Справа № 2-907/07
РІШЕННЯ                     ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

31.01.2007р.
Московський районний суд м. Харкова в складі головуючого судді - Сугачової
О.О., при секретарі - Охрімєнко А.Л.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
3-тя особа - Управління комунального майна та приватизації Харківської міської
ради про визнання приватизації недійсною, визнання права власності на квартиру
та стягнення моральної шкоди, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, 3-тя особа -
Управляння комунального майна та приватизації Харківської міської ради про
визнання акту приватизації квартири від 07.04.1995р. по АДРЕСА_1 - недійсним,
стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 2000 грн. У подальшому
позивач доповнила позовні вимоги тим, що просить суд визнати частково недійсною
приватизацію зазначеної вище квартири, позбавивши відповідача права власності
та визнання права власності за позивачем на кв. АДРЕСА_1.

В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що у
вказаної квартирі разом з сином - ОСОБА_2 мешкали з 1978р., з вересня 1994р.
відповідач проживає окремо зі своєю родиною. У 1995р. син запропонував
приватизувати квартиру, обіцяючи довічно матеріально допомагати, сплачувати
комунальні послуги, однак відповідач свої обіцянки не виконує, а у 2005р. син
став вимагати продати квартиру, поділивши гроші. Оскільки ОСОБА_1 вважає, що син
порушив умови, при яких вони сумісно обговорили приватизацію житла, просить
визнати недійсною приватизацію квартиру стосовно частки відповідача, позбавивши
його права власності, встановивши право власності на квартиру лише за нею. Крім
цього, позивач просить поновити строк звернення до суду, оскільки не знала про
строки позовної давності, тривалий час хворіла.

Відповідач щодо позовних вимог заперечує, вважає доводи позивача
необгрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, зазначивши, що до
1996р. мешкав разом з матір'ю в кв. АДРЕСА_1, після чого мешкає зі своєю
родиною за іншою адресою. Дійсно, у 1995р. сумісно з позивачем та по взаємному
бажанню приватизували зазначену квартиру, при цьому оформленням приватизації
займалась мати за кошти відповідача. Домовленістю щодо сплати витрат на житло
було те, що ОСОБА_2 погодився з тим, що матір візьміть квартирантів та з цього
буде сплачувати комунальні послуги та інше, однак, утворилась заборгованість і
ОСОБА_2 запропонував позивачу поділити особисті рахунки. Крім цього, відповідач
зазначив, що при оформлені приватизації з його боку ніякої омани не мало місця,
діяли зі взаємною згодою, більш того, за рішенням суду з відповідача стягуються
аліменти на утримання ОСОБА_1 Відповідач також вважає, що підстав для
поновлення строку позовної давності не вбачається. Заподіяння моральної шкоди у
розмірі 2000грн. не визнає.

Представник 3-ї особи, діючий на підставі довіреності за НОМЕР_1 від
28.12.2006р. позовні вимоги не визнав, зазначивши, що приватизація квартири за
адресою: АДРЕСА_1 здійснювалась у відповідності до вимог ЗУ «Про приватизацію»,
на підставі наданих документах видано розпорядження на реєстрацію у КП
«Харківське міське бюро технічної інвентаризації» та надання свідоцтва про
право власності, тобто приватизація здійснена уповноваженим органом за заявами
дієздатних осіб, на добровільних підставах у відповідності з чинним
законодавством.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи
вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Так, із копії свідоцтва про право власності, реєстраційний НОМЕР_2 від
07.04.1995р. вбачається, що квартира яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
належить на праві спільної власності ОСОБА_1 та членам її сім'ї - ОСОБА_2.
Квартира приватизована згідно з ЗУ
«Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видане згідно з
розпорядженням від 07.04.1995р., реєстраційний НОМЕР_3 (а.с.3).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ
«Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992р. за №
2482-ХІІ  приватизація державного  житлового
фонду здійснюється
уповноваженими  на  це
органами,

створеними
місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування,
державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до ч.2 ст. 8 зазначеного Закону передача займаних квартир
здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх
повнолітніх членів сімїї, які постійно мешкають в даній квартирі, в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим
визначенням уповноваженого власника квартири.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно актів КЖЕП № 109 від
26.08.2005р. та від 10.02.2006р. відповідач постійно не мешкає у зазначеної
квартирі з 1995 року (а.с.7,8).

Отже, суду не представлені докази того, що на час оформлення приватизації
квартири ОСОБА_2 взагалі не мешкав по зазначеної адреси. Більш того, позивачем
на той період часу не ставилось питання щодо утрати права користування житлом,
у зв'язку з відсутністю ОСОБА_2 більш встановленого законом строку в квартирі.

Крім цього, як визначає ч.2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового
фонду» приватизація здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів
сім'ї, тобто позивач, як основний квартиронаймач (а.с.6). давала згоду на
приватизації житла.

Доводи
позивача про оману з боку ОСОБА_2 при оформлені приватизації не знайшли свого
об'єктивного підтвердження, оскільки грунтуються тільки на поясненнях позивача.

Посилання ОСОБА_1
на відсутність з боку відповідача матеріальної допомоги та інші відомості
щодо виниклих стосунків між сторонами, судом до уваги не приймаються, оскільки
не стосуються позовних вимог.

Таким чином, суд вважає акт приватизації від 07.04.1995р. квартири АДРЕСА_1
законним, як відповідаючи чинному законодавству і підстав для визнання його
повністю або частково недійсним не вбачається, а тому суд відмовляє у визнанні
права власності на кв. АДРЕСА_1 лише за ОСОБА_1, у зв'язку з чим не має й підстав для задоволення позовних
вимог у частині стягнення моральної шкоди.

У поновлені строку позовної давності суд відмовляє позивачу, оскільки
останнім не надано доказів щодо поважності та обгрунтованості причин їх
пропуску.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового фонду», ст.10, 11, 208, 213-215 ЦПК України,
-

ВИРІШИВ:

У задоволені
позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви
про апеляційне оскарження у 10-денний строк, якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо буде подана заява про апеляційне оскарження,
але апеляційна скарга не буде подана у 20-ти денний строк, рішення суду набирає
законної сили після закінченні цього строку. Уразі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили  після
розгляду справи апеляційним судом.