АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2007 року                                                                                                м.
Чернівці

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у
складі:

Головуючого Яремка В.В.

Суддів Заводан К.І., Винту Ю.М.

Секретаря Малої
І.М. з участю представника позивачки ОСОБА_1, представника третьої особи
Гнатовського О.С., розгляйувщи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 листопада 2006
року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю
„Кредит Центр" (далі -товариство),
за участю третіх осіб - виконавчої
дирекції Чернівецького обласного відділення Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності, виконавчої дирекції Київського міського
відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про
стягнення одноразової допомоги при народженні дитини, щомісячної допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, про спонукання здійснити
запис у трудовій книжці про факт прийняття на роботу, зобов'язання товариства
зареєструватися у відділеннях Фонду за місцем діяльності його Чернівецької
філії та за місцем реєстрації як платника страхових внесків по факту укладення
трудового договору з найманим працівником та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2003 року ОСОБА_2.
звернулася до суду з даним позовом, який доповнювала впродовж розгляду справи.

Посилалась на
те, що вона з 9 грудня 2002 року була
прийнята на посаду економіста Чернівецького відділення товариства. З 23 червня 2003 року вона вийшла
у відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами, однак керівництво товариства
відмовилося оплатити їй відпустку, мотивуючи відмову відсутністю достатніх
коштів та неприбутковістю товариства.

Вважаючи такі
дії відповідача протиправними й такими, що завдали їй моральної шкоди,
позивачка просила стягнути з відповідача на її користь одноразову допомогу при
народженні дитини у розмірі 614
грн., щомісячну допомогу по догляду за дитиною в сумі 9940 грн. 88 коп. за період з
3 серпня 2003 року по грудень 2005 року, щомісячну
допомогу по догляду за дитиною у розмірі 376
грн. за період з 1 січня 2006 року по 3 серпня 2006 року, тобто до
досягаення дитиною трьохрічного віку, зобов'язати відповідача здійснити запис у
трудовій книжці про факт прийняття її на роботу, стягнути 20000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 листопада 2006 року позовні
вимоги задоволено частково.

справа №
22ц-137 категорія 39

Головуючий у 1-й
інстанції Проскурняк
І.Г.

Доповідач ЯремкоВ.В.

2

Стягнуто з
товариства на користь позивачки 320
грн. - одноразову
матеріальну допомогу при народженні дитини, 3418 грн. 19
коп. - допомогу
по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 28 вересня 2002 року по 3 серпня 2006 року, 7000 грн. - на відшкодування
моральної шкоди.

Зобов'язано
відповідача здійснити запис у трудовій книжці позивачки про факт її прийому на
роботу.

Стягнуто з відповідача на користь позивачки 254 грн. 52 коп. - судових витрат.

З товариства на користь держави стягнуто 107 грн. 38 коп. судового
збору.

В апеляційній
скарзі позивачка, посилаючись
на порушення та неправильне застосування норм матеріального права, просить
рішення суду першої інстанції змінити в частині сум стягнення допомоги по
догляду за дитиною та відшкодування моральної шкоди.

Зокрема, просить
стягнути 12166 грн. 88 коп. - допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та 20000 грн. - на відшкодування
моральної шкоди.

Вважає, що вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача сум допомоги по
догляду за

дитиною до досягнення нею трирічного віку, суд виходив з норм Закону
України № 2980-Ш
від

17 січня 2002 року «Про розмір
внесків на деякі види загальнообов'язкового державного

страхування з тимчасової втрати працездатності» (далі - Закон №2980-111), тоді як суду
слід було

виходити з норм Закону України №2240-111
від 18 січня 2001 року «Про
загальнообов'язкове

державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,

зумовленими народженням та похованням» (далі - Закон     № 2240-ИІ). Суд не
прийняв до

уваги, що відповідно до ч.2 ст. 22 Конституції
України норми закону № 2980-Ш
не підлягали застосуванню.

Апелянт також
вважає, що всупереч вимогам ст..
23 ЦК України судом визначено як справедливе моральне відшкодування у 7000 грн., а не 20000 грн..

В ході
апеляційного розгляду справи представник апелянта - ОСОБА_1.
підтримав вимоги апеляційної скарги.

Колегія суддів,
заслухавши доповідача, пояснення представників позивачки, третьої особи,
перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що вона підлягає
відхиленню, виходячи з наступного.

Питання про
розмір виплат щомісячної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку на час народження позивачкою дитини та на час розгляду справи
регулювалися нормами законів №2240-111
та 2980-Ш.

Дійсно, ст.. 43 Закону №2240-111 передбачено, що
допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається
застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду, але не менше
розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Однак, вказана
норма права з моменту набрання законом чинності , а також на час виникнення спірних відносин та розгляду
справи не діяла.

Відповідно до
п.5 Прикінцевих положень Закону №
2240-Ш до стабілізації економічного становища в Україні розмір виплат,
передбачених статтями 41,
43, 46 цього Закону, визначається Верховною Радою України щороку
виходячи з рівня забезпечення прожиткового мінімуму одночасно з встановленням
розміру страхових внесків з поступовим наближенням виплат до прожиткового
мінімуму.

Питання про
розмір виплат допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку
на час виникнення спірних відносин та виникнення права позивачки на таку допомогу
регулювалося нормами закону №
2980-Ш.

Саме виходячи з
встановлених у цьому законі розмірів виплат допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку, суд обґрунтовано виходив, вирішуючи спір.

Доводи апелянта
про те, що суд мав згідно ст..
22 Конституції України застосувати положення ст.. 43 закону №
2240-Ш є безпідставними, оскільки відповідно до прикінцевих положень цього
ж закону вказана стаття закону не діє в повному обсязі.

Відповідно до
частини 3 вказаної
статті Конституції при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних
законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Прийняттям змін до закону № 2240-Ш та прийняттям закону № 2980-Ш права
позивачки

з

на отримання допомоги по догляду за дитиною не порушено,
оскільки як на час набрання чинності законом 2240-ПІ, так і на час виникнення
спірних відносин громадяни, в т.ч.
позивачка, не мали права на отримання допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку у розмірі не менше прожиткового мінімуму,
встановленого законом, щомісячно.

Тому вимоги
апелянта про стягнення сум допомоги саме у розмірі прожиткового мінімуму
задоволенню не підлягають.

Апелянт
посилається на необхідність застосування до спірних відносин Конституції
України як акта прямої дії, а не ст..
4 Закону 2980-ІП.

Однак, нормами
Конституції не врегульовано питання розміру допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку, а тому до даних правовідносин Конституція не
може бути застосована як акт прямої дії.

Колегія суддів
вважає необгрунтованими і доводи апелянта про порушення судом першої інстанції ст.. 23 ЦК України при
вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи
відповідний розмір морального відшкодування, суд першої інстанції , зважаючи на характер
спірних відносин між сторонами (трудові відносини), правильно застосував до цих
відносин ст.. 237-1 КЗпП
України, а ст.. 23 ЦК України,
на яку посилається апелянт, регулює випадки відшкодування моральної шкоди в
цивільних правовідносинах.

Наявні у справі
докази не свідчать про необхідність стягнення морального відшкодування у
більшому розмірі, ніж це
визначено судом першої інстанції.

Таким чином,
колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають
підстав для зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст..ст.209,218, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 листопада 2006
року залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців .

Головуючий:

Судді: