Справа № 22-243 2007 року                                    Головуючий
суддя у І інстанції - Олексюк А.О.
Суддя-доповідач в Апеляційному суді
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

1 березня 2007 року                                                                                                           місто Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка 3.1.

суддів Шимківа С.С., Ковалевича СП.

з участю секретаря судового
засідання Іванової І.С.,

сторін та їх представників

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Демидівського районного суду від 19 грудня 2006 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та договору дарування земельної
ділянки недійсними,

встановила:

Рішенням
Демидівського районного суду від 19 грудня 2006 року ОСОБА_1 від­мовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про
визнання договору купівлі-продажу жит­лового будинку АДРЕСА_1 та дого­вору
дарування земельної ділянки, який був виділений для будівництва цього будинку,
недійсними.

В поданій на це
рішення апеляційній скарзі позивачка, вважаючи такий висновок місцевого суду незаконним, посилаючись на
неврахування судом інтересів її неповнолі­тньої дитини, на порушення
норм матеріального права, просить апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позову.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані
докази та доводи апелянта, колегія су­ддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких під­став.

Відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 була одноособовим власником спірних будинку та
земельної ділянки і відчужила їх відповідачці ОСОБА_2 на підставі
вільного волевиявлення. Неповнолітня ОСОБА_3 співвласником ані будинку, ані
земельної ділянки не була, а тому за таких обставин не­ма підстав вважати її
права порушеними.

Проте
погодитися з таким висновком місцевого суду не можна.

Відповідно до
правил ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину
стороною вимог, які встановлені частина­ми 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Згідно із пунктами 1 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також
моральним засадам сус-

пільства. Правочин, що вчиняється
батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства", який є
чинним з 2001 року, встановлено, що батьки
або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають
нотаріаль­ному посвідченню або спеціальній
реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Частиною 4 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей", який став чинним з 1 січня 2006 року, також встанов­лено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно
нерухомого майна, право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна попередня згода
органів опіки та піклування.

З матеріалів справи безспірно вбачається, що неповнолітня ОСОБА_3, 1994 р.
н., хоч і не була власником або співвласником спірного майна, однак мала
безумовне право на користування спірними житловим будинком та земельною
ділянкою.

Тому позивачка могла їх відчужити, а відповідачка відповідно набути це
майно у власність, лише за умови
попередньої згоди органів опіки та піклування.

Оскільки сторонами при укладенні оспорених правочинів зазначених вимог зако­ну дотримано не було - укладені ними договори стосовно
житлового будинку і земель­ної ділянки відповідно до правил частин 1 та 6 ст.
203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підляга­ють
визнанню недійсними.

На підставі викладеного та керуючись частинами 1 та 6 ст. 203, ч. 1 ст.
215, ст. 216 ЦК, ст.ст. 10, 60, 303, 307, 313, 314,
316, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Демидівського районного суду
від 19 грудня 2006 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2
задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу будинковолодіння АДРЕСА_1 Рівненської області, який був укладений 12 вересня 2006 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та посвідче­ний державним
нотаріусом Демидівської районної державної нотаріальної контори і за­реєстрований
у реєстрі під НОМЕР_1, недійсним.

Зобов'язати ОСОБА_2 повернути це будинковолодіння ОСОБА_2. Зобов"язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 23851
(двадцять три тисячі вісімсот п'ятдесят одну) грн., одержаних за договором.

Визнати договір дарування земельної ділянки розміром 0,2043 га, яка була
виді­лена для будівництва і обслуговування будинковолодіння АДРЕСА_1 Рівненської області, укладений 12 вересня 2006 року між
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та посвідчений держа­вним нотаріусом Демидівської районної
державної нотаріальної контори і зареєстрова­ний у реєстрі
під НОМЕР_2, недійсним.

Зобов"язати
ОСОБА_2 повернути цю земельну ділянку ОСОБА_2.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення
і може бути оскаржене в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.