Справа
№2-55/2007
М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
судді - Мороз В.П.,
секретарі -          Губаренко О.А.,
участю адвоката - ОСОБА_1,
у судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за
позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
ОСОБА_4 недійсним, про визнання шлюбу недійсним
визнання права приватної власності на ? частини квартири в порядку
лютому 2005 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3  про визнання
ОСОБА_4 недійсним, про визнання шлюбу недійсним і
права приватної власності на ? частини квартири в порядку спадкування
обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що її
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.  Після його
на кв.АДРЕСА_1. Позивачка
в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, де їй
що 24.03.2004 року  її батько склав
заповіт на дружину ОСОБА_3,
є відповідачкою по справі. В ході судового розгляду позивач уточнювала
вимоги, просила суд, враховуючи ту обставину, що батько позивачки
в стані хвороби і не міг усвідомлювати своїх дій, визнати шлюб
визнати заповіт недійсним і визнати за нею права приватної власності
? частини квартири в порядку спадкування за законом та відшкодувати
їй та її інтересам моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень.
судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги,
суд їх задовольнити.
в судове засідання з'явилася, позов не визнала, суду пояснила, що її
чоловік ОСОБА_4 був в здоровому глузді і що заповіт віддзеркалює
волю. Також відповідач вказувала, що вона доглядала у весь цей час ОСОБА_4,
його донька (позивач по справі) життям і здоров'ям батька не цікавилась.
ОСОБА_1, яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_3, підтримала
своєї довіритель ниці, суду пояснила, що доводи позивачки є
та нічим не обґрунтовуються.
Суд,
вислухавши пояснення сторін, представника позивача, прийнявши до уваги
адвоката, вивчивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги не
задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.
судовому засіданні встановлено, що 20 березня 2004 року Толстих Олександром
складено заповіт на користь ОСОБА_3, посвідчений
нотаріусом ОСОБА_5, реєстровий НОМЕР_1 (а.с.16).
березня 2004 року ВРАЦС Індустріального районного управління юстиції
шлюб між ОСОБА_3 (відповідачем по справі) та ОСОБА_4,
запис НОМЕР_2 (а.с.18).
року ОСОБА_4 - помер, актовий запис НОМЕР_3 складений ВРАЦС
районного управління юстиції (а.с.19). Після його смерті
спадщина на кв.АДРЕСА_1.
225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа
у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не
керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи,
у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси
Заповіт є правочином. Тому до нього застосовуються загальні положення
правочини та положення про недійсність правочинів.
згідно ч. 4 ст. 1257 ЦК України у разі недійсності заповіту спадкоємець,
за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на
за законом на загальних підставах.
до ст.30 Цивільного Кодексу України, цивільну дієздатність має
особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.
39 Цивільного Кодексу України встановлює, що фізична особа може бути
судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного
не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
рішення відносно ОСОБА_4 - не постановлялося.

В
матеріалах справи є довідка №360 міської поліклініки №1 з якої вбачається, що

ОСОБА_4
на диспансерному обліку і нагляді лікаря-психіатра не перебуває,

за
станом здоров'я адекватний, за свої дії відповідає (а.с. 82).

Згідно
відповіді на запит суду до міської клінічної лікарні №14 м.

Дніпропетровська,
вбачається, що ОСОБА_4 під наглядом диспансерного

відділення
по наданню усіх видів психіатричної допомоги Дніпропетровської МКЛ

№14
не знаходився (а.с.109).

Даючи
оцінку доказам, наданим сторонами, суд також приймає до уваги Акт №10 від

21
березня 2007 року Відділення судово-психіатрічних експертиз КП

„Дніпропетровська
обласна клінічна психіатрична лікарні” (а.с.122-124), в якому

надано
аналіз медичної документації відносно ОСОБА_4, і з якого

вбачається,
що захворювання на які  він страждав
мають фізіологічний характер і

не
відносяться до категорії психічних розладів.

