Головуючий 1 інстанції Пронін С.Г.
Справа №      1525 ,  2007р.    Доповідач
УХВАЛА

Іменем України

20 лютого 2007
року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого
судді Курило В.П. суддів  Санікової О.С.,
Шамрило Л.Г. при секретарі Степаненко В.Б.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті
Донецьку справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на
рішення Кіровського районного суду міста Донецька від 5 грудня 2006 року у
справі за позовом ОСОБА_1до
Товариства з обмеженою відповідальністю „Трест „Донбаскоксохімремонт" про
поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

4 вересня 2006 року позивач звернувся в суд з таким
позовом до відповідача. Він посилався на те, що з 2004 року займає посаду
заступника генерального директора з виробництва в Товаристві з обмеженою
відповідальністю „Трест „Донбаскоксохімремонт". За весь час він сумлінно
виконував свої обов'язки і до нього ніколи не застосовувались дисциплінарні
стягнення.

У серпні 2006 року йому стало відомо, що його звільнили з роботи відповідно
до наказу № НОМЕР_1. Трудову книжку йому не видали, тому він не знав про
причини звільнення. Але з листа НОМЕР_2 йому стало відомо про звільнення, коли
охорона його не допустила на його робоче місце. Тому він не мав можливості
зайняти своє робоче місце, оскільки керівництво відповідача навмисно чинило
йому у цьому перешкоди.

Також з ним не проведені розрахунки відповідно до ст. 116
КЩЗпП України, а саме не виплачено заробітну плату за травень 2006 року,
компенсацію за невикористану відпустку починаючи з 2004 року.

Крім того, він є депутатом Донецької обласної ради. Відповідач на порушення
вимог ст. 33 Закону України „Про статус депутатів місцевих рад" не повідомив
вказану раду про його наступне звільнення не менш як за 15 днів до звільнення.

На час сесій чи засідань постійної комісії ради а також
для здійснення повноважень в інших передбачених законом випадках , депутат
місцевої ради звільняється від виконання виробничих або службових обов'язків і
за цей час депутату відшкодовується середній заробіток за місцем основної
роботи.

Відповідач порушив вказані норми закону. Відповідно до листа №НОМЕР_2 від 2
червня 2006 року його перепустка на його автомобіль була анульована. Тому саме
з 2 червня 2006 року йому чинились перешкоди у здійсненні ним службових
обов'язків.

Незаконними
діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду.

Позивач просив поновити його на роботі заступником
генерального директора з виробництва, стягнути середню заробітну плату за час
вимушеного прогулу по день поновлення на роботі, моральну шкоду в сумі 5000
грн.

Рішення Кіровського районного суду міста Донецька від 5 грудня 2006 року в
задоволені позовних вимог ОСОБА_1до
Товариства з обмеженою відповідальністю „Трест „Донбаскоксохімремонт" про
поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про
скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення його
позовних вимог, посилаючись на те, що суд не повно з"ясував обставини, що
мають суттєве значення для справи, встановленим доказам дав неправильну правову
оцінку і неправильно вирішив спір. Він не виходив на роботу через те, що
відповідач його не допускав до виконання своїх обов"язків.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 перебував у
трудових відносинах з відповідачем і займав посаду ІНФОРМАЦІЯ_1. З 5 червня
2006 року позивач без поважних причин на виходить на роботу, не повідомивши
відповідача про причини відсутності на роботі. Згідно наказу НОМЕР_3ОСОБА_1 звільнений з
роботи за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 10
липня 2006. Порушень законодавства про працю при цьому відповідачем не
допущено.

В засіданні суду апеляційної інстанції представник
позивача просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати і
задовольнити його позовні вимоги.

Позивач в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав, просив її
задовольнити.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду
залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення
позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи і доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач не виходив на роботу з початку червня 2006 року, тому у
відповідача були передбачені законом підстави для його звільнення з роботи за
прогули.

Апеляційний суд
вважає цей висновок суду законним і обгрунтованим.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40. КЗпП України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого часу) без поважних причин.

Апеляційний суд вважає, що позивач дійсно скоїв прогул
без поважних причин і тому у відповідача були передбачені законом підстави для
розірвання з ним трудового договору.

В засіданні суду апеляційної інстанції позивач стверджував, що наприкінці
травня 2006 року домовився з генеральним директором підприємства про свою
відпустку з початку червня 2006 року. Він написав заяву і подав у відділ
кадрів. Вважаючи, що він знаходиться у відпустці, він з 1 червня до середини
липня 2006 року на роботу не виходив. А коли вийшов на роботу, охорона його не
допустила до виконання ним своїх трудових обов"язків.

Представник
відповідача в засіданні суду апеляційної інстанції вказував, що позивач не
оформлював свою відпустку і питання про відпустку взагалі з керівництвом
підприємства позивачем не обговорювалося.

Перевіряючи
доводи позивача і заперечення відповідача, суд апеляційної інстанції витребував
у відповідача табель обліку робочого часу позивача, відомості про надання йому
відпустки, книгу наказів по підприємству За 2006 рік, книгу реєстрації наказів
за вказаний період, книгу реєстрації вхідної і вихідної кореспонденції.
Дослідивши вказані докази в засіданні суду апеляційної інстанції, суд
встановив, що доводи позивача не підтверджуються.

Судом
встановлено, що позивач не звертався до відповідача з завою про надання
чергової відпустки. Згідно наданому суду графіку відпусток позивач мав отримати
відпустку у вересні 2006 року. З письмової заяви Генерального директора
товариства з обмеженою відповідальністю „Трест Донбасскоксохімремонт"
Зулгарина В.Г. видно , що позивач у травні 2006 року з ним не обговорював
питання про його відпустку з червня 2006 року. Наказів про його відпустку він
не видавав і не підписував.

Заява Зулгарина
В.Г. підтверджується записами про реєстрацію заяв працівників підприємства у
книзі реєстрації вхідної кореспонденції, книгою наказів по підприємству за 2006
рік і книгою реєстрації наказів за вказаний період часу.

Позивач просив в
судовому засіданні суду апеляційної інстанції опитати свідка -працівника
відділу кадрів, якому він нібито передавав свою заяву про відпустку. Судом
апеляційної інстанції було оголошена по справі перерва для надання позивачем
суду таких доказів. Але незважаючи на те, що у позивача було достатньо часу для
забезпечення своїх доводів відповідними доказами, він їх суду апеляційної
інстанції не надав. Таким чином, надані відповідачем докази позивач не
спростував. Тому його доводи про те, що він з 1 червня 2006 року не виходив на
роботу у зв"язку з тим, що знаходився у відпустці, є не переконливими.

В своїй позовні
заяві позивач стверджував, що узнав про своє звільнення з роботи у серпні 2006
року, коли охорона його не допустила на роботу. Звільнення його відбулось
відповідно до наказу № НОМЕР_1.

Заперечуючи
проти таких доводів позивача, представник відповідача посилався на те, що наказ
про звільнення позивача з роботи виданийНОМЕР_3. Інших наказів щодо цього
питання відповідачем не видавалось. Крім того, ніяких вказівок про недопущення
позивача до робочого місця охороні не давалось, навпаки, адміністрація
підприємства писала позивачеві листи з проханням прийти на роботу і повідомити
про причини відсутності на робочому місці. Але позивач на листи не реагував,
незважаючи на те, що їх отримував.

На підтвердження
своїх доводів позивач надав суду ксерокопію листа № НОМЕР_2 від 2 червня 2006
року, з якого видно, що генеральний директор підприємства Зулгарин В.Г. дає
охороні розпорядження анулювати перепустку позивача оскільки він звільнений з
роботи наказом № НОМЕР_1 (а.с. 6).

Представник
відповідача заперечував направлення такого листа Зулгариним В.Г., пояснивши, що такий лист є
сфальсифікованим.

Перевіряючи
доводи і заперечення сторін, суд апеляційної інстанції дослідив надані
відповідачем докази: книги наказів, реєстрації наказів, реєстрації вихідної
кореспонденції, і встановив, що наказ № НОМЕР_1 не стосується позивача, а лист
№ НОМЕР_2 від 2 червня 2006 року містить інший зміст, також не стосується
позивача і його відсутності на роботі.

Таким чином, відповідачем доведений в суді той факт, що лист за № НОМЕР_2
від 2 червня 2006 року, що є на а.с. 6 ніколи відповідачем не видавався і не
розповсюджувався. Докази, які б спростували доводи відповідача і надані ним
докази, позивачем не надані.

Більш того,
вказаний лист не може свідчити про перешкоди відповідача виконанню позивачем
своїх трудових обов'язків, оскільки позивач не надав суду доказів того, що він
намагався їх виконувати.

