Справа № 22ц-2122/2007                            Головуючий по 1-й
Категорія-21                                                  суддя
Доповідач: суддя - Стратіло В.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2007
року                                                     м.
Донецьк

Апеляційний
суд Донецької області у складі головуючої: судді Шабанової В.О, суддів:
Стратіло В.І., Резникової Л.В., при секретарі Баранові В.В. з участю позивача
ОСОБА_1, представника
відповідача Тимощук Н.І.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду в м.Донецьку
справу за позовом ОСОБА_1до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань
України в м. Єнакієве про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Єнакієве на
рішення Єнакіївського міського суду від 25 грудня 2006 року, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідач - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м.
Єнакієве подав апеляційну скаргу на рішення Єнакіївського міського суду від 25
грудня 2006 року, яким частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення
моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві. Суд стягнув з
відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 13 000
грн., тоді як позивач просив стягнути 100 000 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що
позивач працював на підприємствах вугільної промисловості 21 рік 2 місяці і був
звільнений за власним бажанням у 2002 році. 8.04.2002 року висновками МСЕК йому
було встановлено 45% втрати професійної працездатності - первинно 40% у зв'язку
з професійним захворюванням та 5% у зв'язку з трудовим каліцтвом, визнано
інвалідом третьої групи та протипоказана тяжка фізична праця. Висновки МСЕК
були підтверджені повторно 8.04.2003 року.

Враховуючи вказані обставини, суд зробив правовий висновок, що позивачу
заподіяно моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням здоров'я умовами виробництва
і, посилаючись на ст.ст. 21,28,34 Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і
професійного захворювання, які потягли втрату працездатності", постановив
рішення про стягнення вказаної суми на користь позивача.

Відповідач, не погодившись з таким рішенням, подав апеляційну скаргу,
вважає рішення необгрунтованим, оскільки воно не відповідає фактичним
обставинам справи

і добутим у
справі доказам, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального
права.

При цьому апелянт посилався на те, що з 01.01.2006 р. набрав чинності Закон
України „Про Державний бюджет України на 2006 рік", згідно з п.27 ст.77
якого зупинена дія статей Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності" в частині
відшкодування моральної шкоди застрахованим особам.

Крім того, апелянт вважає недоведеним факт заподіяння позивачу моральної
шкоди умовами виробництва, а також вказував, що судом необгрунтовано визначено
розмір відшкодування цієї шкоди. Також апелянт посилався на те, що позивачем
пропущений строк позовної давності, встановлений ст. 23 3 КЗпП України для
звернення за захистом порушеного права. Посилався відповідач і на ст. 23 7-1
КЗпП України, вказуючи, що моральна шкода відшкодовується особою, яка її
завдала, тобто цю шкоду повинно відшкодувати підприємство, де позивач отримав
ушкодження здоров'я.

У апеляційній скарзі висловлене прохання про скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Від позивача надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, де йдеться
про її відхилення та залишення рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї,
апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення
суду першої інстанції підлягає зміні з таких підстав.

Відповідно до п.1. ч.І ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами і сторонами не
заперечується, що позивач ОСОБА_1 тривалий час працював на підприємствах
вугільної промисловості, останній час ( з 1981 року) працював на шахті
„ІНФОРМАЦІЯ_1" ВО „Орджонікідзевугілля"
у якості забійника. Працюючи у тяжких, підземних умовах праці, які відносяться
до категорії шкідливих, він отримав професійне захворювання - вібраційна
хвороба II ст., що підтверджується актом розслідування хронічного
професійного захворювання за формою П-4 від 01.03.2002 року (а. с. 12).

Висновком МСЕК від 08.04.2002 року йому встановлено 45 %
втрати професійної працездатності за сукупністю: 40% у зв'язку з цим
професійним захворюванням первинно та 5% у зв'язку з травмою, яку він отримав
14.12.1992 p., a також визнано інвалідом третьої групи, (а.с.13).
Висновками МСЕК від 08.04.2003 року йому підтверджено вказану стійку втрату
професійної працездатності та групу інвалідності безстроково (а.с. 14-15).

Проти цих
обставин не заперечував і відповідач.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч.І та ч.2 Конституції України,
Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні
і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у
разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати
годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових
внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування,

згідно з абзацом п'ятим частини першої статті 4 Основ законодавства України
про

загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі Основи), є
страхування від

нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які
спричинили

втрату працездатності.

Основами
передбачено відшкодування збитків, заподіяних працівникові каліцтвом чи іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним своїх трудових обов'язків
(п.4 ч.І СТ.25).

Відповідно до
ч.2 ст.4 Закону України „Про охорону праці" в редакції від 21 листопада
2002 року державна політика а галузі охорони праці базується, зокрема, на
принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності
роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.І ст.9
цього Закону відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування
від нещасних випадків відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі
Закон).

Преамбулою
Закону передбачено, що він визначає правову основу, економічний механізм та
організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального
страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих
на виробництві.

