У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р
А Ї Н И

4 липня 2007 року                                                               м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів:

Григор'євої  Л.І.,

Данчука В.Г.,

Гуменюка В.І.,

Косенка В.Й.-

розглянувши  в судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права
власності на ¼ частину
недобудованого
будинку за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду
Житомирської області від
21 листопада 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У
березні 2005 року ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом, посилаючись на те,
що ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати ОСОБА_4  після
смерті батька вступила в шлюб із відповідачем по справі       ОСОБА_2. Від цього шлюбу у них
народилась дочка, ОСОБА_3. Рішенням Черняхівської
селищної ради від 19 грудня 1986 року матері та вітчиму  була виділена земельна ділянка
під будівництво жилого будинку АДРЕСА_1 розміром 0,07 га, на якій вони почали
будувати будинок. Крім того, вони
сім'єю проживали в трьохкімнатній квартирі № 1, розташованій в будинку АДРЕСА_2,
яку було надано в користування батькам позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в 1974 році.
Після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2,
між ними була домовленість, згідно якої відповідачі добудовують будинок АДРЕСА_1,
та переходять на тимчасове проживання до матері відповідача, а позивач із
братом ОСОБА_6 залишається проживати в квартирі. Недобудований будинок був
спільною власністю матері та відповідача по справі ОСОБА_2. Після смерті
матері, вони всі успадкували належну їй ½  частину будинку по 1/8 частині кожен. Брат
позивача ОСОБА_6 помер  ІНФОРМАЦІЯ_3,
після його смерті позивач прийняв спадщину,
яка складається з 1/8 частини спірного будинку. Оскільки частка робіт, яка не
виконана, відповідно до проекту є незначною, позивач просив визнати за ним  право
власності на ¼  частину недобудованого
будинку та виділити вказану частку в натурі.

Рішенням Черняхівського районного
суду Житомирської області від            3
липня 2006 року позов задоволено. Визнано
право власності за ОСОБА_1 на ¼  частину недобудованого будинку,
вартістю 4675 грн., який розташований АДРЕСА_1, 4 в смт. Черняхові Житомирської області,
виділивши у власність частину приміщення             2 площею 16,52 кв.м. Зобов'язано ОСОБА_1  провести переобладнання та ізоляцію виділеного приміщення, а саме: обладнати
перегородку, видокремивши частину приміщення 2, площею 16,52 кв.м, обладнати
вхід (вихід) через приміщення 2 з добудовою приміщення кухні, тамбуру, обладнати окремою інженерною
мережею(електроосвітленням та опалювальною
системою).

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 21 листопада 2006 року рішення суду першої
інстанції скасовано, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На рішення апеляційного суду подано
касаційну скаргу             ОСОБА_1 в якій ставиться
питання про його скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції з
посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів вважає, що скарга  підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд виходив з
того, що позивач та його брат ОСОБА_7
спадщину після смерті їх матері ОСОБА_4,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, не прийняли.

З такими висновками суду погодитися не можна, оскільки
вони не ґрунтуються на матеріалах справи, вимогах закону.

За правилами ст. 549 ЦК
УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як вбачається із змісту позовної заяви, пояснень сторін в
судових засіданнях, сторони та покійний ОСОБА_7
фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4,
продовжуючи проживати в квартирі, яка була місцем проживання спадкодавця.

Суд першої інстанції вирішуючи спір виходив з того, що
відповідачі визнали повністю позовні вимоги.

Відповідно до ч.2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а
також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено
поважними причинами.

В порушення вимог ст. 303 ЦПК України суд апеляційної
інстанції перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції жодним чином не спростувавши його висновків, не дослідивши нових
доказів, дійшов необґрунтованого висновку про те, що позивач та його брат ОСОБА_7 спадщину після смерті їх матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, не
прийняли.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи нове
рішення про відмову в позові, апеляційний суд порушуючи норми процесуального
права дійшов помилкових висновків про неприйняття спадщини позивачем та його
братом, у зв'язку з чим відповідно до ст. 339 ЦПК України рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
апеляційного суду Житомирської області від 21 листопада 2006 року
скасувати,
залишити в силі рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від
3 липня 2006 року.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий:

А.В. Гнатенко

Судді:

Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко