Справа №22-ц-287                                                                     Головуючий
у 1-й інстанції Солдаткін С.Г.
Категорія 12                                                                                             Суддя
- доповідач Лузан Л.В.
УХВАЛА

іменем    України

2007
року лютого « 28 » дня колегія суддів судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого -
Шевченка В.А.

суддів                                           -     БатюкаА.В.,   Лузан Л.В.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у
відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за
апеляційною скаргою Шосткинського міжрайонного прокурора

на рішення
Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 26 грудня 2006 року

у справі за
позовом Шосткинського міжрайонного прокурора в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, комунального підприємства промислово-виробничого об'єднання
"Енергія", треті особи: ОСОБА_4, орган і опіки та піклування,
приватний нотаріус ОСОБА_5, про визнання недійсними свідоцтва про право
власності на житло та договору купівлі-продажу квартири,

встановила:

Рішенням
суду від 26 грудня 2006 року в задоволенні позову Шосткинського міжрайонного
прокурора в інтересах ОСОБА_1 відмовлено.

В
апеляційній скарзі Шосткинський міжрайонний прокурор, посилаючись на неповноту
з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального права
просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши
матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Звертаючись
до суду з позовом позивач просив суд визнати недійсним свідоцтво про право
власності на житло від 28.04.2006 p., видане в порядку приватизації квартири АДРЕСА_1 та
договір купівлі-продажу цієї квартири від 28.04.2006 р. з підстав, передбачених
ч.6 ст.203, ст.215 ЦК України, а саме, що при знятті ОСОБА_1 з реєстрації в цій
квартирі, приватизації цієї квартири та її продажу були порушені вимоги ст.12
Закону «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних
дітей».

Колегія
суддів вважає, що при розгляді даної справи суд першої інстанції з» ясував та
перевірив доводи та заперечення кожної сторони і обгрунтував висновки,
зазначені в рішенні. Доводи, на які посилався позивач як на підставу для
задоволення своїх вимог, детально перевірені судом, приведені в судовому
рішенні, мають відповідну оцінку.

Відповідно
до ст.12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при
вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження
прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів
стосовно жилих

2

приміщень. Органи опіки та піклування
здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють,
житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та
піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при
наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

З
матеріалів справи вбачається наступне. У трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 раніше
були зареєстровані сестри ОСОБА_2, ОСОБА_4 на її неповнолітній син ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Після зняття за заявою ОСОБА_4 з реєстрації в цій квартирі
ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_1, названа квартира була приватизована ОСОБА_2 та
продана ОСОБА_3.

Вбачається,
що на протязі тривалого часу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не працюють. Наприклад, ОСОБА_4
в судовому засіданні пояснила, що офіційно не працює з часу народження сина
ОСОБА_1. Декілька років підряд названі особи не оплачували комунальні послуги
по даній квартирі, наприклад, за використану електроенергією оплата не
вносилась з грудня 1996 p.,
тому в листопаді 2002 р.
в спірній квартирі було припинено енергопостачання /ас.95/. Після укладення
28.04.2006 р. оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири, її новий
власник ОСОБА_3 заплатив
борги надавачам комунальних послуг по цій квартирі в загальній сумі 7 185,75
грн. / ас.42-48/.

Неповнолітній
ОСОБА_1 з першого класу і по даний час навчається в загальноосвітній
школі-інтернаті І-ПІ ступенів на неповному державному утриманні / ас.62, 94/.

Таким
чином вбачається, що є такими, що заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 про те, що причиною продажу квартири АДРЕСА_1 стала наявність великої
заборгованості по оплаті комунальних послуг, яку вони не мали реальної
можливості погасити.

Колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про
те, що при приватизації спірної квартири та укладенні оспорюваного договору
купівлі-продажу вимоги ст.12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» порушені не були. В названій нормі права йде
мова про надання попередньої згоди органів опіки та піклування для здійснення
будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або
право користування яким мають діти.

В даному
ж разі оспорювані свідоцтво про право власності на квартиру та договір купівлі-продажу
квартири не є правочинами стосовно нерухомого майна, право власності на яке або
право користування яким мав ОСОБА_1 .

Встановлено,
що 11.04.2006 року ОСОБА_4 подала заяву відносно себе і свого сина ОСОБА_1 про
зняття їх з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1. І тільки після цього названа
квартира була приватизована іншою особою.

В
подальшому ОСОБА_4 та її сину ОСОБА_1 на підставі ордеру була надана для
проживання кімната у гуртожитку пл. 22,9 кв. м /ас.92, 87/. Суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку про те, що зняття з реєстрації є
адміністративним актом, а не правочином.

3

Слід
також відмітити про те, що відповідно до ч.1 ст.12 ЦК
України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Приймаючи до уваги те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на протязі тривалого часу не мали
можливості оплатити займану житлову площу і в майбутньому така можливість не
передбачалось, вони вправі були на свій розсуд вирішити питання про подальшу
долю цієї житлової площі, як і взагалі мали право на вільний вибір свого місця
проживання.

Прийняте
ОСОБА_4 рішення про зміну свого та свого сина місця проживання не можна
розцінювати як порушення прав неповнолітнього на право користування житловою
площею у спірній квартирі. Вбачається, що ОСОБА_4 не взмозі була виконати
обов'язки по утриманню житла, в якому вона та її син були зареєстровані.

Той
факт, що ОСОБА_4 прийняла рішення про перехід на інше місце проживання шляхом
зняття себе і сина з реєстрації у спірній квартирі, при цьому одночасно
вирішивши питання з сестрою про погашення наявної заборгованості по комунальним
послугам та звільнивши себе від непосильного обов'язку у подальшому утримувати
займане нею та її сином житлове приміщення, - не можна розцінювати як порушення
прав неповнолітнього ОСОБА_1 на користування жилою площею у спірній квартирі.
Адже ж подальше користування неповнолітнім ОСОБА_1 спірною житловою площею
призвело б до подальшого обов'язку утримувати цю житлову площу його матір'ю -
ОСОБА_4

Виглядають
непереконливими доводи апеляційної скарги щодо можливості укладення ОСОБА_4
договору про реструктуризацію боргів по спірній квартирі, оскільки укладення
таких договорів зобов'язує до їх виконання. В той же час вбачається, що
реальної можливості їх виконати у ОСОБА_4 не було.

Доводи
апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які
б давали підстави для скасування постановленого рішення. Колегія суддів вважає,
що рішення суду є законним і обгрунтованим, відповідає вимогам матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.303,  п.1 ч.1 ст.307,
ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила   :

Апеляційну
скаргу Шосткинського міжрайонного прокурора відхилити, а рішення Шосткинського
міськрайонного суду Сумської області від 26 грудня 2006 року - залишити без
зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути
оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців.