РІШЕННЯ

Справа №
2-15/2007

20 лютого 2007 року.

Черкаський районний суд у складі:

головуючого судді
Пальонного В.С

при секретарях
Ласковій Ю.В., Шимановському А.В.

рзглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання придбаного
майна спільною власністю подружжя та визнання права власностІ,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання
договору купівлі-продажу недійсним, визнання придбаного майна спільною
власністю подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 мотивуючи позов тим, що перебуває в шлюбі з
відповідачем ОСОБА_4., від шлюбу має повнолітнього сина ОСОБА_5.

В 1998
році вони з чоловіком та сином продали квартиру, в якій проживали і на
отримані кошти придбали будинок АДРЕСА_1.

Договір купівлі-продажу вказаного будинку вона вважає
фіктивним правочином, оскільки він укладений між колишнім власником будинку
ОСОБА_3 та матір'ю чоловіка - відповідачкою ОСОБА_2., яка з самого початку не
мала наміру проживати в с. Мошни, тобто у сторін був відсутній намір на
створення правових наслідків правочину, а фактично будинок був придбаний нею та
ОСОБА_4. для проживання їхньої сім'ї.

Про те, що стороною в укладеному договорі купівлі-продажу
є не її чоловік ОСОБА_4, а його мати, вона дізналася в 2005 роді, коли
чоловік вигнав в з дому і вона з метою поділу їх спільного майна звернулась до
БТІ за правовстановлюючими документами на будинок.

Позивачка просила визнати договір купівлі-продажу
спірного будинку фіктивним з підстав, передбачених ст.ст. 230,234 ЦК України.

В ході розгляду справи позивачка доповнила позовні
вимоги: крім вже заявлених вимог просила визнати спірний будинок спільною
власністю подружжя - її та
відповідача ОСОБА_4 та визнати за нею право власності на 1/2 його частину.

В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні
вимоги і пояснила, що вона з чоловіком та сином проживала в м Горлівці
Донецької області, а в 1998
році, продавши
там квартиру, вони переїхали до с.
Мошни Черкаського району, де придбали житловий будинок. Даний будинок
призначався для проживання їхньої сім'ї. Для придбання будинку вона позичала
гроші у родичів в Канаді. При укладенні договору куювлі-нродажу вона не була
присутня, але чоловік запевнив її, що будинок придбаний на його ім'я. В будинку
проживала вона з чоловіком та сином до 2005
року, вони робили там ремонт, добудували господарські споруди. Відповідачка
ОСОБА_2 інколи приїжджала до них в гості, але постійно в будинку не жила. В
2005 році відносини між нею та чоловіком погіршились, він вигнав її з дому і
тоді, вважаючи будинок спільною власністю подружжя та маючи намір провести його
розподіл, вона звернулася за правовстановлюючими документами на будинок до БТІ,
але їй було відмовлено у їх видачі з тих підстав, що власником будинку є мати
чоловіка ОСОБА_2 Вважає, що оскільки ОСОБА_2 у спірному будинку ніколи не
проживала і не мала наміру проживати, то такий договір є фіктивним.

Просить
визнати вказаний договір недійсним, визнати спірний житловий будинок
спільною власністю подружжя і визнати за нею право власності на половину даного
будинку.

Відповідач ОСОБА_4, який за дорученням представляє також
інтереси відповідачки ОСОБА_2, в судовому засіданні позов не визнав і пояснив,
що в 1998 році
його мати ОСОБА_2 дійсно придбала житловий будинок в с.Мопцш Черкаського району
за власні кошти. Будинок мати придбала для своїх потреб, але в той час
проживати в ньому не могла, а тому з її дозволу в будинку проживав він з
сім'єю, після розриву шлюбних стосунків з позивачкою в будинку живе він сам.
Договір купівлі-продажу будинку нотаріально посвідчений, зареєстрований в БТІ і
будь-яких підстав для визнання його недійсним він не вбачає, а тому в
задоволенні позову просить відмовити.

Допитана згідно окремого доручення відповідачка ОСОБА_2
пояснила, що будинок в с.Мошни Черкаського району придбала вона для своїх
потреб за власні кошти та кошти свого чоловіка, має намір даний будинок
використовувати для проживання.

Відповідач ОСОБА_3
в судове засідання „
незважаючи на неодноразові виклики в установленому законом порядку не
з'явився.

Заслухавши пояснення сторін стосовно заявлених позовних
вимог, покази свідків, дослідивши надані сторонами в підтвердження та
заперечення позовних вимог письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає до
задоволення з наступних підстав;

Оспорюваний позивачкою договір купівлі-продажу укладений
ЗО березня 1998 року до
набрання чинності нині діючим Цивільним Кодексом України і продовжує діяти, а
тому до нього згідно Перехідних і прикінцевих положень вказаного Кодексу
застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни
або розірвання договорів.

Позивачка просить визнати оспорюваний договір недійсним з
підстав, передбачених ст.ст.
230,234 ЦПК України.

Ст.230 ЦК передбачає визнання договору недійсним, якщо
одна із сторін правочину навмисно ввела другу в оману щодо обставин, які мають
істотне значення.

Із змісту даної статті вбачається, що визнання договору
недійсним з вказаних підстав можливе лише за позовом одного з учасників
договору, позивачка ж не є стороною у оспорюваному нею договорі, до того ж нею
та її представником не надано ніяких доказів того, що сторони в договорі ввели
одна одну в оману щодо якихось істотних для договору обставин, а тому суд не
вбачає підстав для визнання недійсним оспорюваного договору з підстав,
передбачених ст.230 ЦК України.

Ст. 234
ЦК України передбачає визнання недійсним фіктивного правочину, тобто
такого, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які цим
правочином обумовлювались.

Оскільки в даному випадку мав місце договір
купівлі-продажу, то юридичними наслідками, які складають його зміст, є передача
майна однією стороною у власність іншій стороні І отримання грошей за передане
майно та передача грошей за отримане майно і отримання майна у власність другою
стороною.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони в
оспорюваному договорі діяли з метою створити юридичні наслідки, які складали
його зміст і дані наслідки були створені; одна сторона передала іншій у
власність житловий будинок і отримала за нього гроші, а друга сторона отримала
у власність житловий будинок і передала за нього іншій певну суму грошей.

Непроживання покупця у придбаному будинку не може
свідчити про відсутність у нього наміру створення правових наслідків правочину,
оскільки такі наслідки настали з моменту отримання ним майна у власність,
власник же не може бути обмежений у здійсненні свого права власності , тобто в даному
випадку він може використовувати придбаний будинок як для особистого
проживання, так і для інших цілей.

Таким чином, суд
не бачить підстав для    визнання
недійсним оспорюваного

договору
і з підстав, передбачених
ст.234 ЦК України.

Оскільки не підлягають до задоволення вимоги про визнання
договору купівлі-продажу недійсним, то відповідно не підлягають до задоволення
і вимоги про визнання предмету вказаного договору спільною власністю подружжя
та визнання за позивачкою права власності на частину житлового будинку.

З позивачки необхідно стягнути в прибуток держави
недоплачений нею судовий збір в сумі 110
гривень 17 коп.

Керуючись ст.ст.230,234
ЦК України, ст.ст. 213-215
ЦПК України, суд

вирішив;

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання придбаного
майна спільною власність подружжя та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в прибуток держави недоплачений судовий
збір в сумі 110 гривень 17 коп.

Заяви про апеляційне оскарження рішення можуть бути
подані на протязі 10 днів
після його проголошення, а апеляційні скарги на рішення - протягом 20 днів після
подачі заяв про апеляційне оскарження.

Суддя Черкаського районного суду