АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2007
року                                                                                                     м.
Вінниця

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду

Вінницької
області в складі:

Головуючого                                                       Іващука
В.А.,

суддів:                                          Ковальчука
О.В., Колоса С.С.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 28
вересня 2006 року,

встановила:

У січні
2006 року ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом до ОСОБА_2

Зазначав, що
ОСОБА_2 20 жовтня 2005 року керуючи автомобілем порушив Правила дорожнього руху
(далі - ПДР), допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 2107, який належить ОСОБА_1
та яким він керував. Винними діями відповідач заподіяв ОСОБА_1 матеріальну і
моральну шкоду пошкодженням його автомобіля. Оскільки дорожня транспортна
пригода (далі -ДТП) сталась
з вини відповідача, просив стягнути з останнього матеріальну шкоду 4851 грн. 01
коп., моральну шкоду 2 000 грн., а також витрати за проведення оцінки шкоди 350
грн. та судові витрати.

В лютому 2006
року ОСОБА_2 подав позов до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди. Позов об'єднаний у
одне провадження із первісним позовом ОСОБА_1

2

У позові
зазначив, що винним у вказаному ДТП
є ОСОБА_1 оскільки останній порушив ПДР. Просив стягнути на його користь з
ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 1555 грн. та моральну шкоду в сумі 4000 грн.

Рішенням
Барського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2006 року позов
ОСОБА_1 частково задоволено.

З
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 4 851 грн. 01 коп. завданого матеріального
збитку, 500 грн. завданої моральної шкоди, 503 грн. понесених судових витрат, а
загалом 5854 грн/01 коп.

В задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено.

У
апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1 555 грн. матеріальної
шкоди та 4000 грн. моральної шкоди, посилаючись на невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У
доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що суд взяв за основу
висновок автотехнічної експертизи № НОМЕР_1, а висновок Двтотехнічної
експертизи №НОМЕР_2 суд безпідставно відхилив. Суд не взяв до уваги його
пояснення, що поворот ліворуч ним було включено за 150 м.

Посилався
на те, що суд не взяв до уваги той факт, що він та ОСОБА_1 залишили місце ДТП, що унеможливило
встановлення механізму ДТП
і осіб, винних у її скоєнні, а також на те, що судом безпідставно не взято
до уваги показання свідка ОСОБА_3

Зазначив,
що вважає винними в ДТП обох
водіїв автомобілів, тому суд повинен був керуватися правилами ст.1188 ч.3 ЦК України.

ОСОБА_1
у своїх письмових запереченнях посилається на безпідставність доводів
апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу відхилити, судове рішення
залишити без змін.

Судом
першої інстанції встановлено, що 20 жовтня 2005 року біля 22 години на трасі
між м. Бар та с Іванівці, Барського району сталася ДТП. Сталось зіткнення
автомобіля ВАЗ 2107, державний номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_1, який
належить йому на праві приватної власності та автомобіля ВАЗ 2101, державний
номер НОМЕР_4, яким згідно довіреності за №НОМЕР_5 керував ОСОБА_2 Внаслідок
зіткнення автомобіль ВАЗ 2107 зазнав значних пошкоджень і їх обсяг був
відображений в дефектній відомості від 17 листопада 2005 року та доповненні до
адміністративного протоколу. Також був пошкоджений автомобіль ВАЗ 2101, обсяг
пошкоджень якого був зазначений у матеріалах адміністративного проколу.

Відповідно до
висновку першої експертизи Вінницького відділення КНДІСЕ № НОМЕР_1 від 14
квітня 2006 року в діях ОСОБА_2 є невідповідність технічним нормам вимог п.п
9.1, 9.2, 9.4, 10.1 Правил дорожнього руху Ураїни. У даній дорожній ситуації в
діях водія автомобіля ВАЗ 2107 ОСОБА_1 невідповідностей технічним нормам вимог
Правил дорожнього руху не вбачається. В умовах даної пригоди ОСОБА_1 не мав
технічної можливості попередити ДТП при умові, що він почав обгін, а ОСОБА_2,
бачивши його

3

перед
початком повороту за ЗО метрів, включивши лівий поворот за 20 метрів до маневру
почав його здійснювати.

З
урахуванням змінених пояснень ОСОБА_2 проведена автотехнічна експертиза
НОМЕР_6(НДЕКЦ при УМВС України у Вінницькій області), згідно висновку якої в
діях ОСОБА_1 вбачається невідповідність вимогам п.14.2 (б), а ОСОБА_2 - п. 10.1
Правил дорожнього руху.

Враховуючи
висновок автотехнічної експертизи № НОМЕР_1 від 14 квітня 2006 року, суд першої
інстанції дійшов висновку, що причиною ДТП стала невідповідність дій ОСОБА_2
технічним нормам вимог п.п. 9.1, 9.2, 9.4, ЮЛ ПДР України, тому він повинен
нести відповідальність.

Перевіривши
законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах заявлених
вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні обох позовів з наступних підстав.

-
Відповідно частинам 1 та 2 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Оскаржуване
судове рішення не можна визнати законним і обґрунтованим виходячи із
наступного.

Задовольняючи
частково позов ОСОБА_1 та відмовляючи у позові ОСОБА_2 суд виходив із того, що
причиною ДТП стала невідповідність дій ОСОБА_2 технічним нормам вимог п.п. 9.1,
9.2, 9.4, 10.1 ПДР , тому останній повинен нести відповідальність.

Проте з такими
висновками погодитись не можна, оскільки судом допущено невідповідність
висновків суду обставинам справи, а також неправильно .  застосовані норми матеріального права.

Зокрема,
висновок суду про те, що причиною ДТП стала невідповідність дій ОСОБА_2
технічним нормам вимог п.п. 9.1, 9.2, 9.4, 10.1 ПДР, тому він повинен нести
відповідальність не відповідає обставинам справи.

Із матеріалів
справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 усупереч вимогам підпунктів
"а" та "д" пункту 2.10 ПДР, після ДТП, не залишились
на  місці пригоди та не викликали
працівників Державтоінспекції для оформлення відповідних матеріалів по ДТП.

На них обох
накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу за ст.ст. 122-2, 130 ч.1
Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 15, 100).

За таких умов,
об'єктивні обставини ДТП
не зафіксовані відповідними матеріалами, що складаються працівниками
Державтоінспекції при
ДТП.

Разом із цим, із
пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вбачається, що рухалися вини в одному напрямку
(попутно у межах одної смуги руху).

Факт подачі
сигналу лівого повороту ОСОБА_2, до початку маневру вліво, у судовому засіданні
ОСОБА_1 не спростовано.

Висновки
експертизи №НОМЕР_1 від 14 квітня 2006 року, які суд прийняв до уваги та  відповідно
до  яких  прийшов
до  такого  висновку,
зроблені   на  підставі

4

і відомостей про
обставини ДТП    вказаних в    ухвалі суду про призначення експертизи
(а.с.55 ).

Згідно висновку
експертизи №НОМЕР_5 в даній дорожній обстановці дії водія автомобіля ВАЗ 2107
ОСОБА_1 з технічної точки зору регламентуються вимогами п.14.2 (б) ПДР, а водія
автомобіля ВАЗ 210.1 ОСОБА_2 - вимогами п. 10.1 цих правил. Можливість
попередження ДТП у водія
ОСОБА_1 полягала у виконанні ним вимог п. 14.2 (б) ПДР.

У судовому засіданні експерт був
допитаний та підтвердив свій висновок.

Виходячи
із встановленого, усупереч вимогам п.10.1 ПДР ОСОБА_2 виконуючи поворот ліворуч
не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим
учасникам руху, а ОСОБА_1, усупереч п.14.2 "б" ПДР перед початком
обгону не переконався в тому, що водій транспортного засобу, який рухається
попереду по тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту
(перестроювання) ліворуч. Крім цього вбачається, що ОСОБА_1, усупереч вимогам
п.12.1 ПДР, не обрав безпечної швидкості з урахуванням дорожньої обстановки та
стану транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та
безпечно керувати ним.

Внаслідок
порушення ОСОБА_1 та ОСОБА_2. вказаних правил дорожнього руху відбулось
зіткнення та пошкодження їх автомобілів. Матеріальна шкода завдана ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, внаслідок цього ДТП, завдана з вини їх обох.

Судом не дана
належна оцінка цим обставинам, допущена невідповідність висновків суду
обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Виходячи
із встановлених обставин, правовідносини сторін регулюються правилами   статей
1187, 1188  ЦКУкраїни, які
регулюють відносини відшкодування шкоди, завданої джерелом     підвищеної небезпеки та відшкодування
шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

Відповідно
ч.5 ст.1187 ЦК України
особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає
за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкода була завдана внаслідок
непереборної сили або умислу потерпілого.

За правилами
пункту 3 ч.1 ст.1188 ЦК України,
шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних підставах, а саме : за наявності вини всіх осіб,
діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у
відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Вказані
норми матеріального права не були застосовані при вирішенні справи, виходячи із
зазначених у мотивувальній частині рішення норм.

Відповідно ч.1
п.3 абзацу 5 ст. 215 ЦПК України мотивувальна частина рішення має містити
назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого
вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

5

В
мотивувальній частині рішення суд першої інстанції зазначив статті ЦК України, якими
він керувався, а саме статті 23, 316, 317, 321, 1166, 1167 ЦК України.

Разом із цим
вказані статті 316, 317, 321 ЦК
України є загальними нормами поняття права власності, його змісту та
непорушності цього права. У зазначеній справі сторони не ставлять питань про
захист цих прав. Судовий спір виник з підстав завдання матеріальної шкоди майну
та завдання моральної шкоди у зв'язку із пошкодженням їх майна. Враховуючи це,
спірні правовідносини не регулюються вказаними судом нормами закону.

Стаття
1166 ЦК України
є загальною нормою що регулює загальні підстави відповідальності за завдану
майнову шкоду. Як зазначено вище, до спірних правовідносин слід застосовувати
спеціальні норми, а саме статті 1187, 1188 ЦК України.

Відтак
судом застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини та не
застосовано закон, який підлягав застосуванню, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Відповідно
ч.1 п.п.3,4 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої
інстанції ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам
справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Разом із цим,
вимоги та доводи ОСОБА_2 щодо задоволення його позову не можна визнати
обґрунтованими, оскільки спростовуються його ж доводами у апеляційній скарзі
про те, що у скоєному ДТП
є вина обох водіїв і суду слід застосовувати норми ст.1188 ЦК України.

Крім
цього, ОСОБА_2 у підтвердження розміру матеріальної шкоди не надав належних та
допустимих доказів, оскільки перелік та вартість робіт по ремонту автомобіля та
запасні частини, які зазначені в поданому ним списку (а.с.41) не можуть бути
прийнятими як доказ розміру матеріальної шкоди. Розмір матеріальної шкоди
завданої ОСОБА_2 останнім не доведений.

Виходячи із
обставин справи, вина обох водіїв у скоєнні ДТП є однаковою. За таких обставин немає підстав для
задоволення позовів обох позивачів. Завдану їм матеріальну шкоду пошкодженням
автомобіля вони мають відшкодовувати самостійно.

З цих же підстав не підлягають задоволенню їх вимоги про
відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до
правил ч.1 та ч.2 п.3 ст.23 ЦК
України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої
внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних
стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно
правил ч.1 ст.1167 ЦК України
моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Ураховуючи, що
судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, допущено
невідповідність висновків обставинам справи, рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні обох
позовів.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст.23, 1167 ч.1, 1187 ч.ч.1,5, 1188 ЦК
України, ст.ст. 303,
307 ч.1 п.2,   309 ч.1
п.п.3,4,   313, 314 ч.2, 316    ЦПК України, колегія судців,

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення
Барського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2006 року  скасувати. Ухвалити нове рішення:

У задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовити.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення та протягом двох місяців може бути
оскаржене у касаційному порядку до Верховного Суду України.