справа № 2-99/2007 p.
РІШЕННЯ

іменем      України

15 лютого 2007 року                  Ірпінський міський суд Київської області в
складі:

головуючого                             судді Савченко СІ.

при секретарі                             Забарило О.С

за участю позивача                                           ОСОБА_1,

представників позивача                        ОСОБА_4., ОСОБА_5,

відповідачів                                          ОСОБА_2, ОСОБА_3,

адвоката                                               ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні
Ірпінського міського суду в м.Ірпінь справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа Ірпінська міська держнотконтора про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частково
недійсним свідоцтва про право на спадщину та розподіл спадкового майна, -

встановив:

Позивач в липні 2006 р. звернувся до суду із даним
позовом, який мотивував тим, що відповідачі його брат і сестра. їх
батьки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в період шлюбу, придбали будинок по АДРЕСА_1 на ім»я матері. Вказував, що рішенням Ірпінського міськвиконкому НОМЕР_1. матері було дозволено побудувати
на цій земельній ділянці новий будинок замість старого і
батьки розпочали будівництво. Пізніше рішенням Ірпінського міськвиконкому НОМЕР_2 позивача було прийнято в
співзабудовники в рівних долях із закріпленням ділянки 600 м2,
вилученої у матері. Він будівництво своєї половини будинку закінчив, а
частина будинку батьків будівництвом не закінчена.

ІНФОРМАЦІЯ_1. помер батько сторін ОСОБА_7, після смерті якого
відкрилася спадщина на 1/2 частину як старого будинку так і
незакінченого будівництвом будинку по АДРЕСА_1. Спадщину прийняли дружина померлого ОСОБА_8 та його діти, сторони у
справі, шляхом володіння спадковим майном, а
тому він та відповідачі мають право на 1/8 частину обох будинків а мати - на 58 частин, з яких 1/2 частка у майні подружжя і 1/8 спадщина після смерті чоловіка. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_8 Після її смерті відкрилася спадщина
на 58 частин вказаних будинків та грошові
вклади в Ощадбанку. Він своєчасно прийняв спадщину, подавши заяву до держнотконтори. Це ж зробили і відповідачі, однак між
сторонами виник спір щодо розподілу спадщини, а тому він
звернувся з позовом до суду. Просив встановити факт прийняття ним спадщини після смерті батька у ІНФОРМАЦІЯ_1. та визнати за ним право власності на 1/8 частину будинку по АДРЕСА_1в порядку спадкування за законом після смерті
батька та на 524 частин цього будинку і 13
частину грошових вкладів в порядку спадкування за законом після смерті
матері.

В ході розгляду справи позивач подав заяву, в якій доповнив та уточнив свої
вимоги, посилаючись на те, що після
ознайомлення із спадковими справами з держнотархіву після смерті батьків, він дізнався, що відповідач ОСОБА_2 після смерті
матері отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на все майно, що
порушує його права, бо він прийняв спадщину після смерті батька, мешкаючи в спадковому будинку. Вважає, що не пропустив строк
позовної давності для оспорення цього свідоцтва.
Просив визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_3, видане на
ім»я відповідача ОСОБА_2 визнати за ним право
власності на 1/4 частину будинку «А» та незакінченого
будівництвом будинку «Б» по АДРЕСА_1в порядку спадкування за
законом після смерті батька.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5 уточнені
позовні вимоги підтримали, підтвердили
викладені в позові обставини, просили задоволити.

Позивач в судовому засіданні уточнені вимоги підтримав, просив задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував,
посилаючись на те, що після смерті батька у ІНФОРМАЦІЯ_1. спадщина не відкривалася, бо придбаний батьками будинок
по АДРЕСА_1був оформлений на ім»я матері ОСОБА_8.
Після смерті матері у ІНФОРМАЦІЯ_2. він звернувся до держнотконтори,
де його повідомили про наявність заповіту матері на його ім»я. Пізніше при
оформленні спадщини в серпні 1992 р. нотаріус йому сказав, що сестра
не претендує на спадщину, а брату було відмовлено у
спадщині. Тоді ж він оформив спадщину на обидва будинки -старий та частину незакінченого будівництвом та
зареєстрував право власності в БТІ. Вказав, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері він брату
не показував, однак той знав про існування заповіту. Просив в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, мотивуючи тим, що спірний будинок був
придбаний на ім»я матері, а тому після смерті
батька спадщина не відкривалася. Після смерті матері у ІНФОРМАЦІЯ_2. вона пішла до держнотконтори, але
дізналася, що є заповіт матері на ім»я брата ОСОБА_2 і написала заяву про те, що погоджується із заповітом і звертатися до суду не
буде. Просила в позові відмовити.

Третя особа - Ірпінська держнотконтора направила
до суду листа, в якому просила справу розглянути у
відсутність її представника, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність 3-ї особи, враховуючи наявність у справі
достатніх матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Суд, заслухавши пояснення учасників та їх представників, покази свідків,
вивчивши матеріали справи, вважає, що позов
підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлені слідуючі обставини : батьки сторін ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в період шлюбу придбали на ім»я ОСОБА_8. будинок АДРЕСА_1. Будинок був придбаний на підставі рішення народного
суду м.Ірпінь від ІНФОРМАЦІЯ_4 з якого вбачається, що даний будинок належав
Ірпінському домоуправлінню, однак в результаті покращень, зроблених подружжям ІНФОРМАЦІЯ_5 право власності було визнане за
ОСОБА_8, і відповідно вказаний будинок належав
батькам сторін як спільне майно подружжя (а.с.58).

Рішенням Ірпінського міськвиконкому НОМЕР_1. ОСОБА_8. було дозволено побудувати на земельній ділянці новий будинок
замість старого, будівництво якого було розпочате батьками сторін. Пізніше
рішенням Ірпінського міськвиконкому НОМЕР_2 позивача було прийнято в
співзабудовники нового будинку в рівних долях із закріпленням за ним ділянки
площею 600 м2, вилученої у матері
(а.с. 15,19,21-28). Позивач будівництво своєї половини будинку закінчив, його будинку присвоєно окремий номер
НОМЕР_3(а.с.30). Частина будинку батьків у вигляді будинку під
літером НОМЕР_4 будівництвом не закінчена (а.с.97).

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1. помер
ОСОБА_7, який заповіту не залишив. Після його
смерті відкрилась спадщина на 12 частину будинку «А» та 12 частину
незакінченого будівництвом будинку «Б» по
АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом були дружина
померлого ОСОБА_8 та його діти - позивач і відповідачі. Спадщину у
встановлений законом шестимісячний термін прийняли дружина та діти - позивач ОСОБА_1і відповідач ОСОБА_3, які
фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, оскільки постійно проживали і користувалися спадковим
будинком та господарськими спорудами, що
стверджується відомостями про прописку в домовій книзі. Дочка померлого відповідач ОСОБА_3 спадщину не прийняла у
встановлений законом шестимісячний строк ні
шляхом звернення з заявою до держнотконтори, ні фактично, бо вона в будинку не проживала, прописана не була. Відповідно дружина
померлого та діти успадкували по 1/6 частині спадкового майна
кожний.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8, яка залишила заповіт, де заповідала все
своє майно відповідачу ОСОБА_2, який прийняв
спадщину і отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_3., за яким йому
належить будинок «А» та незакінчений будівництвом будинок «Б» по
АДРЕСА_1(а.с.52-63).

Наведені обставини підтверджуються поясненнями сторін, показами свідків,
рішенням виконкому, довідкою відділу РАЦС,
планами земельних ділянок, довідками Ірпінського БТІ, заявами, актами обстеження, договором про надання у безстрокове
користування земельної ділянки для будівництва будинку, свідоцтваим
про народження, спадковими справами після смерті ОСОБА_7 і
ОСОБА_8. та іншими матеріалами справи.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 р. вказаний Кодекс застосовується
до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Поскільки в
даній справі спірні правовідносини між сторонами
щодо прийнятя спадщини виникли під час дії ЦК УРСР 1963 р., то суд застосовує норми цього Кодексу
для вирішення даного спору.

Згідно ст.524 ЦК УРСР спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки
воно не змінено заповітом. Згідно ст.529 ЦК УРСР до спадкоємців першої черги за
законом належать діти, дружина і батьки померлого, спадкоємці першої
черги за законом успадковують майно померлого в рівних частках.

Згідно ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він
фактично вступив в управління або володіння
спадковим майном, чи якщо він подав держнотконторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вказані
дії повинні бути вчинені протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини.

У відповідності зі ст.256 ЦПК України судам підвідомчі справи про
встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не
визначено іншого порядку їх встановлення.

Поскільки судом встановлено, що після смерті в ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_7 відкрилася спадщина на 1/2 частину спадкового будинку і
спадщину прийняли в рівних частинах лише дружина померлого ОСОБА_8 та його діти - позивач ОСОБА_1і відповідач
ОСОБА_3, як спадкоємці першої черги за законом,
то суд вважає, що кожному із спадкоємців належить по 1/6 частині спадкового майна, а саме будинку «А» та
незакінченого будівництвом будинку «Б» по АДРЕСА_1.

З наведених підстав суд вважає за необхідне встановити факт прийняття
позивачем спадщини після смерті батька та
визнати за позивачем право власності на 1/6 частину будинку «А» та
незакінченого будівництвом будинку «Б» по АДРЕСА_1.

Вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/4 частину спадкового майна необгрунтовані та суперечать встановленим судом обставинам, зокрема, що
спадщину після смерті батька прийняли троє спадкоємців і частка позивача
складає - 1/6.

Також з урахуванням викладеного вище суд задовольняє позов в частині
визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину
за заповітом, виданого ІНФОРМАЦІЯ_3. Ірпінською
держнотконторою на ім"я відповідача ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_8.,
оскільки дане свідоцтво порушує права позивача,
бо позбавляє його 1/6 частини спадщини, яку він
успадкував після смерті батька і на яку він має право.

Суд вважає, що позивач не пропустив строки позовної давності, передбачені
ст.71 ЦК УРСР 1963 р. та ст.257 ЦК України, щодо вимог
про визнання частково недійсним оспорюваного свідоцтва, оскільки дізнався про його існування лише під час розгляду
справи судом після витребування з державного
нотаріального архіву спадкових справ батьків, після чого і уточнив свої вимоги.
Наведені доводи відповідачами не спростовані, та фактично підтверджені
відповідачем ОСОБА_2., який пояснив суду, що
свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері він
позивачу не показував.

Доводи відповідачів про те, що після смерті батька сторін у ІНФОРМАЦІЯ_1. спадщина не відкривалася, бо будинок був викуплений на ім»я матері ОСОБА_8. і був її власністю не заслуговують
на увагу.

Судом встановлено, що батьки сторін ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в період шлюбу придбали на ім»я ОСОБА_8. будинок АДРЕСА_1. Будинок був придбаний на підставі рішення
народного суду м.Ірпінь від ІНФОРМАЦІЯ_4 з якого вбачається, що даний будинок належав Ірпінському домоуправлінню,
однак в результаті покращень, зроблених подружжям
ІНФОРМАЦІЯ_5, право власності було визнане за ОСОБА_8, з неї на користь домоуправління стягнуто 639 крб. і відповідно вказаний будинок належав батькам сторін як спільне майно
подружжя.

Згідно ст.24 КпШС України, який діяв на час придбання спірного будинку у 1971 р., до роздільного майна подружжя належить майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в
дар, або в порядку успадкування.

Поскільки спірний будинок не є дошлюбним майном та не отриманий в дар чи в
порядку спадкування, то він не належить до роздільного майна
подружжя.

На підставі ст.ст. 524, 529, 549 ЦК УРСР 1963 p., ст.22 КпШС України, керуючись ст.ст.
10,
11, 60, 209, 212-215 ЦПК
України суд,-

Наведені обставини підтверджуються поясненнями позивача, договром міни,
державним актом, свідоцтвами про смерть,
свідоцтвами про народження, про одруження, витягом з домової книги та
іншими матеріалами справи.

Спірні правовідносини регулюються Земельним кодексом України.

Згідно ст. 88 ЗК України володіння, користування
і розпорядження земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташований
належний співласникам будинок, здійснюється за згодою співвласників.

Згідно ч.3 ст. 116 ЗК України громадяни набувають права
власності на земельні ділянки, які перебувають у їх користуванні, за рішенням
органів місцевого самоврядування шляхом безоплатної приватизації
земельних ділянок.

Поскільки судом встановлено, що на час отримання державного акту на право
приватної власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_2, тобто у 2000 році ОСОБА_9 не була власником будинку по АДРЕСА_2 і відповідно присадибна ділянка будинку не перебувала у
її користуванні, то вона не мала права на приватизацію цієї земельної ділянки.

З наведеного випливає, що видача ОСОБА_9 державного акту на право приватної
власності на ділянку по АДРЕСА_2 порушує права позивачів як власників будинку і
користувачів цієї земельної ділянки.

Згідно ст. 155 ЗК України у разі видання органом
місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо користування
ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Враховуючи, що оспорюваним державним актом порушуються права позивачів, як співвласників будинку і відповідно землекористувачів,
передбачені ст.88 ЗК України, то суд визнає даний державний
акт недійсним.

На підставі ст.ст.88, 116, 155 ЗК України, керуючись ст.ст. З, 10, 11, 60,
212-215, 224- 226 ЦПК України, суд, -

постановив:

Позов задоволити.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну
ділянку площею 1204 кв.м, будинку по АДРЕСА_2, виданий ІНФОРМАЦІЯ_6 Ірпінською міською радою Київської області на ім»я
ОСОБА_9, зареєстрований в Книзі записів державних актів на
право приватної власності на землю за НОМЕР_6.

Копію заочного рішення направити відповідачу для відома.

Рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, яка має бути подана
протягом 10 днів з дня отримання відповідачем
його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через
Ірпінський міський суд шляхом подання заяви
про апеляційне оскарження протягом десяти днів та наступного подання
апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання заяви.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви
про апеляційне оскарження, якщо заяву не було
подано, а у випадку подання заяви - після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо
його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним
судом.