У Х В А Л А ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

4 липня 2007 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути  Л.М.,

Пшонки М.П.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування збитків, заподіяних інфляцією грошових коштів, та стягнення
відсотків за користування коштами, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Ямпільського районного суду Вінницької області від 9 жовтня 2006 року та ухвалу
Апеляційного суду Вінницької області від 27 листопада 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2006 р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про
відшкодування індексу інфляції та відсотків за користування коштами.

Зазначав, що відповідно до умов договору позики від 14.02.2001 р.
відповідачка позичила у нього 38553 грн., які зобов'язалася повернути в строк
до 14.02.2002 р.  Однак  на час пред'явлення позову кошти не
повернула, хоча 20.02.2002 р. було відкрито виконавче провадження про примусове
виконання нотаріального напису, виданого 14.02.2002 р. Ямпільською державною
нотаріальною конторою про звернення стягнення на житловий будинок, що був
предметом застави за вказаним договором позики.

Вважаючи, що внаслідок невиконання відповідачкою грошового зобов'язання в
обумовлений договором строк йому завдані матеріальні збитки, пов'язані із
знеціненням грошової одиниці, позивач просив стягнути із ОСОБА_2 на його
користь 14269,26 грн. збитків внаслідок інфляції, 3 % річних за прострочку
виконання зобов'язання в сумі 5218,92 грн.,
відсотки за користування його коштами за період із 1.01.2004 р. по день
ухвалення рішення суду, розмір яких на день подання позову в суд становив
6768,42 грн., а також судові витрати.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 9.10.2006 р.,
залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 27.11.2006
р., у позові відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на неправильне застосування
судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в
зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень та ухвалення нового
рішення про задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню
з таких підстав.

Встановлено, що 14.02.2001 р. між сторонами укладено договір позики, за
яким ОСОБА_2  позичила у ОСОБА_1 гроші в
сумі 38553 грн. строком на один рік. На забезпечення цього договору було
укладено договір застави житлового будинку.

У встановлений договором строк ОСОБА_2 борг не повернула, тому 15.02.2002
р. за заявою позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса було звернуто
стягнення суми позики на предмет застави - житловий  будинок АДРЕСА_1.

В подальшому ОСОБА_2 заявляла позови про визнання недійсними договорів
позики та застави, а також оскаржувала виконавчі документи в судовому порядку,
у зв'язку і чим виконавче провадження про звернення стягнення на  житловий будинок зупинялося з 7.05.2002 р. по
12.05.2005 р.

Відмовляючи в позові, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того, що оспорювання відповідачкою в суді
названих договорів не є ухиленням від виконання зобов'язання, а факт вчинення
виконавчого напису на предмет застави та звернення його до примусового
виконання є обставиною, за якою позивач втратив право на застосування до
боржника санкцій, передбачених ст. 214 ЦК УРСР 1963 р., чинного на час
виникнення спірних правовідносин.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст. 4 ЦК УРСР 1963 року цивільні права і обов'язки
виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а
також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в
силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні
права і обов'язки, зокрема з угод, передбачених законом, з угод, хоч і не
передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК УРСР 1963 року зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент звернення ОСОБА_1 з позовом до
суду, ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконала та не
повернула йому грошову суму, взяту у борг за договором позики.

Таким чином, грошове зобов'язання відповідачки перед позивачем, що виникло
з договірних правовідносин, не зважаючи на звернення виконавчого напису за
договором застави до примусового виконання,
не можна вважати таким, що припинило своє існування, оскільки главою 19
ЦК УРСР 1963 року такої правової підстави припинення зобов'язань не
передбачено.

В зв`язку з тим, що
судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми закону, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвалені
ними рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись  ст.ст.  336,
338   ЦПК  України,
колегія  суддів  Судової
палати   у цивільних справах
Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 9 жовтня                 2006 року та ухвалу
Апеляційного суду Вінницької області від 27 листопада                  2006 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

М.П. Пшонка

Я.М. Романюк