Апеляційний суд Запорізько:
Справа№ 22-130/2007 р.                             Головуючий Геєць
Суддя-доповідач: ПодліяноваГ.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

16січня 2007 року                                                                           м.Запоріжжя

Колегія
суддів судової палати  у цивільних
справах апеляційного  суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:              Ломейка В.О.

Суддів:                           ПодліяновоїГ.С.

Бабак А.М.

При секретарі:           ТкаченкоМ.О.

розгляїгувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від "03*'
листопада 2006 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа КП ВРЕЖО № 13) про визнання права
власності на допоміжне приміщення (сарай) за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2006 року до суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Запорізької міської ради, третя особа КП ВРЕЖО № 13 про визнання права власності на
допоміжне приміщення (сарай) за набувальною давністю

В позові
зазначала, що н батьками у 1950 році була отримана квартира АДРЕСА_1 при отриманні квартири, й батькам як і іншим мешканцям
будинку було надано допоміжне приміщення (сарай) загальною площею 32,72 кв. м, яке знаходиться в підвальному приміщенні, для
зберігання дров та вугілля, оскільки на той час в
будинку було відсутнє центральне опалення. 02 вересня 1988 року між позивачем та її батьками було проведено обмін жилими приміщеннями,
внаслідок чого позивач переїхала у вказану
квартиру. Одночасно позивач зазначила, що в результаті обміну квартирами разом з житловим приміщенням до неї перейшло і право користування
допоміжним житловим приміщенням (сараєм), та з
цього часу позивач відкрито та безперервно користується спірним приміщенням, що
згідно із ст. 344 ЦК України є підставою для визнання за нею права
власності на допоміжне приміщення (сарай) за набувальною
давністю.

Рішенням
Орджоніюдзевського районного суду м. Запоріжжя від "03" листопада 2006 року у
задоволені позову ОСОБА_1
відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи, неправильного визначення відповідно до
встановлених судом обставин правовідносин та неправильного застосування норм
матеріального та процесуального права, просить суд скасувати вищевказане
рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати за
нею право власності за надувальною давністю на приміщення (сарай) загальною
площею 32.Ю.72 кв. м, яке розташоване у підвалі будинку АДРЕСА_1.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення
осіб, які брали участь '
у розгляді справи, внвчивпш матеріали справи, доводи скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення
суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Згідно д.1 чЛ
ст. 307 ЦПК
України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарга і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті
і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до
вимог ст.. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарга.

Відмовляючи у
задоволенні позову ОСОБА_1,
районний суд виходив з того, що спірне приміщення відноситься до допоміжних
приміщень багатоквартирного будинку, тому передається безоплатно у спільну
власність громадян одночасно з приватизацію ними квартир багатоквартирних
будинків. Оскільки власники квартир є рівними у праві володіння, користування і
розпорядження допоміжними приміщеннями, то питання щодо згоди співвласників
допоміжних приміщень на вчинення дій стосовно допоміжних приміщень вирішуються
відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Розглядаючи
спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі. Надані сторонами докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Рішенням
Конституційного суду України по справі №
1-2/2004 року від 02.03.2004
року № 4- рп2004
про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків \
підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні та іншЛ, передбачено, що відповідно
до Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом, у
багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані
повністю, власник власники неприватизованих квартир і власники
приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівними співвласниками
допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіння, користування і
розпорядження допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має
пріоритетного права користування та розпорядження цими приміщеннями.

З матеріалів
справи вбачається, і встановлено судом, що 02. вересня 1988
року між позивачем та її батьками було проведено обмін жилими приміщеннями,
що підтверджується ордером на жиле приміщення НОМЕР_1, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право
власності на житло НОМЕР_2
квартира АДРЕСА_1 належить
позивачу на праві приватної власності.

Згідно до плану викопіюваняя спірне приміщення площею 32,73 кв.м, знаходитьсявпідват будинку АДРЕСА_1.

За інвентарною справою загальна длоща підважу складає 837,0 кв.м. де 349,
48 кв.м складають допоміжні приміщення, 487,52 кв.м,
складають технічні приміщення. В будинку знаходиться 33 квартири, тобто на кожну квартиру припадає 14,7 кв.м.

У відповідності зі ст.. 1 Закону України „ Про об'єднання сптвласників багатоквартирного будинку", допоміжні приміщення багатоквартирного
будинку, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового
обслуговування мешканців будинку.

Із заперечень представника відповідача слідує, що
у вказаному спірному

приміщенні знаходиться технічне обладнання будинку
( інженерні комунікації та технічні

пристрої. Які необхідні для забезпечення
саштарно-гігієнічних умов та безпечної

експлуатації квартир) без доступу до ласого
експлуатацм житлового будинку не є можливою

(а.с. 80-81).

На підставі наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про те, що
визнання за ОСОБА_1 права власності на допоміжне
приміщення(сарай) загальною площею 32,72 кв.м., яке розташоване в підвалі будинку АДРЕСА_1, за набувальною давністю суперечить
закону та порушує права інших мешканців співвласників будинку.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України обов'язковою умовою для визнання права власності за набувальною давністю є
відкритість і безпереревність володіння нерухолшм майном протягом десяти років.

Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України, правила ст.. 344

ЦК України про набувальну давність поширюються на
випадки, коли володіння майном

почалося за три роки до набрання чинності цього
кодексу. Тобто, придбати майно у

власність за правилами набувальної давності
можливо, якщо володіння ним почалося після

01.01.2004
року( дати набуття чинності ЦК України), а також у
період з 01.01.2001 року по

01.012004
рок)',

Таким чином, визнання права власності за набувальною давністю не може мати місця раніш 01.01.2011 року, тому посилання позивача на ст.. 344 ЦК України є безпідставним.

З огляду наведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального нрава. Які призвели або могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307,308,314,315,317,319 ЦПК Укради, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від "03" листопада 2006
року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена
до Верховного Суду України протягом двох місяців.

Касаційна
скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.