Таким чином, суд не вбачає підстав для
задоволення вимог позивачки в частині

визнання
заповіту недійсним і визнання за нею права власності на ? частину

спадкового
майна, оскільки останньою не доведено в судовому засіданні, що на

момент
складання заповіту ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не

міг
керувати ними.

Що
стосується вимог ОСОБА_2 в частині визнання шлюбу між ОСОБА_4 та

ОСОБА_3
не дійсним, суд приходить до наступного.

Відповідно
до ч.3 ст. 39 Сімейного Кодексу України, недійним є шлюб,

зареєстрований
з особою, яка визнана недієздатною.

Відповідно
до ст.40 Сімейного Кодексу України, шлюб визнається недійсним за

рішенням
суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або

чоловіка.
Відсутність вільної згоди зокрема передбачає наявність у особи

тяжкого
психічного розладу.

Однак,
з огляду на викладене вище, судом не може бути прийняте до уваги

посилання
позивачки на цю норму Закону.

Викликана
в судове представник ВРАЦС Індустріального району м. Дніпропетровська

(а.с.83),
пояснила, що єдиною підставою для реєстрації шлюбу вдома став важкий

фізичний
стан здоров'я ОСОБА_4 внаслідок перенесеної хірургічної операції

(а.с.80),
сумнівів щодо адекватності психічного стану ОСОБА_4 - у

працівників
ВРАЦС не виникло.

Посилання
позивачки на те, що ОСОБА_3 не проживала постійно однією родиною з

померлим
і зареєструвала шлюб з ним лише задля набуття певних матеріальних

благ,
зокрема спадкового майна, також не знайшло свого підтвердження в судовому

засіданні,
оскільки відповідно до ч.2 ст.41 Сімейного Кодексу України, при

вирішенні
справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, зокрема,

тривалість
спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин.

В
той самий час свідки, допитані в судовому засіданні ОСОБА_6, ОСОБА_7,

ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,

ОСОБА_13
суду пояснили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживали дружно

однією
родиною з вересня 2002 року, на протязі цього часу і до дня похорону,

позивач
до свого батька ОСОБА_4 не навідувалась, його життям та станом

здоров'я
не цікавилась, організовувала поховання і несла всі витрати по ним

виключно
ОСОБА_3 ОСОБА_4 дуже тепло завжди відкликався про ОСОБА_3,

вона
в свою чергу піклувалась про нього до останнього дня, оскільки ОСОБА_4 страждав
на гіпертонічну хворобу, переніс хірургічну операцію, однак він не

мав
будь-яких психічних вад.

Таким
чином, вимоги ОСОБА_2 в частині визнання шлюбу недійсним між

ОСОБА_4
та ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і

задоволенню
не підлягають.

Що
стосується вимог позивачки в частині моральної шкоди, суд приходить до

висновку,
що  вимоги позивача, у частині відшкодування
моральної шкоди,

задоволенню
не підлягають, тому що відповідно до п.2 Постанови Пленуму

Верховного
суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про

відшкодування
морального (немайнової) шкоди»,  спори
про відшкодування

заподіяної
фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди

розглядаються,
зокрема:

-
коли право на його відшкодування безпосередньо передбачено нормами чи

Конституції
випливає з її положень;

-
у випадках передбачених нормами Цивільного Кодексу України й іншим

законодавством,
що установлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди;

-
при порушенні зобов'язань, що підпадають під чинності Закону «Про захист прав

споживачів»
чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають

відшкодування
моральної немайнової шкоди.

Чинне
законодавство не передбачає відшкодування моральної шкоди, заподіяної

фізичній
особі  внаслідок усунення її від права на
спадкування.

Таким
чином, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 -
відмовити.

На
підстав викладеного, керуючись п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України

від
31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування

морального
(немайнової) шкоди», ст.ст. 30,39, 225
Цивільного Кодексу  України,

ст.ст.
39, 40, 41 Сімейного Кодексу України,
ст. ст. 10, 60, 212 - 215 ЦПК

України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному
порядку до Апеляційного суду

Дніпропетровської
області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 -

денний
строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і

подання
після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку ч.4 ст.

295
ЦПК України.

Суддя

В.П. Мороз