Справа № 2-60/2007 p. РІШЕННЯ
27  лютого 2007 року
Новокаховський міський суд Херсонської області в
головуючого судді - Бойко М.Є.
при секретарі - Тарасенко Т.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Нова Каховка цивільну справу за позовом   ОСОБА_1
до   Відділу   освіти
Новокаховської   міської   ради Херсонської області про стягнення
року ОСОБА_1звернулась
до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача невиплачену їй
заробітну плату, що передбачена ст. 57 Закону України «Про освіту», а також
середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з дня її
звільнення - 01.05.2001 року, та по день подачі позову.
В судовому засіданні позивачка свої вимоги доповнила. Просила суд стягнути
на її користь заборгованість по виплаті за вислугу років та оздоровлення за
період з жовтня 1997 року по травень 2001 року, щорічну грошову винагороду в
розмірі до одного посадового окладу за сумлінну працю, зразкове виконання службових
обов'язків за цей час, компенсацію та
індексацію сум зазначених виплат, а також середній заробіток за весь час
затримки розрахунку при звільненні по день постановления рішення суду.
відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, у розмірі
залишку заборгованості по виплаті за вислугу років та оздоровлення - 649,36
грн. При цьому зазначила, що ці виплати відповідачем не проводилися в зв»язку з
нефінансуваням з бюджету, а на теперішній
час виплачуються у відповідності із Законом України«Про реструктуризацію
заборгованості з виплат, передбачених ст. 57 Закону України «Про освіту
педагогічним, науково-педагогічним та іншим категоріям працівників навчальних
закладів». Зокрема, позивачка у червні 2006 року вже отримала 351, 90 грн. -
заборгованість за 1997 та 1998 роки. Вимоги позову стосовно стягнення щорічної
винагороди, компенсації та індексації виплат, передбачених ст. 57 ЗУ «Про освіту», а також
середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні представник відповідача
повністю не визнала, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість та відсутність вини відповідача у виникненні боргу по
заплаті перед позивачкою.
Суд, заслухавши
сторони, свідка ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.
давності для звернення позивачки до суду з вимогами, зазначеними у позовній заяві за 2001 рік, нею не пропущений,
оскільки введена в дію Законом України від
11.07.2001 року ч.2 ст. 233 КЗпП України надає право працівнику звернутись до
суду з вимогою про стягнення
належного йому заробітку без обмеження будь-яким строком.
Однак, ОСОБА_1пропустила строк
для звернення з вимогами щодо стягнення коштів
за минулі роки, право на яке обмежувалось строком передбаченим попередньою редакцією
ст. 233 КЗпП України , доказів щодо поважності пропуску суду не надано, а тому
підстави для його поновлення відсутні.
Разом з тим, суд
залишає позов без задоволення саме за необґрунтованістю його вимог.
судом та вбачається з матеріалів справи, позивачка з 1993 року до 01.05.2001 року перебувала з відповідачем в
трудових правовідносинах, займаючи посаду майстра у
навчально-виробничому комбінаті.
Відповідач, в порушення вимог ст. 57 Закону України «Про освіту», не
нараховував та не виплачував їй доплату за
вислугу років та допомогу на оздоровлення за період з 1997
заборгованість з цих виплат відповідно до довідки відповідача на даний час становить 649,36 грн., проводитись вони повинні
були за рахунок бюджетних коштів.
Разом з тим, суд
вважає, що у задоволенні вимог в цій частині позову слід відмовити, виходячи з
У відповідності до Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з
виплат, передбачених ст. 57 Закону України
«Про освіту педагогічним, науково-педагогічним та іншим категоріям працівників
навчальних закладів» цей закон встановлює та регулює правовідносини,
що склалися у зв»язку з нефінансуванням з бюджету виплат, передбачених ст. 57
Закону України «Про освіту».
