Справа №2-111
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23 лютого 2007
року                                                                                   місто
Івано-Франківськ

Івано-Франківський
міський суд Івано-Франківської області

в складі:
головуючого - судді Поповича С.С. з участю секретаря Черкес У.О. адвокатів
ОСОБА_1, ОСОБА_2

сторін
та представників сторін : позивачки-відпоаідачки ОСОБА_3, позивача-відповідача
ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Івано-Франківську цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про реальний поділ як спільно нажитого
майна житлового будинку по АДРЕСА_1 згідно з яким позивачка просить залишити за
нею на праві власності 1/2 частину вказаного будинку та присудити їй в натурі
половину з цього будинку, позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 згідно з яким
позивачка просить постановити рішення яким визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1 укладеного 20 квітня 2005 року між відповідачами, позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виселення згідно з яким позивач просить виселити відповідачку
з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про
виселення згідно з яким позивач просить виселити відповідача з квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого житла, -

установив:

Вказані вище сторони як відповідачі заявлених до них вимог не визнали.
Мотивуючи свою позицію тими обставинами котрі зазначили у своїх позовних
вимогах.

Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи суд виходить з того, що у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_4
слід задовольнити, виходячи з наступного.

1. По позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про реальний поділ як спільно нажитого
майна житлового будинку по АДРЕСА_1 згідно з яким позивачка просить залишити за
нею на праві власності 1/2 частину вказаного будинку та присудити їй в натурі
половину з цього будинку.

Позивачка по даному позову просить задовольнити її вимогу
керуючись при цьому тим, що будинок позивач приватизував під час перебування з
нею у шлюбних стосунках, що вона затратила на добудову будинку свої грошові
кошти. В той же час ОСОБА_3 як це підтверджує свідоцтво про шлюб зареєструвала
шлюб з ОСОБА_518 червня 2003 року ( а.с. 11 ), а 09 листопада 2004 року шлюб
було розірвано ( а.с. 12 ). А копія свідоцтва про право власності на житло,
виданого 12 квітня 1996 року агентством з приватизації державного житлового
фонду Івано-Франківського міськвиконкому в порядку Закону України "Про
приватизацію державного житлового фонду" підтверджує, що спірна квартира

( фактично будинок
) передана у власність тільки ОСОБА_5 ( а.с. 7 ). Аналогічне підтверджує і лист
ОБТІ від 31 серпня 2004 року ( а.с. 8 ). Як підтверджує копія сторінок паспорта
позивачки-відповідачки ОСОБА_3 вона прописана ( зареєстрована ) у квазаній
квартирі 02 вересня 2003 року ( а.с. 13 ). Технічний паспорт на квартиру (
будинок ), висновок судової будівельно-технічної експертизи підтверджує, що
будинок однокімнатний, має веранду, коридор, кухню, котельню, ванну ( а.с. 9,
50-66 ). Дійсна ринкова вартість будинковолодіння 223289 гривень.

Обґрунтовуючи
свої вимоги ОСОБА_3 пояснила, що у 1996 році вони спільно поставили огорожу
біля будинку, після поштукатурили хату зовні, придбали 2000 штук цегли та
зробили добудову до будинку ( 2000 рік ), яка, як сама ж визнала, не узаконена
до цього часу, було перекрито частину шиферу на даху будинку, і також що
фарбували вінка та двері.

Відповідач по
цій вимозі ОСОБА_5 її вимоги визнав тільки частково, що цегла була дійсно
куплена за гроші ОСОБА_3, ОСОБА_3 нічого іншого не довела. Та й навіть якщо
брати до уваги вказані нею докази, то при їх повному підтвердженні такі докази
не дають підстав для задоволення заявлених нею вимог та визнання за нею права
власності на половину будинку. Якщо б вона довела ті чи інші факти, то могла б
претендувати на відповідну грошову компенсацію ( і не на більше ). Посилання на
норми нині чинного Сімейного Кодексу України у її вимогах є безпідставними, при
такому слід керуватись вимогами Закону України "Про власність" та
роз'ясненнями даними у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня
1991 року № 7 з наступними змінами та доповненнями "Про практику
застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на
жилий будинок", де прямо вказано, що особи які брали участь у будівництві
(добудові, прибудові, і т.д.) чи купівлі житлового будинку не на підставі угоди
про створення спільної власності, яка відповідає вимогам закону, вправі
вимагати не визнання права власності на будинок ( його частину ), а
відшкодування своїх затрат на будівництво ( ремонт ), якщо допомогу забудовнику
( покупцю ) вони надавали не безоплатно.

2. По позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 згідно з яким позивачка

просить постановити рішення яким визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1 укладений 20 квітня

2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Вказаний договір
дарування підтверджує, що ОСОБА_5подарував ОСОБА_4 ( сину) вказаний будинок
(а.с. 38 ).

Свою позицію
ОСОБА_3 обґрунтовує керуючись ст. 232 п.1 Цивільного Кодексу України,
зазначивши, що незважаючи на те, що нею було заявлено спір про поділ будинку як
майна набутого в період спільного проживання в порядку ст. 74 Сімейного
Кодексу.

Проте її позиція
про те, що будинок має бути спільним подружнім майном не відповідає дійсності,
що було видно і нотаріусу котрий вчиняв даний договір дарування. Арешт на
квартиру ( будинок ) було накладено тільки у червні 2006 року. Укладенням
спірного договору дарування не порушено жодних законних інтересів ОСОБА_3. Тому
її посилання на порушення вимог ст.ст. 215, 232, 236 Цивільного Кодексу України
є необгрунтованими.

