У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

25 липня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого - Яреми
А.Г.,

суддів:              Барсукової В.М., Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М., Романюка Я.М.

розглянувши в  судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним,

в
с  т  а
н  о  в
и  л  а :

У серпні 2005 року ОСОБА_1. звернулася до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 24 червня 1989 року між її сестрою ОСОБА_3, 1925 року
народження, яка померла у 2003 році, та відповідачем  ОСОБА_2, 1924 року народження, було
зареєстровано шлюб.

Зазначений шлюб  укладено без наміру створення сім'ї, з метою
прописки відповідача та сприяння подальшому переїзду його і членів його сім'ї
до України. Відповідач із її сестрою спільного господарства не вів, за дружину
її не вважав, проживав окремо.

Вважаючи себе спадкоємицею сестри
за законом, а також те, що фіктивний шлюб із її сестрою порушує її права,  просила визнати його недійсним.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 26 грудня 2006 року позов задоволено, визнано зареєстрований
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шлюб недійсним.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва
від 2 березня 2007 року зазначене рішення суду скасовано й постановлено нове,
яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1.
просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, й
змінити рішення суду першої інстанції, а саме визнати шлюб недійсним на
підставі ст. 45  КпШС України.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_1, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення
Сімейного Кодексу України та виходив з того, що ОСОБА_2. не мав наміру
створювати з ОСОБА_3 сім'ю, а тому укладений між ними шлюб є фіктивним  та на підставі ст. ст. 40, 42, 43 зазначеного
Кодексу повинен бути визнаний  недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив
з того, що відповідно до ст. 21 КпШС України кожен з подружжя вільний у виборі
занять, професії і місця проживання, тому доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2.
уклав шлюб лише з метою зміни країни проживання не  можуть бути взяті до уваги. Позивачка не
надала суду відповідних достовірних доказів щодо фіктивності укладеного
відповідачем шлюбу, її вимоги не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не
підлягають.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим. Законним   є
рішення,  яким  суд,
виконавши  всі  вимоги цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом.  Обґрунтованим  є
рішення,  ухвалене  на
основі  повно  і всебічно
з'ясованих  обставин,  на  які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених
тими  доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 45
Кодексу про шлюб та сім'ю України в разі реєстрації шлюбу без наміру створити
сім'ю (фіктивний шлюб) його може
бути  визнано  недійсним. Визнання шлюбу недійсним
провадиться в судовому порядку.

Пунктом  8
постанови Пленуму Верховного Суду України
від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України" передбачено, що при  розгляді справ про визнання шлюбу недійсним
слід мати на увазі,  що на підставі ст.45
КпШС відповідний позов  може  бути задоволено   незалежно
від  часу  реєстрації
шлюбу,  якщо  буде встановлено,  що ці особи (або одна з них) не мали наміру
створити сім'ю (укладали фіктивний шлюб).

Із матеріалів справи вбачається, що 24 червня 1989 року було зареєстровано
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка є сестрою позивачки ОСОБА_1

ОСОБА_2. був чоловіком близької подруги ОСОБА_3, померлої у 1986 році. Він
постійно проживав в Ашхабаді. Там же
проживала його родина - донька разом із сім'єю. У 1989 році відповідач
приїздив до м. Києва з метою улагодження питання переїзду його родини до
України на постійне місце проживання. Саме з метою переїзду на Україну для
постійного проживання було укладено шлюб з                  ОСОБА_3, про що остання
вказувала в побутових розмовах своїй сестрі - ОСОБА_1, яка є позивачкою по
справі.

Після укладення шлюбу ОСОБА_2. деякий час (не більше двох місяців) проживав
в квартирі ОСОБА_3 в її квартирі в м. Києві по АДРЕСА_1. Однак спільних речей,
які б вони придбали під час шлюбу, у них не було, спільного господарства вони
не вели.

Згідно з показаннями свідків (а.с. 47-53) відповідач з ОСОБА_3 однією
сім'єю не проживав,  спільного
господарства з нею не вів, чоловічих речей та сімейних фото з ОСОБА_2 в
квартирі                ОСОБА_3 свідки не
бачили.  ОСОБА_2., будучи чоловіком
померлої у 1986 році  подруги ОСОБА_3,
підтримував дружні стосунки з ОСОБА_3 до смерті дружини і після неї. У квартирі
сестри позивачки він перебував тимчасово, вона його представляла як друга.

Свідки з боку відповідача зазначали, що ОСОБА_2. проживав у квартирі
ОСОБА_3, проте щодо періоду, до якого відповідач проживав у спірній квартирі,
вони дають суперечливі показання. Свідки ОСОБА_4., ОСОБА_5. вказували, що у
ОСОБА_3 були складні відносини з її
родичами, вони не спілкувалися, однак їх показання  в цій частині спростовуються наявними в
справі копіями листів ОСОБА_3 до родичів, з яких вбачається, що між зазначеними
особами склалися дружні, родинні стосунки. ОСОБА_4. також зазначала, що бачила
сімейні фото ОСОБА_3 та ОСОБА_2, проте сімейні фото в матеріалах справи
відсутні. У справі наявні лише копії 2 фотографій, на одній з яких зображено  жінку з 2 чоловіками, які стоять на вулиці
біля будинку, на іншій - 2  жінки, які
знаходяться в приміщенні (а.с. 158). Оцінки зазначеним копіям фотографій судами
надано не було.

Сам же відповідач безпосередньо судом, який розглядав справу, не
допитувався, а його пояснення, дані в порядку окремого судового доручення,
носять загальний характер.

За теоретичним визначенням шлюб - це добровільний
сімейний союз (спільність) жінки та чоловіка, спрямований на створення сім'ї,
зареєстрований  у встановленому  порядку з дотриманням  вимог закону, і такий, що породжує  у них особисті та майнові права й обов'язки
подружжя.

Умовою дійсності шлюбу є наявність взаємної згоди  осіб, які беруть шлюб, воля цих осіб повинна
бути спрямована на створення сім'ї.

Зі змісту шлюбно-сімейних правовідносин, поняття шлюбу, а також  положень КпШС України та зазначеної постанови
Пленуму Верховного Суду України вбачається, що при  розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу  судам необхідно встановити всі обставини
справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне
проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини,  ведення господарства подружжям у шлюбі,
набуття спільного майна, інші докази, яки б свідчили про бажання створити сім'ю
чи про його відсутність.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції
зазначене не врахував, обставин, що мають значення для справи, належним чином
не встановив, нових доказів не дослідив, а лише надав оцінку посиланням
ОСОБА_1, якими вона  обґрунтовувала свої
позовні вимоги, не навівши при цьому переконливих доводів їх неналежності та
безпідставності.

Крім того, специфіка шлюбно-сімейних правовідносин  передбачає (при  можливості) безпосередню участь подружжя при
розгляді справи  про визнання шлюбу
недійсним, тому особисте свідчення подружжя, у даному випадку - ОСОБА_2, має
значення для справи, що судами як першої, так і апеляційної  інстанцій враховано не було.

Окрім того, згідно з копією наявного в справі витягу з паспорту ОСОБА_2
шлюб було зареєстровано 24 червня 1989 року відділом РАГС Шевченківського
району м. Києва, а в поясненнях представника відповідача зазначається, що шлюб
було зареєстровано у відділі РАГС Радянського району м. Києва. Судами вказаному
належної оцінки надано не було, достовірної інформації, яким саме відділом РАГС
було  зареєстровано шлюб, не встановлено
і не зазначено.

Також суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм
матеріального права. Оскільки шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено 24
червня 1989 року, тобто під час дії КпШС України,   тому у суду першої інстанції не було підстав
для застосування норм СК України, який набув чинності з 1 січня 2004 року.

За таких обставин судові рішення, постановлені в даній справі, не
можна  визнати законними і
обґрунтованими, вони  підлягають
скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, із передачею
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338  ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у
х  в  а
л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 26 грудня 2006 року  та
рішення Апеляційного суду м. Києва від 2 березня 2007 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді :
В.М. Барсукова

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Я.М.
Романюк