Статтею 2 цього Закону встановлено, що кредиторська заборгованість
Державного бюджету України з цих виплат є обов»язковою до погашення
і погашається протягом п»яти років рівними частинами шляхом включення цих
видатків...відповідним місцевим бюджетам або безпосередньо з Державного бюджету
України для категорій працівників, що фінансуються з Державного бюджету
на те, що вищезазначеним Законом передбачена періодичність виплат згідно ст. 57
Закону України « Про освіту», суд не вбачає підстав для їх стягнення
Крім того, Кабінетом Міністрів України розроблено порядок практичної
реалізації цих положень Закону і затверджено його 19.09.2005 року постановою №
Порядку особам, які працювали у 1997-2002 роках на посадах педагогічних і науково-педагогічних працівників
закладів та установ, у тому числі за сумісництвом,
і звільнилися, заборгованість погашається один раз на квартал за їх заявою, поданою
закладу чи установі.
справи вбачається, що у червні 2006 року позивачка отримала 351,90 грн. -
доплату за вислугу років та на оздоровлення за 1997-1998 роки, тобто виплати згідно вже згаданого вище Закону проводяться і
права та законні інтереси позивачки не порушуються.
доводів позивачки про те, що вона має сумніви у правильності нарахувань відповідачем, його заборгованість
перед нею з виплат згідно ст. 57 ЗУ «Про освіту» має більший розмір, ніж
вказано у відповідній довідці, суд до уваги їх не приймає, оскільки жодним
об»єктивним доказом по справі ці пояснення не підтверджуються.
що прийнятий Закон «Про реструктуризацію заборгованості з виплат, передбачених
ст. 57 Закону України «Про освіту» педагогічним, науково-педагогічним та іншим
категоріям працівників навчальних закладів» чітко визначає сферу його
застосування, ним врегульований позасудовий порядок та всі питання, пов»язані із здійсненням цих виплат, нарахування
та виплату індексації та компенсації на них він не передбачає, суд
вважає необхідним відмовити позивачці у їх стягненні, залишивши без задоволення
вимоги позову і в цій частині.
9 ч.1 ст.57 Закону України «Про освіту» для педагогічних працівників щорічна
грошова винагорода в розмірі до одного посадового окладу ( ставки заробітної плати) за сумлінну працю та зразкове
виконання службових обов»язків в період з 1997 року по 2001 рік позивачці не
виплачувалися, що сторонами не оспорюється. Але в цій частині вимоги позову, на
думку суду, теж не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Так, суд вважає необгрунтованими вимоги позивачки в частині стягнення
щорічної винагороди за 1997 рік, оскільки абз.9 ч.1 ст. 57 ЗУ «Про освіту» набрав
чинності з 01.01.1998 року у відповідності
до постанови Верховної Ради України від 23 березня 1996 року «Про
порядок введення в дію Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону
відповідно до вимог ст. 28 Закону України «Про бюджетну систему», позовні
частині стягнення на її користь щорічної грошової винагороди за сумлінну працю
за 1998 та 1999 роки задоволенню не підлягають, оскільки Законами України,
якими затверджувалися Державні бюджети України за 1998 та 1999 роки у
розрахунках розміру коштів, що передаються з Державного бюджету України до
адміністративно-територіальних одиниць, кошти на виконання вимог абз. 9 ч.1 ст.
57 Закону України «Про освіту» не передбачалися.
року, в законах про державний бюджет України передбачалися кошти на часткову
реалізацію окремих положень цієї статті, а саме на виплату щорічної винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання
службових обов»язків.
В бюджеті на 2001 рік дія цієї
постанови KM України від 19 серпня 2002 року № 1222 « Про реалізацію
окремих положень і норм, передбачених ст. 57 Закону України «Про освіту» з 01
вересня 2002 року запроваджені в повному обсязі виплати, передбачені абз.
8,9,10 ч.1 ст. 57. На цей час трудові
відносини ОСОБА_1з відповідачем вже були припинені.
Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в п.8 постанови від 24 грудня
1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату
праці», при вирішенні спорів про виплату
премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи вислугу років,
надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими
визначено умови та розмір цих виплат.
Постановою KM України від 05.06.2000 року № 898 затверджено Порядок надання щорічної
винагороди педагогічним працівникам навчальних закладів державної і комунальної
власності за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов»язків, яким встановлені критерії надання такої
винагороди на підставі наказу керівника, а також передбачена можливість
встановлення додаткових критеріїв надання винагороди, встановлених згідно Положення відповідного навчального закладу,
затвердженого його керівником за погодженням з профспілковим органом.
представник відповідача у судовому засіданні відповідні накази керівника відповідача або навчального закладу про
надання ОСОБА_1щорічної грошової винагороди за
2000 -2001 роки, обсягу та розміру її виплати в залежності від результатів роботи і
досягнень позивачки за цей період не видавались; положення, затверджене керівником навчального закладу чи методичної
установи, погоджене з профспілковим комітетом, про надання щорічної грошової
винагороди за сумлінну працю відсутнє. Даний факт не заперечувала і сама
судовому засіданні оглядались кошториси відповідача за 2000 -2001 роки та
встановлено, що щорічну грошову винагороду за вказаний час в межах загальних
коштів, передбачених на оплату праці, виплатити було неможливо за відсутністю
відповідного фінансування.
обставин, суд вважає вимоги позивачки і в цій частині позову необгрунтованими.
зазначити, що відповідно до постанови Верховної Ради України «Про стан,
напрямок реформування і фінансування освіти в Україні» від 21.06.2001 року №
2551 -3 виплати, передбачені ст. 57 Закону України «Про освіту» ( надбавка за
вислугу років, щорічна грошова винагорода та допомога на оздоровлення,
компенсація за оплату користування житлом з опаленням та освітленням педагогічним
працівникам, які працюють у сільській
місцевості і селищах міського типу, а також пенсіонерам, які раніше працювали педагогічними працівниками в цих
населених пунктах і проживають в них), за 1997-2000 роки визнано
Оскільки суд
дійшов до висновку щодо безпідставності стягнення на користь позивачки щорічної
грошової винагороди за сумлінну працю та зразкове виконання службових
обов»язків, її вимоги щодо індексації та компенсації цих виплат також слід
залишити без задоволення.
стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд також залишає їх без
задоволення, виходячи з наступного.
ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати у день звільнення всіх сум, належних
звільненому працівникові підприємство, установа, організація повинні виплатити йому середній заробіток за весь час
затримки розрахунку.
санкцією за винні дії роботодавця в сфері оплати праці.
даному випадку затримка розрахунку працівника державної організації - відділу
освіти, який фінансується за рахунок цільових надходжень із державного бюджету,
мала місце через ненадходження зазначених коштів із бюджету, тобто незалежно
від волі відповідальних працівників, не можна вважати, що це сталося з вини
всі вищеперелічені обставини, суд відмовляє ОСОБА_1в задоволенні її позову у повному обсязі.
ст.57 Закону України «Про освіту», Закону України«Про реструктуризацію
заборгованості з виплат, передбачених ст. 57 Закону України «Про освіту педагогічним, науково-педагогічним та
іншим категоріям працівників навчальних закладів», ст. 28 Закону України
«Про бюджетну систему», п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про
оплату праці»,Постанови KM України від 05.06.2000 року № 898 «Про затвердження Порядку надання щорічної винагороди педагогічним
працівникам навчальних закладів державної і комунальної власності за
сумлінну працю, зразкове виконання службових обов»язків», ст.ст. 98, 117 КЗпП
України, ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд-
Відділу освіти Новокаховської міської ради Херсонської області про стягнення
заборгованості залишити без задоволення.
Рішення може
бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Херсонської області
через Новокаховський міський суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної
інстанції, або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.