У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 липня 2007 року                                                                                 м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого        Гнатенка
А.В.,

суддів:                 Гуменюка В.І.,             Данчука В.Г.,

Григор'євої Л.І.,           Косенка
В.Й., -

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про визнання дійсним договору доручення,
визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та визнання права
власності на житлове приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
апеляційного суду Одеської області від               26 грудня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2., мотивуючи його тим, що 2 травня 2004
року уклав із відповідачкою договір доручення, відповідно до якого остання
зобов'язалася придбати на його ім'я в м. Одесі квартиру, а він зобов'язався
передати їй на ці цілі кошти в сумі 30 тис. доларів США  та забезпечувати протягом двох років житлом і
грошовим утриманням в Англії.

Посилаючись на те, що свої зобов'язання
він виконав, а відповідачка всупереч умовам договору придбала 9 червня 2004
року за договором купівлі-продажу квартиру № АДРЕСА_1 у                   м. Одесі не на його, а на своє
ім'я, просив визнати цей договір у частині покупця недійсним і визнати за ним
право власності на спірну квартиру.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 21 липня 2006 року позов задоволено.

Апеляційним судом Одеської області від
26 грудня 2006 року рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено
нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення апеляційного суду скасувати, залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального й
процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із факту укладення сторонами 2 травня 2004 року
договору доручення, відповідно до якого ОСОБА_1 доручив ОСОБА_2. купити в м.
Одесі квартиру та зареєструвати на його ім'я і для цього зобов'язався
забезпечити її коштами в сумі 30 тис. доларів США.

Свої зобов'язання позивач виконав, але
ОСОБА_2. придбала квартиру на своє ім'я, у зв'язку з чим суд визнав договір купівлі-продажу
від 9 червня 2004 року в частині покупця недійсним та право власності на цю
квартиру за ОСОБА_1.

В обґрунтування своїх висновків суд
послався на письмову угоду від
2 травня 2004 року, підписану сторонами, відповідно до якої ОСОБА_2.
погодилася відвідати м. Одесу та придбати для позивача квартиру за кошти, якими
він її забезпечує: 14 тис. доларів США в дорожніх чеках та 16 тис. доларів США
- шляхом здійснення переказів через компанію “Опал Трансферз”, Лондон на
рахунок відповідачки в Україні (а.с. 78).

Суд першої інстанції виходив із того,
що на виконання цієї домовленості ОСОБА_1 здійснив перекази коштів у доларах
США через компанію “Опал Трансферс”, Лондон, Вікторія Стріт на ім'я ОСОБА_2.
для одержання в м. Одесі при пред'явленні паспорта й кода: 28 травня 2004 року
в “Мрія-банку” - на 4 800 доларів США; 2 червня 2004 року в “Приватбанку” - на
4 420 доларів США; 28 травня 2004 року в “Легбанку” - 2 900 доларів США та 28
травня 2004 року в “Фінбанку” - на 2 480 доларів США - усього на 14 600 доларів
США, які були нею отримані згідно із заявою (а.с. 12, 16, 18, 285, 289).

Скасовуючи зазначене рішення та
постановляючи нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд виходив із
недоведеності позову, а саме: невідповідності договору доручення від 2 травня
2004 року вимогам             ст. ст.
1000, 1003, 1007 ЦК України та недоведеності факту отримання           ОСОБА_2. від ОСОБА_1 коштів із метою
придбання для нього квартири.

Висновок апеляційного суду відповідає
вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України одна
сторона (повірений), виступаючи від імені і за рахунок іншої сторони
(довірителя), вчиняє за його дорученням певні юридичні дії, на основі яких у
довірителя виникають права й обов'язки за правочином, вчиненим повіреним.

Аналіз правових норм (ст. ст.
1000-1004, 202-209, 237 ЦК України) дає підстави для висновку, що залежно від
ціни та виду правочину, який повірений уповноважений вчинити від імені
довірителя залежить і форма договору доручення.

Оскільки ОСОБА_1 посилався на те, що
доручав відповідачці укласти від його імені договір купівлі-продажу квартири,
який відповідно до ст. 657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню,
апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про невідповідність договору
доручення від 2 травня 2004 року вимогам закону та відсутність підстав для
визнання його дійсним, а відтак і відсутність передбачених законом підстав для
визнання укладеного 9 червня 2006 року договору купівлі-продажу недійсним у
частині покупця з визнанням позивача власником спірної квартири.

Суд при цьому дійшов правильного
висновку про те, що надані ОСОБА_1 докази про надання коштів відповідачці не є
підтвердженням факту передачі цих коштів саме на придбання спірної квартири, а
не на інші цілі.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення
ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення апеляційного суду є
законним і обґрунтованим, касаційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
залишити в силі рішення апеляційного суду Одеської області від 26 грудня 2006
року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                       А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                 Л.І.
Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко