Справа № 22ц -1832
Суддя 1 інстанції - Тишко Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

22 лютого 2007
року                                                                                                            м.
Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: - Гурової О.М.,

суддів - Могутової Н.Г., Шевченко В .Ю.,

при секретарі - Тимченко Г.В., за
участю        - представників
відповідачів,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного
підприємства, Донецька залізниця" на рішення Дебальцевського міського суду
Донецької області від 22 грудня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ДП
„Донецька залізниця", Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків та професійних захворювань в м. Дебальцеве
про зобов"язання внести зміни до актів форми Н-1 та Н-5 від 11.04.2006 р.
та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ДП „Донецька залізниця" звернулись до Апеляційного суду
Донецької області з апеляційними скаргами на рішення Дебальцевського міського
суду від 22 грудня 2006 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково,
зобов"язано ДП „Донецька залізниця" внести зміни до актів форми Н-1 та
Н-5 від 11.04.2006 р. та стягнуто з ДП „Донецька залізниця" та Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та
професійних захворювань в м. Дебальцеве солідарно на користь ОСОБА_1 у
відшкодування моральної шкоди - 500 грн. та судові витрати на користь держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив змінити вказане
рішення в частині відшкодування моральної шкоди і постановити нове, яким
стягнути на його користь 5000 грн., оскільки вважав, що стягнута судом сума є
занадто малою.

Не погодилось з рішенням суду і ДП „Донецька залізниця", яке в
апеляційній скарзі просило скасувати рішення і відмовити в задоволенні позовних
вимог, посилаючись на те, що суд необґрунтовано посилався на вимоги ст.237-1
КЗпП України та ст.1167 ЦК України, які регулюють відшкодування шкоди особам,
які не є суб'єктами страхування від нещасного випадку на виробництві і на яких
не поширюється дія Закону України „Про загальнообов"язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві...». Крім того,
жодним з вказаних законів не передбачена солідарна відповідальність. Також суд
не звернув уваги на те, що після 01.04.2001 р. відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок трудового каліцтва, покладено на Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування. Крім того, суд безпідставно зробив
висновок про переведення позивача на іншу роботу без його згоди, а також про
невірне зазначення назви професії ОСОБА_1, тоді як в Класифікаторі професій ДК
003-2005 під кодом НОМЕР_1 професія позивача має назву „ІНФОРМАЦІЯ_1".
Необгрунтовані висновки суду й стосовно відсутності вини позивача у нещасному
випадку, що стався з ним 8 квітня 2006 року.

До того ж суд поновив позивачеві
строк для звернення
до суду в той час коли,
позивач таких вимог не заявляв і будь-яких
поважних причин пропуску
строку суду не надав.

Суд першої
інстанції, частково задовольняючи вимоги ОСОБА_1, посилався на те, що 8 квітня
2006 р. о 9-45 год. бригадир
виробничої дільниці з ремонту автогальмового обладнання Клецов дав вказівку ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_1 зняти магістральну частину повітряного розподільника з напіввагону під
виключення. ОСОБА_1 разом з бригадиром пішли на 4-у колію фракційних колій
депо, на якій знаходився напіввагон № 455. Бригадир Клецов, переконавшись, що
рухомий склад закріплений, а колія - огороджена, дозволив ОСОБА_1 розпочати
виконання робіт. Позивач, знаходячись перед напіввагоном навприсядки, знімав
модернізацію магістральної частини за допомогою зубила та молотка. Після
кілької ударів, він відчув удар у верхню губу і кровотечу. Внаслідок виробничої
травми, позивач отримав забиту рану верхньої губи (чужерідне тіло). На підставі
викладеного, суд вважав, що ОСОБА_1, який був прийнятим на роботу як
ІНФОРМАЦІЯ_1 виробничої дільниці з ремонту автогальмового обладнання, 08.04.2006
р. фактично був переведений на іншу роботу без його згоди, і відповідно, були
відсутні будь-які інструктажі з цього приводу або перевірка знань.

Також суд визнав, що ОСОБА_1 не були порушені вимоги ст. 14 Закону України
„Про охорону праці", не вплинуло на травмування позивача і його робота без
захісних окулярів, бо це не могло заподіяти травмування верхньої губи. На
підставі викладеного суд зобов"язав ДП ,Донецька залізниця" внести
зміни до акту форми Н-5 від 11 квітня 2006 p.: - в п.1
Відомості про потерпілого слова „ІНФОРМАЦІЯ_1, 5 років 8 міс. - загальний"
замінити словами „ІНФОРМАЦІЯ_1, 28 років 9 місяців - загальний" та внести
запис про відсутність позапланового інструктажу; - в п. 4 Причини нещасного
випадку слова „недбання про особисту безпеку та здоров"я в процесі
роботи" замінити словами „порушення умов праці роботодавцем"; - в п.6
Висновок комісії слова „винним у випадку вважати ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1, який
порушив ст. 14 Закону України „Про охорону праці" від 14.10.1992 р. №
2694-ХП „ - виключити. Аналогічні зміни слід внести і до акту за формою Н-1 від
11.04.2006 р. Крім того, суд визнав за необхідне стягнути з відповідачів в
солідрному порядку у відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 500 грн., виходячи з
того, що внаслідок отримання травми він зазнав фізичного болю та страждань, до
теперішнього часу відчуває дискомфорт від травми губи та наявності рубця на
ній, що обмежило його спілкування з оточуючими людьми. Також суд вважав, що про
порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався тільки після одужання та виходу на
роботу, тому до суду звернувся з позовом в межах тримісячного строку,
передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників
відповідачів, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ДП
„Донецька залізниця" підлягає частковому задоволенню, рішення суду - зміні
з таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставою для зміни
рішення в апеляційному порядку і ухвалення нового рішення є неправильне
застосування судом норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з наказом
НОМЕР_2 від 29.08.2000 р. позивач був прийнятим на роботу у вагонне депо
Дебальцеве-сортувальне Донецької залізниці ІНФОРМАЦІЯ_2 в автоконтрольний пункт
(а.с.68). Відповідний запис зроблено у в його трудовій книжці (а.с.69-71).
Вказаних обставин не заперечував в судовому засіданні і представник ДП
„Донецька залізниця".

