АПЕЛЯЩЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
РІШЕННЯ

іменем України

13
лютого 2007 року                          Колегія
суддів судової палати в цивільних

справах апеляційного суду Тернопільської області в
складі:

Головуючого
Парандюк Т.С. Суддів Ткач О.І., Стефлюк О.Д. при секретарі Танцюра О.В. з
участю адвоката ОСОБА_3 та сторін

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1на рішення Борщівського районного суду від 26 грудня 2006 року
по справі за позовом ОСОБА_1до приватного підприємця ОСОБА_2,третьої особи
Борщівського районного центру зайнятості про зміну формулювання причини
звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1звернулася в суд з позовом до відповідачів про
поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди, вказуючи на те, що працювала у відповідачки на посаді
товарознавця з

01.02.2005     року. 04.10.2006 року
подала заяву про звільнення за ст.36 п.1 КзпП

України. Наказом відповідачки від 16 жовтня 2006 року була звільнена по
ст.40

п.4 КзпП України за прогули. Дане звільнення вважає незаконим, поскільки

проведене з порушенням норм трудового законодавства.

В процесі розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги і просила
змінити формулювання причини звільнення.із ст.40 п.4 на п.1 ст.36 КзпП України,
а також стягнути за час вимушеного прогулу за період з 04.10. по

05.12.2006     року в сумі 727.30 грн. та моральну шкоду в
сумі 2000 грн.

Рішенням Борщівського районного суду від 26 грудня 2006 року в позові
відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухваливши нове
рішення, яким позов задоволити, поскільки судом допущено порушення норм
матеріального та процесуального права, а також є невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Справа № 22а-207                                        Головуючий
у 1-й інстанції -Зушман Г.І..

Категорія 40                                                   Доповідач                                 Парандюк Т. С

Колегія суддів,
перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду,
пояснення апелянта, заперечення відповідачки, виступ адвоката, вважає, що
апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачка
самовільно залишила роботу, а тому вірно звільнена за ст.40 п.4 КзпПУкраїни.

Однак з таким висновком суду, колегія не погоджується,
поскільки є невідповідність висновку суду обставинам справи, що є підставою для
скасування рішення і ухвалення нового відповідно до вимог ст.309 п.2 ЦПК
України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала у приватного
підприємця ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі трудового договору, зареєстрованого
в Борщівському РЦЗ з 01 лютого 2005 року.

Наказом НОМЕР_1 відповідачка звільнила ОСОБА_1 за ст. 40 п.4 КзпП України /
за прогули/.

Згідно до ст 36 п.1 КзпП України - підставами припинення трудового договору
є угода сторін..

Як вбачається з матеріалів, 04 жовтня 2006 року позивачка звернулася до
приватного підприємця ОСОБА_2 з заявою про її звільнення за ст 36 п.1 КзпП
України за згодою сторін, на якій підприємець наложила резолюцію " не
заперечую", що підтвердила в судовому засіданні. 5 і 6 жовтня 2006 року в
організації була проведена підготовка та сама ревізія, за що з позивачкою
проведено розрахунок і сторони не заперечили.

Підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади товарознавця
став її невихід на роботу з 7 жовтня 2006 року.

Колегія суддів, проаналізувавши докази по справі, вважає, що звільнення з
роботи за ст 40 п.4 КзпП України роботодавцем проведено з порушенням норм
трудового законодавства : відсутні доповідні про невихід її на роботу, не
дотримано вимог ст 148,149 КзпП України, в самому наказі не конкретизовані за
які прогули вона звільнена, з наказом НОМЕР_1 - не ознайомлена, тільки 17.10.
2006 р. після отримання трудової" книжки, чого сторони не заперечили .

Як встановлено в апеляційній інстанції, написавши заяву про звільнення за
згодою сторін, здавши матеріальні цінності як матеріально- відповідальна особа,
позивачка не виходила на роботу, вважаючи себе звільненою за згодою сторін.
Будь- яких інших доказів зі сторони відповідачки представлено не було, а судом
не здобуто.

Врахувавши вищенаведене, колегія суддів, вважає, що слід змінити підстави
формулювання звільнення ОСОБА_1 із ст 40 п. 4 на ст.36 п.1 КзпП України за
згодою сторін з 17 жовтня 2006 року, тобто з моменту дізнання про звільнення.

У відповідності
до ст.235  п.2 КзпП України колегія
суддів вважає за необхідне стягнути із відповідачки в користь позивачки 97
грн.30 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи з розрахунку,
що середньомісячна заробітна плата становить 598,00 грн., а середньоденна-
13,90 грн.( 13.90 х 7=97.30грн)..

Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів
вважає,що слід відмовити, поскільки позивачкою не представлено , а судом не
здобуто доказів, що саме з вини відповідачки вона не могла влаштуватись на іншу
роботу, змінились її життєві умови.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування постановленого рішення з
мотивів,викладених в апеляції, не має.Рішення суду відповідає матеріалам права
та зібраним доказам по справі.

Керуючись ст.
ст. 309,314,315 ЦПК України, ст.36 п.1 КзпП України,

колегія суддів,

ВИРІШИЛА :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задоволити частково.

Рішення Борщівського районного суду від 26 грудня 2006 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково,
змінивши формулювання причин звільнення і вважати її звільненою за ст. 36 п. 1
КзпП України за згодою сторін з 17 жовтня 2006 року.

Стягнути з ПП ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 97,30 грн.середньозаробітної плати
за час вимушеного прогулу.

В решті позовних
вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення суду
набирає чинності негайно, однак може бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України на протязі двох місяців з дня
проголошення.