У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

30 травня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути  Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про
стягнення боргу за договорами позики та відшкодування шкоди, за касаційною
скаргою ОСОБА_2на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11
квітня 2006 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 червня
2006 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договорами позики та відшкодування шкоди.

Зазначала, що позивач неодноразово брав у неї в борг грошові суми, а саме:
8.12.2000 р. - 4000 грн., 22.01.2001 р. - 11000 грн., 6.02.2001 р. - 14000
грн.,             17.04.2001 р. - 66000
грн. та 6.05.2001 р. - 61000 грн., про що написав відповідні розписки. Частину
боргу в сумі 10000 грн. відповідачем погашено, а решту боргу ОСОБА_2
добровільно повертати відмовився.

У зв'язку з цим ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь
суму боргу за договорами позики з урахуванням 3 % річних з простроченої суми,
процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ, індексу інфляції та
відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11.04.2006 р. позов
задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 132875 грн.
боргу  за
договорами  позики,  7972 грн. -
3 % річних  за прострочення боргу,
15249 грн. процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ, 30028 грн.
позики з врахуванням розміру інфляції, 1000 грн. моральної шкоди та судові
витрати.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.06.2006 р. рішення
місцевого суду в частині задоволення вимоги позивачки про відшкодування
моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в
позовній вимозі. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень та
направлення справи на новий розгляд.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 цього Кодексу - під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і
заперечення,  та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку  позовної давності
тощо),  які мають значення для вирішення
справи,  та  докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що відповідачем не
виконані взяті зобов'язання за договорами позики та не повернуті за вимогою
позивачки отримані у борг грошові суми.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення вимог про
відшкодування моральної шкоди та відмовляючи у цій позовній вимозі, апеляційний
суд виходив з того, що правові підстави для покладення на відповідача обов'язку
по відшкодуванню моральної шкоди у цих правовідносинах відсутні.

Однак висновки судів щодо обставин укладення договорів позики зроблені з
порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилалась на те, що за договорами
позики відповідачу передавались у борг грошові суми у національній валюті.

Проте із розписок від 22.01.2001 р. та від 6.02.2001 р. (а.с. 38, 39)
вбачається, що предметом позики виступала іноземна валюта, а саме долари США.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення боргу за
договорами позики від 22.01.2001 р. та від 6.02.2001 р. з урахуванням 3 %
річних з простроченої суми, процентів від суми позики на рівні облікової ставки
НБУ та індексу інфляції, місцевий суд помилково виходив з того, що на спірні
правовідносини поширюється правило ст. 214 ЦК УРСР 1963 р. щодо можливості
застосування таких штрафних санкцій, яке стосується національної грошової
одиниці - гривні.

Згідно ч. 1 ст. 173 ЦК УРСР - якщо в зобов'язанні беруть участь кілька
боржників, то кожний з боржників повинен виконати зобов'язання в рівній частці
з іншими, якщо інше не випливає з закону або договору.

З боргової розписки від 6.05.2001 р. (а.с. 36) вбачається, що грошова сума
в борг була позичена ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3, тобто особою, яка до участі в
справі  судом не залучалась.

Крім того,  вирішуючи справу,  місцевий суд
застосував норми  ЦК України 2003
р., що набрав чинності з 1.01.2004 р., не з'ясувавши часу настання вимоги за
кожним з укладених договорів позики.

Згідно п. 4 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України  2003 р. - Цивільний   кодекс
України  застосовується  до
цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.   Щодо цивільних
відносин,  які виникли  до
набрання  чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків,  що
виникли  або  продовжують
існувати після набрання ним чинності.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли у                2000-2001 роках, тобто до
набрання 1.01.2004 р. чинності ЦК України 2003 р.

Згідно вимог ст.ст. 71, 80 ЦК УРСР 1963 р. загальний строк позовної
давності для звернення до суду за захистом порушеного права встановлено в 3
роки, а закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою
для відмови в позові.

З тексту розписки від 8.12.2000 р. вбачається, що ОСОБА_2 зобов'язався
повернути борг до 19.12.2000 р., а тому місцевий суд з урахуванням часу
пред'явлення позову в березні 2006 р. не вирішив питання про наявність чи
відсутність підстав для поновлення пропущеного строку позовної давності за
вимогою про стягнення боргу за цим договором позики.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, на зазначені
обставини уваги не звернув та належним чином не перевірив доводів апеляційної
скарги відповідача.

За таких обставин, ухвалені в справі судові рішення в частині стягнення сум
за договорами позики не можна визнати законними і обґрунтованими, а тому вони
підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2  ст. 338 ЦПК України, з передачею справи в цій
частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись  ст.ст.  336,
338   ЦПК  України,
колегія  суддів  Судової
палати   у цивільних справах
Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2006 року та
рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2006 року в частині
вирішення позовних вимог про стягнення боргу за договорами позики скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої
інстанції.

В решті рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України:

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін