У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 серпня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                    Патрюка М.В.,

суддів:                               Григор'євої Л.І.,            Барсукової В.М.,

Балюка М.І.,
Лященко Н.П., -

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1до
Державного підприємства по забезпеченню життєдіяльності зони відчуження
безумовного відселення “Чорнобильсервіс” (далі -                   ДП “Чорнобильсервіс”), третя
особа - Управління праці та соціального захисту населення Іванківської районної
державної адміністрації про захист та поновлення трудового права на належну
оплату праці, за касаційною скаргою ДП “Чорнобильсервіс” на рішення
апеляційного суду м. Києва від                        8 лютого 2007 року,

встановила:

У серпні 2006 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, мотивуючи
його тим, що працював у зоні відчуження на ДП “Чорнобильсервіс” з липня 1999
року на посаді диспетчера зв'язку.

Вважав, що відповідач порушує його право на отримання доплати належного
розміру за працю на території зони відчуження, передбаченої           ч. 3 ст. 39 Закону України “Про
статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” (далі - Закон від
28 лютого 1991 року № 796-XII) та постановою Кабінету Міністрів України
від 29 січня 2003 року № 137.

Просив стягнути з відповідача на його користь 335 080 грн. 80 коп. грошової
компенсації в рахунок заподіяної йому матеріальної шкоди виплатою неналежного
розміру доплат за працю на території зони відчуження в період з  1 січня 2003 року до 1 січня 2006 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від                                       30
жовтня 2006 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 8 лютого 2007 року рішення
Оболонського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2006 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ДП “Чорнобильсервіс” на користь ОСОБА_1
335 080 грн. 80 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди за роботу на
території в зоні відчуження в період з 1 січня 2003 року до                    31 грудня 2005 року.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі                              ДП
“Чорнобильсервіс” просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 8
лютого 2007 року та залишити в силі рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 30 жовтня 2006 року, посилаючись на неправильне застосування
апеляційним судом норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення апеляційного суду - скасуванню з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних,
трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд
таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 17 КАС України спори фізичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності віднесено до
компетенції адміністративних судів.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС
України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів
державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових
осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної
юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий
спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який
здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Суб'єктом владних повноважень відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу є
орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій
на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Судом встановлено, що вимоги позивача фактично зводяться до визнання
неправомірними дій і рішень суб'єктів владних повноважень щодо встановлення
розміру та виділення коштів для виплати йому доплати та премії за роботу у зоні
відчуження в 2003-2005 р.р., а також стягнення цих виплат з роботодавця - ДП
“Чорнобильсервіс”.

Підставою позовних вимог
визначено ч. 3 ст. 39 Закону від                          28 лютого 1991 року №
796-XII та постанову Кабінету Міністрів України від          29 січня 2003 року № 137, якою
встановлено доплати і компенсації особам, які працюють у зоні відчуження і зоні
безумовного (обов'язкового) відселення після повного відселення жителів.

Відповідно до ст. 62 Закону
від 28 лютого 1991 року № 796-XII роз'яснення порядку застосування цього Закону
провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є
обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами
державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої влади,
всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості та
форм власності.

Фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією зазначеного Закону, як
гарантія соціального захисту громадян, здійснюється за рахунок державного
бюджету (ст. 63 Закону від 28 лютого 1991 року № 796-XII).

Вирішуючи спір, суди залишили поза увагою ту обставину, що відповідно до ч.
3 ст. 39 Закону від 28 лютого 1991 року № 796-XII доплата громадянам, які
працюють у зоні відчуження, встановлюється за рішенням Адміністрації зони
відчуження згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України, а не
самими суб'єктами господарювання.

Відповідно до п. 1 Положення про державний департамент -  Адміністрацію зони відчуження і зони
безумовного (обов'язкового) відселення (далі - Адміністрація), затвердженого
постановою Кабінетом Міністрів України від 11 серпня 2000 року № 1263,
Адміністрація є урядовим органом державного управління, який діє у складі МНС
України та йому підпорядковується.

Адміністрація вирішує питання фінансування всіх заходів на території зони
відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення та є розпорядником цих
державних коштів, а не відповідний орган Управління праці та соціального
захисту населення, притягнутий судом до участі в справі.

Таким чином, частина вимог по справі є публічно-правовим спором фізичної
особи із суб'єктами владних повноважень щодо оскарження їх дій і рішень про
встановлення розмірів доплат, розгляд якого має проводитися за правилами
адміністративного судочинства, а частина - трудовим спором, який повинен
розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Між тим, відповідно до ч. 3 ст. 21 КАС України та ст. 16 ЦПК України не
допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають
розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено
законом.

Однак, суди на зазначене уваги не звернули, не уточнили змісту вимог
позивача та вирішили всі вимоги за правилами цивільного судочинства, допустивши
таким чином порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного
вирішення справи і відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2006 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від 8 лютого 2007 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
М.В. Патрюк

Судді:
Л.І. Григор'єва

В.М. Барсукова

М.І.  Балюк

Н.П. Лященко