У х в а л а

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

1 серпня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого          Патрюка М.В.,

суддів:                    Барсукової
В.М.,         Балюка М.І.,

Григор'євої Л.І.,         Лященко
Н.П., -

розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3про

визнання договору дарування
недійсним, визнання дійсним договору купівлі-

продажу,
визнання права власності на 1/2 частину квартири та за позовом

ОСОБА_4до ОСОБА_1,

ОСОБА_2 про
стягнення боргу,                                                                                             .

встановила:

У
листопаді 2003 року ОСОБА_1,
звернувшись до суду з указаним позовом, зазначала, що з 8 травня 1981 року по
20 жовтня 2004 року вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, але однією
сім'єю мешкали до 20 квітня 2003 року.

25 липня 1995 року вони, в
період шлюбу і за спільні кошти, придбали АДРЕСА_1 у відповідачки ОСОБА_5 Угода
придбання квартири була укладена в формі договору дарування, про що їй стало
відомо тільки після припинення спільного проживання з
відповідачем, оскільки у нотаріуса при оформленні квартири вона
присутня не була. Посилаючись на викладене, просила визнати недійсним
договір дарування квартири, визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири та визнати
за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири.

У
січні 2005 року ОСОБА_4 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про
стягнення боргу в сумі 31800 грн. В обґрунтування позову посилалась на те,
що 23 липня 1995 року її син ОСОБА_2 взяв
у неї в борг 6000 доларів США для родинних потреб на придбання
житла, про що написав розписку та зобов'язувався повернути кошти
протягом семи років.

25
липня 1995 року ОСОБА_2 на
позичені кошти придбав АДРЕСА_1, але
на неодноразові вимоги борг до теперішнього часу не повернув. Просила стягнути борг з
відповідачів солідарно, оскільки ОСОБА_2 позичав кошти на потреби своєї сім'ї для
придбання житла.

Ухвалою
Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 листопада 2005
року позовні вимоги об'єднані
в одне провадження.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного
суду Запорізької області від 19 грудня 2005 року позов ОСОБА_1
задоволено. Визнано недійсним договір дарування АДРЕСА_1
укладений 25 липня 1995 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5
Визнано дійсним договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений
25 липня 1995 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5
Визнано за ОСОБА_1 право
власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Позов ОСОБА_4
задоволене частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 борг у розмірі 31800
грн. У частині стягнення боргу з ОСОБА_1
відмовлено.

Рішенням
апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2006 року
зазначене судове рішення в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про
стягнення боргу скасовано. Постановлено нове, яким позов ОСОБА_1
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_4 по 15900
грн. В решті рішення залишено без змін.

У
поданій касаційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення апеляційного суду в частині вимог ОСОБА_4
скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права.

Касаційна
скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно
до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним
і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим
є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених
тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення міськрайонного суду в
частині вимог ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики і постановляючи
нове рішення, послався на те, що ОСОБА_2
позичаючи у липні 1995 року 6000 у.о. у матері діяв в інтересах сім'ї, а тому ОСОБА_1 теж повинна виплатити половину боргу.

Проте такий висновок суду спростовується поясненнями
самого ОСОБА_2 Так, в судових засіданнях (а.с.85, 131) ОСОБА_2 пояснював, що матір у 1990 році продала будинок за 3000
крб., гроші тримала у себе, а потім дала йому особисто, він обміняв їх на
долари і придбав квартиру, уклавши договір дарування. Дружині матір гроші не
давала. Вказував також на те, що в той час вони з дружиною разом не жили, вона
повернулась до нього жити, коли квартира була придбана. Зазначені пояснення
відповідача підтверджують заперечення ОСОБА_1 про те,
що до пред'явлення позову
про поділ майна подружжя вона не знала про існування боргової розписки
колишнього чоловіка.

За таких обставин у суду не було підстав для застосування
ст. 23 КпШС України.

Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що
після 1991 року мали місце інфляційні процеси, в Україні була інша грошова
одиниця і для придбання 6000 доларів США необхідно було мати 864.600.000 крб.

Оскільки апеляційний суд помилково
скасував рішення міськрайонного суду в частині позовних вимог ОСОБА_4, рішення
апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню з залишенням рішення
міськрайонного суду в силі на підставі ст. 339 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 336 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Запорізької області від 14 березня 2006 року в частині позовних вимог
ОСОБА_4скасувати і залишити в силі рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької області від 19 грудня 2005 року.

В
решті судові рішення залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                          М.В.Патрюк

Судді:                                                                                М.І.
Балюк

В.М.
Барсукова

Л.І.Григор'єва

Н.П.Лященко