АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

14 червня 2007 року судова колегія з касаційного
розгляду справ судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської
області в складі:

Сегеди С.М., Виноградової
Л.Є., Гайворонського С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства
"Електрометалургійний завод "Дніпроспецсталь" про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Запорізької області
від 28 березня 2005 року,

встановила:

03.04.1996 року
ОСОБА_1 звернулася із позовом до ВАТ "Електрометалургійний завод
"Дніпроспецсталь" про поновлення на роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.1996 року була
прийнята відмова ОСОБА_1 від позову і провадження у справі було закрито.

Постановою Президії Запорізького обласного суду
від 30.08.1996
року, в частині закриття провадження у
справі за позовом про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,
зазначена ухвала була скасована з направленням справи на новий розгляд.

В подальшому позивачка неодноразово уточнювала та змінювала позовні вимоги,
посилаючись на те, що незаконним звільненням і неправильним нарахуванням
середнього заробітку, їй заподіяно моральну шкоду, яку відповідач добровільно
не відшкодовує, тому просила визнати її
звільнення незаконним, стягнути на її користь з ТОВ середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 487,87 грн. та
моральну шкоду в сумі 5000
грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2004 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2005 року в
задоволені позову було відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги
на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2005 року ОСОБА_1
зазначає, що судом апеляційної інстанції порушені норми матеріального та
процесуального права. Вказує на те, що судом безпідставно не прийняті до уваги надані нею документи, які, на її думку,
мають істотне значення для справи та є важливими доказами її порушених
прав, а тому ставить питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції і
постановления нового
рішення суду апеляційної інстанції, яким задовольнити її позовні вимоги у
повному обсязі.

Колегія суддів дійшла висновку, що підстави для
перегляду судового рішення апеляційної інстанції відсутні, виходячи з
наступного.

Головуючий у першій інстанції: Мануйлов Ю.С.                           Справа
№33ц-5592007 р.

Доповідач:
Сегеда С.М.

Вирішуючи питання про відмову в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що наказом НОМЕР_1 від 06 березня 1996 року відповідач
звільнив позивачку з роботи на підставі п. 2 ст. 40
КЗпП України. Потім Наказом НОМЕР_2 від 23 травня 1996 року відповідач
скасував наказ про звільнення позивачки, поновив її на роботі, виплатив їй
середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто всі вимоги позивачки були задоволені
в добровільному порядку.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачці у стягненні
моральної шкоди, посилаючись на те, що ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування моральної шкоди
працівнику, набула чинності з 2000
року, і що дії цієї статті поширюються на правовідносини,
що виникли після набуття нею чинності. Спірні ж правовідносини виникли між сторонами
у 1996 році, і
тому дії ст. 237-1 КЗпП
України на них не поширюються. З таким висновком
суду також обгрунтовано погодився суд апеляційної інстанції.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на документально підтверджені нею докази своїх вимог
безпідставні, оскільки рішення суду першої інстанції та ухвала суду
апеляційної інстанції ґрунтуються саме на наданих до суду довідках, розрахунках
та інших документах.

Безпідставні також доводи касатора про те, що ухвала суду про прийняття
відмови від позову та закриття провадження у справі від 27.05.1996 року була
скасована Президією Запорізького обласного суду 30.08.1996 року, а тому суд повинен був також розглядати вимоги
ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу про її звільнення і поновлення на
роботі.

Так, згідно постанови Президії Запорізького обласного суду від 30.08.1996 року ухвала суду
про закриття провадження у справі була скасована і направлена на новий розгляд
тільки в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В
іншій частині ухвала залишена без змін (а.с.29-31).

З цих підстав вимоги позивачки про визнання її звільнення в 1996 році незаконним,
аморальним, анулюванні запису про звільнення в трудовій книжці не можуть бути
предметом розгляду по даній справі.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або та\
вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті
ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове
рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права,
доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, підстави, передбачені
ст. 338 ЦПК
України для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Касаційна
скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 332, 336 ЦПК України, судова колегія з
касаційного розгляду справ судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2005 року залишити без мін.

Ухвала оскарженню не підлягає.