Ст. З ЦПК
України передбачає, що до суду може звернутись в порядку встановленому цим
Кодексом кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. В даному ж випадку немає таких підстав з боку
ОСОБА_3.

3. По позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
виселення згідно з яким позивач

просить виселити відповідачку з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла
та по позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про виселення згідно з яким позивач просить
виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого

житла.

ОСОБА_3 була прописана у вказаному будинку як
дружина власника на той час спірного будинку. ОСОБА_6 у будинку прописаний не
був, що визнали обидві сторони, поселився у нього як син ОСОБА_3 (дружини
власника на той час вказаного будинку ) і проживав там як тимчасовий жилець.
При цьому суд не вважає за необхідне аналізувати позицію сторін про те на який
період він поселився так як це не має суттєвого значення при вирішенні спору
про виселення обох вказаних осіб. Вони обоє у всякому випадку є як колишні
члени сім'ї колишнього власника будинку. Але новий власник будинку вправі
використовувати його за призначенням, в тому числі поселитися в нього, сам чи з
іншими членами своєї сім'ї, передати своїй доньці ( як пояснив в суді) чи
використовувати іншим передбаченим законом чином. При проживанні в ньому
відповідачів він взагалі позбавлений можливості користуватись будинком при його
площі та плануванні.

Ст. 48 Закону
України "Про власність" передбачає, що власник може вимагати усунення
будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння.

Ст. 383 нині
чинного Цивільного Кодексу України яким треба керуватись при вирішенні даного
спору передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї
сім'ї', інших осіб. Відповідно до ст. 391 Цивільного Кодексу України власник
має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном. Ст. 405 Цивільного Кодексу України передбачає, що
члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його власником.

З викладеного
слідує висновок, що члени сім'ї власника мають право на проживання у будинку (
квартирі) по волі власника і закону, але у випадку переходу права власності до
іншої особи - члени сім'ї колишнього власника будинку втрачають право на
проживання у ньому, право на проживання у ньому визначається новим власником
який має зазначені вище права щодо цього житла.

Вимоги ст.ст.
156,170 Житлового Кодексу України в даному випадку застосуватись не повинні
виходячи з того, що норми нового Цивільного Кодексу України мають більшу
юридичну силу ніж положення Житлового Кодексу України. У ст. 4 Цивільного
Кодексу України прямо зазначено, що основним актом цивільного законодавства
України є Цивільний Кодекс України. Відповідно, він теж має вищу юридичну силу
ніж Житловий Кодекс України.

Як зазначила у
своїй ухвалі від 06 листопада 2002 року Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України по конкретній справі за позовом нового власника
квартири до членів сім'ї* колишнього власника квартири про виселення, виходячи
зі змісту ст.. 48
Закону України "Про власність" ( новий Цивільний Кодекс тоді ще не
був чинним ), ст..ст. 156, 170 Житлового Кодексу України не повинні
застосовуватись, оскільки відповідно до Постанови Верховної Ради України від 26
березня 1991 року "Про введення в дію Закону України "Про
власність" чинні акти законодавства України застосовуються, якщо вони не
суперечать цьому Закону і в цій ухвалі Судова палата зазначила, що оскільки
права членів колишнього власника є похідними від прав власника, то з
припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім'ї
також втрачають право користування цим приміщенням, відповідно підлягають
виселенню ( Рішення Верховного Суду України, щорічник, 2003 рік, офіційне
видання, Київ, 2004, стор. 16-17 ).

В даному випадку відповідачі є навіть не члени сім'ї'
колишнього власника, а колишні члени сім'ї колишнього власника. І незалежно від
підстав вселення підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.
їх слід вважати тимчасовими жильцями у даній квартирі ( будинку ) ( ст. 98
Житлового Кодексу України ). А відповідно до ст. 99 Житлового Кодексу України
тимчасові жильці підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Як зазначено вище дійсна ринкова вартість
спірного будинковолодіння становить 223289 гривень. Тобто, по першій справі, по
вимозі ОСОБА_3 про визнання за нею права на половину спірного будинковолодіння
вона повинна б сплатити в дохід держави держмито в сумі 1116 гривень, фактично
сплатила значно менше, тому решту суми слід достягнути з неї у дохід держави. А
по вимозі про визнання недійсним договору дарування повинна б сплатити 1700
гривень ( максимум ), фактично сплатила теж значно менше, решту суми теж слід
достягнути у дохід держави.

На підставі
викладеного, ст.ст. 3,10,11,58-60 ЦПК України, ст.. 48 Закону України "Про власність", ст.ст.
4,383,391,405 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 98,99,156,170 Житлового
Кодексу України, керуючись ст.ст. 208-218 ЦПК України , суд -

вирішив:

У задоволенні
позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про реальний поділ як спільно нажитого майна
житлового будинку по АДРЕСА_1 згідно з яким позивачка просить залишити за нею
на праві власності Уг частину вказаного будинку та присудити їй в натурі
половину з цього будинку -відмовити.

У задоволенні
позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 згідно з яким позивачка просить постановити
рішення яким визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 20
квітня 2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - відмовити.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 задовольнити.

Виселити ОСОБА_3
з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 задовольнити.

Виселити ОСОБА_6
з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Заяву про
апеляційне оскарження рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської
області може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення,
апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження через суд першої інстанції.

Рішення набирає
законної сили після закінчення строку подачі заяви на апеляційне оскарження,
якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

У разі подання заяви про апеляційне оскарження, але
апеляційна скарга не була подана у строк, рішення суду набирає законної сили
після закінчення цього строку.