У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

20 червня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Пшонки М.П.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної
власності на майно та його поділ, а також зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про поділ майна та витребування його з чужого незаконного володіння за касаційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 13 квітня
2006 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 17 серпня 2006 року,

в с т а н о в и л а :

В січні 2005 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання
права спільної сумісної власності на майно, нажите в період проживання у
фактичних шлюбних стосунках та за час шлюбу з відповідачем, а також про його
поділ.

В лютому 2005 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до    ОСОБА_1 про поділ майна, нажитого в період
шлюбу з останньою, а також витребування з її незаконного володіння майна,
придбаного за його кошти в період проживання з нею у фактичних шлюбних
стосунках.

Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 13 квітня 2006 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 17 серпня
2006 року, первісний позов задоволено частково, в задоволенні зустрічного
відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначені судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову в первісному позові та задоволення
зустрічного, посилаючись на їх необгрунтованість та порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд серед
іншого вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмову в
зустрічному, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, виходив з
того, що спірне майно придбано сторонами в період проживання у фактичних
шлюбних стосунках та за час зареєстрованого шлюбу, а тому відповідно до
положень ст. 74 СК України є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу
порівну.

Однак, з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до п. 1 розділу УІІ «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу
України, за нормами якого судом вирішено спір, зазначений кодекс набрав
чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1
січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових
актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України
застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності,
тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України
застосовуються в частині лише тих прав і обов”язків, що виникли після набрання
ним чинності.

Судом встановлено, що сторони з 1996 року проживали у фактичних шлюбних
стосунках та в червні 2004 року зареєстрували шлюб. Згідно з
поясненнями сторін предметом спору є майно, набуте під час спільного проживання
як в період фактичних шлюбних стосунків, так і в період зареєстрованого шлюбу.

Суд на зазначене уваги не звернув, не
з»ясував, коли саме та ким саме було придбано кожен з предметів спірного майна,
який матеріальний закон регулював спірні відносини на час придбання цього
майна, не застосував цього закону, а помилково застосував норми СК України,
який зворотньої дії в часі не має і не поширюється на відносини, що виникли до
набрання ним чинності, до відносин щодо майна, придбаного в період до 1 січня
2004 року.

Таким чином, судом допущено порушення норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування судового рішення з передачею справи на новий
розгляд. Оскільки зазначено порушення допущено судом першої інстанції і не
усунуто апеляційним судом справу слід передати на новий розгляд суду першої
інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 13 квітня 2006 року та
ухвалу апеляційного суду Донецької області від 17 серпня 2006 року скасувати і
передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                          А.Г. Ярема

Судді:
Є.Ф. Левченко

М.П. Пшонка

Я.М.
Романюк

Ю.Л. Сенін