З позовної заяви
ОСОБА_1 видно,
що про наявність такого листа йому стало відомо у серпні 2006 року, у той час
як він звільнений з роботи з 10 липня 2006 року відповідно до наказу НОМЕР_3(
а.с. 41).

Крім того,
відповідач надав суду переконливі докази своїм намаганням знайти позивача і
з"ясувати причини його невиходу на роботу. На а.с. 32, 33, 36, 38 є листи
відповідача від 18 липня, 27 липня, 31 липня, 7 серпня 2006 року на ім."я
позивача з проханням надати пояснення своєї відсутності на роботі.

Суд першої
інстанції перевірив доводи позивача про те, що він такі листи не отримував і
дійшов правильного висновку про те, що і ці доводи спростовані наданими
доказами. Зокрема, судом встановлено, що усі листи пересилались позивачеві
рекомендованими листами, були отримані ним самим, родичами позивача і навіть
сусідами, але відповіді на них відповідач так і не отримав.

Доводи позивача
про те, що він не отримував усі листи тому, що за вказаною в них адресою він не
проживає фактично, не переконливі. Судом встановлено, що відповідачу позивачем
була повідомлена лише одна його адреса - за місцем його реєстрації, саме та, на
яку відповідач і направляв свої листи.

Таким чином,
доводи позивача про те, що він намагався працювати, а відповідач чинив йому в
цьому будь які перешкоди, спростовані в суді наданими відповідачем доказами.

Встановивши, що
позивач дійсно не виходить на роботу з 2 червня 2006 року, доказів про
наявність поважних причин для цього позивачем не надано , суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що у відповідача були передбачені п. 4 ст.
40 КЗпП України підстави для розірвання трудового договору у зв"язку з
прогулами.

Той факт, що
позивач не виходить на роботу з 2 червня 2006 року, а відповідно до наказу №
НОМЕР_3його звільнення з роботи відповідачем проведено з 10 липня 2006 року у
даному випадку правового значення не має. Судом встановлено, що позивач не
виходив без поважних причин на роботу з 2 червня 2006 року і за станом на час
видання наказу, тобто на 7 серпня 2006 року він не працював також без поважних
причин, тому у відповідача були підстави для розірвання трудового договору і з
10 липня 2006 року.

Доводи скарги
про те, що відповідач не провів з позивачем відповідні розрахунки, які він мав
провести у зв"язку із звільнення з роботи, не є підставою для поновлення
позивача на роботі, оскільки вказані правовідносини виникли між сторонами після
розірвання трудового договору і не впливають на висновки суду про законність
застосування до позивача міри дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з
роботи.

Доводи скарги
про те, що позивач є депутатом місцевої ради і відповідач при його звільненні з
роботи не дотримався вимог ст. 33 Закону України „Про статус депутатів місцевих
рад" не є підставою для скасування рішення суду. Дійсно відповідно до
вказаної норми Закону відповідач мав повідомити відповідну місцеву раду про
наступне звільнення позивача з роботи у зв"язку з прогулами. Відповідач
такого повідомлення не зробив. Але таке порушення є формальним, таким, що не
тягне за собою будь яких наслідків через те, що такі наслідки не передбачені
законом.

Той факт, що позивач у дні прогулів фактично виконував обов"язки
депутата місцевої ради у даному випадку також не можуть вплинути на висновки
суду про законність звільнення позивача з роботи за прогули. Судом встановлено,
що за період з 2 червня по 7 серпня 2006 року позивач приймав участь у роботі
сесій обласної ради тільки три дні: 5, 13 червня і 14 липня 2006 року, а у інші
дні він був відсутній на роботі без поважних причин. Крім того, як встановлено
судом з пояснень представника відповідача в судовому засідання, підприємству не
було відомо про те, що позивач обраний депутатом

обласної
ради. Копію свого посвідчення він підприємству не надавав, заяв про надання робочих
днів для здійснення своїх повноважень депутата він відповідачеві не подавав. На
листи підприємства з проханням повідомити про причини відсутності на роботі він
не реагував.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального
законодавства, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення
справи. Тому рішення суду є законним і підстав для його скасування не має.

Відповідно до ст. 208 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо
визнає, що воно ухвалене з дотримання норм матеріального і процесуального
законодавства.

Керуючись
ст.304, 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу відхилити. Рішення Кіровського
районного суду міста Донецька від 5 грудня 2006 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з часу її
проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до
Верховного суду України протягом двох місяців з дня проголошення ухвали суду
апеляційної інстанції.