У Х В А Л А

Іменем України

13 червня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Пшонки М.П.,

суддів:

Берднік І.С.,

Лященко  Н.П.,

Костенка А.В.,

Прокопчука Ю.В.,-

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2005 року ОСОБА_1
пред'явила всуді позов до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, посвідченого
секретарем виконкому Василівської сільської ради Біляївського району Одеської
області 13 червня 2000 року, згідно з яким її батько, ОСОБА_3, заповідав все
своє майно брату - ОСОБА_2

Зазначала, що вона є спадкоємцем за
законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року батька - ОСОБА_3, в установленому
законом порядку звернулась за прийняттям спадщини, проте з'ясувалось, що
належне батькові на праві власності майно, він заповідав своєму брату -
відповідачу у справі.

Вважаючи, що заповіт укладено з порушенням
вимог закону, з підстав ст. 48 ЦК України (1963 року) позивачка просила визнати
його недійсним.

Зокрема, посилалась на те, що оскільки
батько мав фізичні вади (сліпоту), то за його дорученням заповіт повинен був
підписуватись іншою особою, підпис якої повинен був завірити нотаріус або
посадова особа, що має право на здійснення нотаріальних дій.

Крім того, заповіт повинен бути
прочитаний заповідачеві в присутності двох свідків, які б засвідчили це своїми
підписами.

У заповіті не вказана причина, з якої
він складений поза приміщенням виконавчого комітету.

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 14 лютого 2006 року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 26 квітня 2006 року зазначене рішення суду першої інстанції
скасовано й постановлено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено - визнано
недійсним заповіт від імені ОСОБА_3, складений 13 червня 2000 року та
посвідчений секретарем виконкому Василівської сільської ради Біляївського
району Одеської області.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати постановлене  рішення,
посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального закону, і
залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до ст. 48 ЦК України (1963
року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі
ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Задовольняючи з підстав ст. 48 ЦК
України (1963 року) позов ОСОБА_1 і визнаючи недійсним заповіт, складений від
імені ОСОБА_3 на ім'я відповідача, суд виходив із того, що при його посвідченні
були порушені вимоги закону - п.п. 8, 13 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних,
міських рад народних депутатів України (далі - Інструкція), затвердженої
наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, - не
зважаючи на те, що заповідач був сліпим, йому не було прочитано текст заповіту
і не зроблено про це відмітку. Крім того, нотаріальна дія була вчинена поза
приміщенням виконкому сільради, але причина, з якої це було зроблено, не
зазначена.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 534, 541 ЦК
України (1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно
одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола
спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та
іншим громадським організаціям.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі, підписаний особисто
заповідачем і нотаріально посвідчений. У населеному пункті, де немає нотаріуса,
нотаріальні дії здійснюються посадовими особами виконкомів сільських, селищних
рад згідно з Інструкцією.

Як установлено судом і вбачається з матеріалів справи, 13 червня 2000 року
секретарем виконкому Василівської сільської ради посвідчено заповіт, яким
ОСОБА_3 заповідав  все своє  майно
своєму  брату - ОСОБА_2 (а.с. 10).

Та обставина, що заповіт підписано особисто
заповідачем, позивачкою не оспорювалась та підтверджується поясненнями
свідка ОСОБА_4, в присутності якої складався та підписувався заповіт (а.с. 27),
що найшло своє відображення і в тексті заповіту.

Ст. 543 ЦК України (1963 року) передбачає можливість підписання заповіту
іншою особою лише в разі неможливості власноручно підписати заповіт.

Судом не встановлено того, що заповідач доручав іншій особі підписати
заповіт, а посадова особа не виконала його доручення, це спростовується
матеріалами справи.

З огляду на вищевикладене судами обґрунтовано не  взято до уваги доводи позивачки щодо
необхідності підписання заповіту іншою особою.

Відповідно до п. 13 Інструкції лише в разі, якщо громадянин сліпий,
посадова особа зобов'язана прочитати йому текст документа і зробити про це
відмітку на документі.

Судом першої інстанції ретельно перевірялись доводи позивачки, що на момент
підписання заповіту заповідач був сліпим і з урахуванням установлених при
розгляді справи обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вони
спростовуються сукупністю зібраних у справі доказів, яким суд дав належну
правову оцінку.

Так, свідки :ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які часто бачились та спілкувались
із ОСОБА_3, підтвердили, що він у 2000 році все бачив; сам ходив по двору;
одержуючи пенсію, сам її рахував; писав записку свідку (а.с. 27-28).

Свідок ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_1 Василівської лікарняної амбулаторії -
пояснила, що ОСОБА_3 завжди сам приходив на прийом до лікаря, добре
орієнтувався; нею підписана виписка з історії хвороби останнього, відповідно до
якої він перебував під наглядом лікарів у зв'язку з цукровим діабетом.

Згідно із цією випискою (а.с. 20) в 1999 році в нього з'явилася патологія
зору, у лютому 2001 року зареєстровано погіршення зору, при огляді його в
квітні 2002 року зір був ослабленим.

Повна сліпота зареєстрована 4 квітня 2003 року, тоді як заповіт складено 1
червня 2000 року.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що лише та обставина, що посадовою
особою виконкому сільської ради при посвідченні заповіту поза межами приміщення
виконкому не зазначена причина цьому, не може бути підставою для визнання
заповіту недійсним.

Відповідно до вимог ст. 339 ЦПК України 2004 року суд касаційної інстанції,
установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із
законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

У зв'язку з тим, що апеляційний суд помилково скасував рішення районного
суду, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України
на підставі ст. 339 ЦПК України вважає за необхідне скасувати ухвалу
апеляційного суду та залишити в силі рішення районного суду.

На підставі наведеного, керуючись статтями 336, 339 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2006 року
скасувати, а  рішення  Біляївського
районного  суду   Одеської
області  від 14 лютого 2006 року
залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.П.Пшонка

Судді:

І.С.Берднік

А.В.Костенко

Н.П.Лященко

Ю.В.Прокопчук