Справа №
Категорія 27                                                         Доповідач Санікова О.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2007 року                                          Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Курило В.П.

судців Санікової О.С., Шамрило Л.Г.

при секретарі Степаненко В.Б. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харцизького міського суду Донецької області від 14 листопада 2006 року
за позовом ОСОБА_1 доОСОБА_2,
Донецького Національного технічного університету про захист честі, гідності та
відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

В апеляційній
скарзіОСОБА_1 просить скасувати рішення Харцизького міського суду Донецької
області від 14 листопада 2006 року, яким йому відмовлено в задоволенні його позовних
вимог доОСОБА_2, Донецького Національного технічного університету про
захист честі, гідності, стягненні моральної шкоди, - та прийняти нове рішення,
посилаючись на порушення судом першої інстанції ст.5 ЦПК України в частині рівності сторін,
оскільки усі факти судом трактуються на користь відповідачів при відсутності
будь-яких доказів; судом не дана належна оцінка поясненням свідків ОСОБА_3 і
ОСОБА_4, а також тому факту, що в особовій справі знаходиться копія
характеристики, а оригінал був направлений на запит, але кому і коли був направлений
оригінал характеристики відповідачка приховує і суд ці обставини трактує на її користь; суд
безпідставно послався на рішення Конституційного Суду України №8-рп/2003 року,
оскільки воно не має відношення до справи; суд всупереч ухвалі Донецького
обласного суду від 18 травня 1992 року та викладеному у трудовій книжці дійшов висновку
про те, що викладене відповідачкою у характеристиці не принижує його честь та
гідність; крім того, судом не враховані докази того, що у технікумі його переслідують за критику та викриття
злочинів.

В судовому засіданні апеляційного
суду позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

ВідповідачкаОСОБА_2 заперечувала
проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити, вважаючи рішення суду законним і
обгрунтованним.

Представник
відповідача в судове засідання апеляційного суду не з'явився. З Донецького
Національного технічного університету надійшов лист про розгляд справи у відсутності представника.

Судом першої
інстанції встановлено, щоОСОБА_1 працював з 1959 року у Зуївському
енергетичному технікумі в якостіІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно наказу директора технікуму
Калмикова П.І. від 31 жовтня 1996 рокуОСОБА_1 був звільнений за ст.40 п.3 КЗпП України.

2

ОСОБА_2 з 10 жовтня 1997 року по 14 грудня 1998 року
виконувала обов'язкиІНФОРМАЦІЯ_2.

Оглядаючи в судовому засіданні
особову справу ОСОБА_1, яка була заведена на нього як на працівника технікуму,
судом встановлено, що на аркушах 129-130 зазначеної справи є характеристика на
ОСОБА_1, яка підписанаІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2. Характеристика без дати, не
скріплена печаткою технікуму і в ній не зазначено куди, якому органу вона
надається, зазначено лише, що вона видається для пред'явлення за місцем вимоги.

Судом також встановлено, що в період 1997-1998 роки на
підставі попередніх характеристик на ОСОБА_1 а також думки голови циклової
комісії, ОСОБА_3, яка з 1995 року працює інспектором відділу кадрів Зуївського
енергетичного технікуму, підготувала характеристику на колишньогоІНФОРМАЦІЯ_1
технікуму ОСОБА_1, а оскільки її ніхто не витребував, то характеристика
залишилась в особовій справі ОСОБА_1 В кінці 2005 року у зв'язку з черговою
скаргою ОСОБА_1 його особова справа була витребувана Донецькою обласною
прокуратурою і при ознайомленні з особовою справою ОСОБА_1 стало відомо про
наявність в ній характеристики на нього.

Судом встановлено, що позивачОСОБА_1 в період роботи,
після звільнення у 1996 році звертався і до наступного часу звертається із
заявами, скаргами в правоохоронні органи, органи прокуратури, суду,
вищестоящему керівництву технікуму та інші органи у зв'язку з його звільненням,
вважаючи його незаконним, а також відносно неправомірних дійОСОБА_2 та інших
посадових осіб технікуму, відносно порушення навчально-виховного процесу та
фінансово-господарської діяльності в даному учбовому закладі.

У зв'язку із розглядом скарг і звернень ОСОБА_1 на нього
періодично складались характеристики. Всі
постановлені відносно ОСОБА_1 рішення керівництвом технікуму виконувались.
В тому числі була виконана ухвала Донецького обласного суду від 18 травня 1992
року, якою було зобов'язано виключити з характеристика на ОСОБА_1 відомості,
які виходили за межі його виробничої і посадової діяльності.

З тексту характеристики, підписаної ОСОБА_2., не
вбачається, що дані про особу позивача, які характеризують його відзначальні
риси і властивості, принижують його честь та гідність і виходять за рамки
загальновизначених правил співжиття та принципів людської моралі. Відомості,
зазначені в характеристиці відносно виробничої і посадової діяльності позивача
також підтверджуються службовими записками, наказами по технікуму про
притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності від 30 червня 1993
року, від 21 березня 1996 року, від 27 червня 1996 року, характеристикою,
затвердженою на засіданні педагогічної ради технікуму 21 вересня 1992 року,
атестаційним листом, актом КРУ в Донецькій області по результатам документальної ревізії
фінансово-господарської діяльності технікуму за період з серпня 1995 року по
серпень 1997 року, протоколом засідання Ради технікуму від 12 червня 1996 року.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до
вимог статті 308 ч.1 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення
з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист
права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та
права вимагати вилучення будь-якої
інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди,
завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої
недостовірної інформації.

Згідно ст. 7 ЦК УРСР 1964 року, яка
діяла на час виникнення правовідносин між сторонами, громадянин вправі вимагати
по суду спростування відомостей, що не відповідають
дійсності або викладені неправдиво, які порочать їх честь, гідність чи ділову

3

репутацію або завдають шкоди їх інтересам, якщо той, хто поширив такі
відомості, не доведе, що вони відповідають дійсності.

При цьому моментом виникнення права на спростування слід вважати юридичний факт правопорушення, протиправність якого включає в себе:
поширення інформації, тобто доведення її до відома третьої
особи; інформації про особу, тобто з якої можна було б точно встановити, що вона стосується конкретної особи, чи, принаймні, ця
особа включається до кола осіб, яких ця інформація
стосується (для того, щоб інформація стосувалась
конкретної особи потрібно вказати лише певні ознаки, які достатні для точного виокремлення цієї особи серед інших); інформації
неправдивої, тобто такої, що не відповідає дійсності чи викладена
неправдиво (при цьому важливим є презумпція добропорядності, яка означає, що негативна інформація, поширена про особу,
є недостовірною); інформація, яка порушує особисті
немайнові права, тобто дана інформація повинна або завдавати
шкоди відповідним особистим немайновим благам, або якимось чином перешкоджати особі у повному та своєчасному здійсненні свого особистого немайнового права. У випадку спростування
поширеної неправдивої інформації, яка порушує особисті немайнові права фізичних
осіб, вина особи-поширювача не враховується.

Як зазначено у п.п.3, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами законодавства, що регулює захист
честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій"
№ 7 від 28 вересня 1990 року (з наступними змінами та доповненнями) при розгляді справ даної категорії суди повинні з'ясувати, чи
поширені відомості, про спростування яких
пред'явлений позов, чи порочать вони честь, гідність і ділову репутацію позивача та чи відповідають дійсності. Відповідно до ст.7 ЦК відповідач повинен довести, що поширені ним
відомості відповідають дійсності.

Під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу
по радіо, тощо невизначеному числу осіб або хоча б
одній людині. До відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з
них, які принижують честь, гідність і ділову репутацію громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з
точки зору додержання законів,
загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі.

Як вбачається з матеріалів справи, відомості, викладені в характеристиці на
ОСОБА_1 будь-яким чином не були поширені;
характеристика на ОСОБА_1 була надана разом з
особовою справою до Донецької обласної прокуратури, що не вважається поширенням відомостей, які порочать його честь, гідність
і завдають шкоди його інтересам. При цьому суд першої
інстанції правильно застосував правову позицію Конституційного Суду України, викладену в рішенні №8-рп/2003 від 10 квітня 2003
року у справі №1-9/2003 за конституційним зверненням
громадянина УкраїниОСОБА_5 про офіційне тлумачення положення ч.1 ст.7 ЦК УРСР /справа про
поширення відомостей/.

Таким чином, з огляду на зазначені Закони та нормативно-правові акти і
зібрані по справі докази, апеляційний суд
вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, правильно встановив факти
і докази, яким дав вірну правову оцінку та
дійшов правильного висновку про те, що зазначені у характеристиці відомості про
ОСОБА_1 відповідають дійсності і не порочать його честь і гідність у розумінні ст.7 ЦК УРСР, а також не були поширені. Висновки
суду про необхідність поновлення ОСОБА_1
строку на звернення до суду з позовом про захист честі та
гідності також є обгрунтованним.

Отже, при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних
висновків щодо встановлених обставин справи і
правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Рішення суду першої інстанції належним чином мотивоване і за своїм змістом
та формою відповідає вимогам процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

4

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307
ч.1 п.1 308 ч.1, 314 ч.1 п.1,   315   ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Харцизького міського суду Донецької області від 14 листопада 2006
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців після набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.