1 КЗПП України, то вони також безпідставні, оскільки нещасний випадок з
позивачем стався в період дії Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності", яким обов'язок
відшкодування моральної шкоди покладено саме на Фонди.

Таким чином,
рішення суду відповідає вимогам діючого законодавства і підстав для його
скасування немає, доводи апеляційного скарги висновків суду не спростовують.

На підставі
викладеного та керуючись ст.ст. 303-304, 307 ч.1 п. 1-308, 313, 314 ч.1 п.1,
315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійного захворювання в Калінінському районі м.
Донецька відхилити.

3

Рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 13 листопада 2006 року
залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути
оскаржена в

касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня

набрання
чинності.