Згідно з вимогами Технологічного процесу ремонту гальмового обладнання
вагонів в контрольному пункті автогальмів вагонного депо Дебальцеве-сортувальне
(а.с.21-36), автоконтрольний пункт призначений для виконання ремонту та
випробування гальмового обладнання. Ремонт гальмового обладнання   вагонів проводиться в автоконтрольному пункті
(АКП), обладнаному необхідним устаткуванням та 3-ма відділеннями. Гальмові
прилади та арматуру підвозять зі збирального цеху в АКП автотранспортом депо.

З наведеного
випливає, що робоче місце позивача ОСОБА_1 знаходилось в автоконтрольному пункті,
тому розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд 1-ї інстанції обгрунтовано виходив
з того, що позивач, знімаючи модернізацію магістральної частини напіввагону №
455, що знаходився на 4-ій колії фракційних колій депо, виконував роботи, що не
регламентовані Технологічним процесом та знаходились за межами автоконтрольного пункту.
Будь-які відомості про те, що бригадиром Кленовим перед виконанням робіт
позивачу були роз"яснені вимоги техніки безпеки та проведений інструктаж з
охорони праці, в матеріалах справи відсутні.

З урахуванням
викладеного суд прийшов до висновку про відсутність вини позивача у нещасному
випадку, що стався з ним на виробництві 8 квітня 2006 року і зобов"язав
внести зміни до актів форми Н-1 та Н-5 і з такими висновками погоджується
Апеляційний суд.

Що ж стосується
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування ДП „Донецька
залізниця" моральної шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом, то Апеляційний
суд вважає вказані вимоги такими, що не ґрунтуються на законі.

Згідно з ч.І ст.
11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі. Позов пред"являється, як зазначено в ст. ст. 118-119 ЦПК
України, шляхом подання позовної заяви в письмовій формі до суду першої
інстанції.

Як вбачається з
матеріалів справи, ОСОБА_1 в липні 2006 р. звернувся до суду з позовною заявою
до ДП „Донецька залізниця" про відшкодування моральної шкоди. В вересні
}та грудні 2006 р. позивач надав додаткові позовні заяви до ДП „Донецька
залізниця" про покладення зобов"язання внести зміни до актів форми
Н-1 та Н-5 від 11.04.2006 р.

Відповідно до
згаданих вимог процесуального законодавства, саме на підставі викладених
письмових вимог позивача та в межах заявленого позову суд 1-ї інстанції і
повинен був розглядати спір.

Притягнувши до
участі в справі в якості співвідповідача Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань в м.
Дебальцеве (а.с.91) і стягнувши з нього суми у відшкодування заподіяної
позивачу шкоди, суд не врахував, що з самостійними письмовими вимогами до
Відділення виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_1 не звертався, і вийшов за межі
позовних вимог, поклавши відповідальність на юридичну особу, до якої позов не
пред"являвся.

Враховуючи
наведене, Апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нове рішення по справі,
виходячи з заявлених ОСОБА_1 позовних вимог до ДП „Донецька залізниця".

Статтею 21 п.1
ч.І п."е" Закону України „Про загальнообов"язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві..."
передбачено, що у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування
від нещасних випадків зобов"язаний у встановленому законодавством порядку
своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові
внаслідок ушкодження його здоров"я, виплачуючи йому грошову суму за
моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

На підставі
наведеного, Апеляційний суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 до ДП „Донецька
залізниця" про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню,
оскільки обов"язок по відшкодуванню такої шкоди законодавством покладено
на Фонд соціального страхування, до якого позивач з такими вимогами не
звертався.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, з урахуванням викладеного, не
заслуговують на увагу. Відсутні підстави і для задоволення інших доводів
апеляційної скарги ДП „Донецької залізниця".

Відповідно до ч.5 ст. 88 ЦПК України, з ДП „Донецька
залізниця" підлягають стягненню понесені витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі 1,50 грн.та судовий збір в розмірі 17
грн.

Керуючись ст.
ст. 309, 314,316 ЦПК України, Апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити. Апеляційну скаргу ДП „Донецька залізниця"
задовольнити частково.

Рішення Дебальцевського міського суду Донецької області від 22 грудня 2006
року в частні відшкодування моральної шкоди та стягнення судових витрат
змінити.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП , Донецька
залізниця" про відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ДП „Донецька залізниця" витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 1,50 грн. та судовий
збір в розмірі 17 грн.

В іншій частині
рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з
дня набрання законної сили.