У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

30 травня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенко А.В.,     Прокопчука Ю.В.,

Лященко Н.П.,    Пшонки М.П.

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб
Голосіївського РУ ГУ МВС України в місті Києві, товариства з обмеженою відповідальністю
«Будинок сувенірів», треті особи: приватні нотаріуси Київського міського
нотаріального округу: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договорів купівлі -
продажу квартир недійсними в частині покупця, визнання права власності,
витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації,
виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності, за касаційними
скаргами ОСОБА_1та ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду

м.
Києва від 29 листопада 2006 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18
січня 2007 року,

в с т а н о в
и л а:

У січні 2004 року ОСОБА_1 звернувся в суд із
вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що він є засновником та генеральним
директором ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_1» і головою наглядової ради ІНФОРМАЦІЯ_2. З метою
збільшення статутного фонду засновниками товариств і акціонерами було прийнято
рішення про придбання позивачем квартир для внесення їх до статутного фонду
страхової компанії. Щоб не порушувати співвідношення часток у капіталі між
засновниками та для найбільш ефективного використання даного активу, за
погодженням з іншими засновниками він надав доручення ОСОБА_2, який на той час
працював у компанії водієм,  на
оформлення на ім'я останнього договору купівлі-продажу АДРЕСА_1Згідно з
домовленістю відповідач після оформлення зазначеного договору повинен був
надати йому довіреність на право управління та розпоряджання цим майном. 28
жовтня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про надання
інформаційно-правових послуг з питань придбання спірного жилого приміщення,
згідно з яким він передав останньому в якості завдатку суму, еквівалентну 2
000  доларів США, і повідомив, що
квартира за його дорученням буде тимчасово оформлена на ОСОБА_2 При цьому між
ним і ОСОБА_3 досягнута домовленість про розрахунок за цю квартиру з частковою
відстрочкою платежу, про що складено розписку, а 16 листопада 2000 року
укладено договір купівлі-продажу, в якому покупцем спірної квартири зазначено
ОСОБА_2 18 травня 2000 року ОСОБА_2 за  його
дорученням уклав договір купівлі-продажі АДРЕСА_2, за яким останній сплатив
ОСОБА_4 106 000 грн.,  а в подальшому
видав на  його ім'я доручення на право
управління та розпоряджання спірними квартирами. Оскільки він є власником
спірних квартир, а відповідач не належним чином виконав договір доручення і
незаконно привласнив квартири, просив визнати недійсними у частині покупця
договір купівлі-продажу АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажі АДРЕСА_2.

Рішенням
Голосіївського районного суду м. Києва від 29 листопада 2006 року,
залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від

18 січня 2007 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ставиться питання
про скасування судових рішень з підстав порушення норм матеріального та
процесуального права.

Касаційні скарги підлягають задоволення з таких підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 3 ст. 338 ЦПК України судові
рішення підлягають обов'язковому скасуванню з передачею справи на новий
розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого  з осіб, які беруть участь у справі, належним
чином не повідомлених про час і місце судового засідання.

Районним судом справа розглянута без участі відповідача

ОСОБА_4, яка взагалі не повідомлялася про час і місце
судового засідання.

Апеляційним судом справа розглянута за відсутності
відповідачів: ОСОБА_4 і ОСОБА_3 - та його представника, ОСОБА_5, за умови, що
повідомлення ОСОБА_4 про розгляд справи 18 січня 2007 року взагалі не
направлялося, а ОСОБА_3 та ОСОБА_5 повідомлення
направлені на інші адреси й ними не отримані. Так, адреса місця
проживання відповідача ОСОБА_3 указана ним: АДРЕСА_3

АДРЕСА_3, і ця адреса зазначена на аркушах т. 2 - 1, 3,
5, 16, т. 3 - 32, 112, 113, 114, 151, а повідомлення йому направлено на адресу:
АДРЕСА_4(т.3 а.с. 200).

Адресою проживання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 є :
АДРЕСА_5 (т. 2 а.с. 3, 7, 16), а повідомлення направлено за адресою : АДРЕСА_6

АДРЕСА_6 (т. 3 а.с. 200).

Розглянувши справу з такими порушеннями, суди допустили
неправильне її вирішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтувалися на тому, що спірні
квартири були придбані для нього, за його кошти, але за згодою ОСОБА_2 на його
ім'я, за умови, що реальним власником (володільцем, розпорядником) за виданим
ОСОБА_2 дорученням від

4 грудня 2000 року залишався він - ОСОБА_1 І відповідно
до цього доручення мав право розпорядитися оформленими на ОСОБА_2 квартирами та
фактично за таких умов здійснював права й обов'язки власника квартир. Ним було
відремонтовано та умебльовано АДРЕСА_2
організовано ремонт і обладнання АДРЕСА_1 Він же здавав цю квартиру в
оренду з оформленням цих угод на ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд, з
яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач ОСОБА_1 пропустив
строк позовної давності й ним не доведено, що спірні квартири придбані саме за
його кошти й для нього та що за його кошти проведено ремонт і умеблювання та
оснащення цих квартир.

З таким висновком погодитися не можна, оскільки його
зроблено з порушенням вимог ст.ст 61, 212, 215 ЦПК України, зокрема, щодо того,
що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів з урахуванням їх достатності, взаємозв'язку доказів у їх
сукупності; що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а рішення
повинно бути законним і обґрунтованим та стосуватися питань, визначених ст. 214
ЦПК України.

Висновок суду про пропуск позивачем строку позовної
давності ґрунтується на припущенні. Вважаючи за достовірне те, що офіційно
ОСОБА_1 дізнався в жовтні 2003 року про скасування ОСОБА_2 доручення на
розпоряджання спірними квартирами, суд зробив висновок, що позивачем строк
пропущено, оскільки не виключається можливість того, що позивачу раніше було
відомо про скасування відповідачем ОСОБА_2 довіреності.

Не з'ясовано судом і не дано оцінки доводам позивача про
те, чому відповідач ОСОБА_2 скасував доручення та не повідомив його про це
письмово й чому він повторно видав йому доручення в серпні 2003 року.

Судом не дано оцінки доказам позивача про те, що до
червня 2003 року відносини між позивачем та ОСОБА_2 були партнерськими, вони
разом займалися підприємницькою діяльністю, у тому числі з використанням
спірної АДРЕСА_1за участю відповідача - ТОВ «Будинок сувенірів». Давши оцінку
поясненням представника ОСОБА_3 про те, що позивач ОСОБА_1 виступив платником
за договором купівлі - продажу АДРЕСА_1, суд не зробив висновку щодо пояснень
самого відповідача ОСОБА_3 із цього питання.

Наведені порушення призвели до неправильного вирішення справи, а тому
судові рішення підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2

ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись
ст. 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги
ОСОБА_1та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення
Голосіївського районного суду м. Києва від 29 листопада 2006 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2007 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий
М.В. Патрюк

Судді:
А.В. Костенко

Н.П. Лященко

Ю.В.
Прокопчук

М.П. Пшонка