Зазначені закони
України, по-перше спрямовані на соціальний захист працівників, які внаслідок
нещасного випадку чи професійного захворювання отримали ушкодження, що призвели
до втрати професійної працездатності, і по-друге, передбачають відшкодування
Фондом соціального страхування від нещасних випадків шкоди шляхом надання
потерпілим соціальних послуг та виплат, у тому числі відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

З урахуванням
конституційної значущості здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що
належить людині від народження і охороняється державою, законодавець урегулював
обсяг та характер відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я нещасним випадком чи професійним захворюванням, і
передбачив комплекс заходів, спрямованих на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

Враховуючи
особливості захисту здоров'я потерпілого, поряд із відшкодуванням матеріальної
шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Відшкодування
моральної шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди
передбачено статтею 1 Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності" і є одним із способів
захисту особистих немайнових прав працівника.

Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного
випадку, страховик ( Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим
самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом
(стаття 21) соціальні послуги та виплати. Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального
страхування від

нещасних випадків здійснює забезпечення соціального
захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності.

До страхових
виплат належать, зокрема, грошова сума, яка виплачується застрахованому за
моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт
„є" пункту 1 частини першої статті 21, частина третя статті 28 Закону) .

Відповідно до
статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від
нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема,
у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає. Як
наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення
таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я
тощо.

Ушкодження
здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому
моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає
працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна
працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Встановлення
Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків
відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого
державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від
нещасного випадку та професійного захворювання (стаття 3 )

Таким чином, суд
першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність заподіяння позивачу
моральної шкоди умовами виробництва, що покладає саме на Фонд обов'язок
відшкодувати цю шкоду.

Доводи апелянта
про те, що у даному випадку обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди
відповідно до ст. 237і КЗпП України необхідно покласти на підприємство, на
якому стався нещасний випадок з позивачем, та на пропуск строку позовної
давності, передбачений ст. 23 3 КЗпП України не заслуговують на увагу, оскільки
вони не основані на законі.

По-перше спірні
правовідносини не врегульовані нормами КЗпП України а спеціальною нормою -
Законом України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві і професійного захворювання, які потягли
втрату працездатності", відповідно до положень якого відповідальність по
відшкодуванню моральної шкоди, завданої умовами виробництва , несе Фонд; по
-друге відповідно до п. З ч. 1 СТ.268 ЦК
України позовна давність не розповсюджується на вимоги про відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я чи смертю.

Що стосується
доводів відповідача в тій частині, що положення Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" які передбачають відшкодування моральної шкоди призупинено
Законом України „Про Державний бюджет України на 2006 рік", вони не можуть
бути прийняті до уваги і бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до
ст. 5 ЦК України
акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у часі, кім випадків, коли він пом'якшує
цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив в чинність, новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним
чинності.

У даному випадку правовідносини, пов'язані з заподіянням
позивачу

професійного захворювання і втратою професійної
працездатності у розмірі 40

відсотків, виникли до введення в дію Закону України „Про
Державний Бюджет

України на 2006 рік" і тому положення цього закону
не мають зворотної сили щодо

вказаних правовідносин.

В той же час з висновками суду в частині задоволення
позову про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження
здоров'я в результаті нещасного випадку, що стався з позивачем у 1992 році,
погодитись не можна.

Вказані правовідносини було врегульовано іншими нормами матеріального
права, а саме Законом України „Про охорону праці", Кодексом законів про
працю України, Цивільним Кодексом України в редакції 1963 року (ст. 440-1), які
не передбачали обов'язок відшкодування моральної шкоди Фондом.

Оскільки Закон України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності", відповідно з яким
страхові виплати здійснює Фонд, набрав чинності з 01.04.2001 року, а нещасний випадок
з позивачем стався до зазначеної дати, у позивача не виникло право на
відшкодування страхових виплат з Фонду за травму, отриману у 1992 році.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що не можна погодитись з
висновками суду щодо встановленого ним розміру відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови
Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4, розмір
відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних
страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача
та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан
здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

При цьому суд
має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен
навести в рішенні відповідні мотиви.

Ухвалюючи рішення про стягнення з Фонду на користь позивача 13000 грн. на
відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачу встановлено 45%
втрати професійної працездатності, тоді як вимоги про відшкодування моральної
шкоди тільки за ушкодження, отримане позивачем в результаті нещасного випадку
на виробництві, що мав місце 14 грудня 1992 року задоволенню не підлягають.

За таких
обставин апеляційний суд, приймаючи до уваги межі позовних вимог, характер та
обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань умовами виробництва, тяжкість
та наслідки хронічного захворювання, стан його здоров'я на теперішній час,
істотність вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, виходячи з
засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне зменшити
розмір відшкодування моральної шкоди до 12000 грн.

Керуючись ст.ст.303-305, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення
Єнакіївського міського суду Донецької області від 25 грудня 2006 року змінити.

Стягнути в
рахунок відшкодування моральної шкоди з відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Єнакієве на, користь ОСОБА_112 000 ( дванадцять тисяч)
грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, однак може бути
оскаржене протягом двох місяців з моменту набрання ним чинності безпосередньо
до суду касаційної інстанції.