У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

22 серпня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого
- Патрюка М.В.,

Суддів:              Барсукової В.М., Лященко Н.П.,

Охрімчук Л.І.,       Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2 як законного
представника неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації
за частку в спільному майні,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2003 року ОСОБА_1. звернувся до суду з зазначеним позовом,
посилаючись на те, що йому належить на праві власності ¼ частина квартири АДРЕСА_1, інша частина квартири належить відповідачам
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх неповнолітнім дітям ОСОБА_4, ОСОБА_5, проте
користуватись житлом він не може, оскільки між ними виникають конфлікти,
склались неприязні стосунки.

Позивач просив стягнути з
відповідачів грошову компенсацію за ¼ частину
квартири в сумі 38738 грн. 75 коп.

Рішенням Іллічівського міського
суду від 9 грудня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду
Одеської області від 21 червня 2005 року, позов задоволено.

Додатковим
рішенням  Іллічівського міського суду від
2 грудня 2005 року визнано право власності на квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 -
по 1/6 частині, за     ОСОБА_5. та
ОСОБА_4 - по 1/3 частині за кожним.

У касаційній скарзі прокурор м.
Іллічівська в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 просить скасувати
ухвалені в справі судові рішення та постановити нове рішення про відмову в
задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга
підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Судом встановлено, що квартираАДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної
часткової власності, зокрема ОСОБА_1. є власником                 ¼ частини квартири.

Задовольняючи позов, суд виходив
із того, що квартира є неподільним майном, і позивач має право на отримання
грошової компенсації вартості своєї частки у власності відповідно до положень ст.115
ЦК УРСР 1963 року, ст. 364 ЦК України.

Проте з такими висновками суду
цілком погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 115 ЦК України
1963 року, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, кожний з
учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з
спільного майна. Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за  позовом будь-кого з
учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної  шкоди для його господарського призначення. В противному
разі власник, що виділяється,    одержує
грошову компенсацію.

Частинами 1, 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що
співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього
Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших
співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 319 ЦК України, ч. 5 ст. 4 Закону
України “Про власність” власність зобов'язує. Власник не може
використовувати право власності на шкоду правам,  свободам та гідності громадян, а також зобов'язаний, здійснюючи свої права, не порушувати права
та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави.

Заперечуючи проти позову, відповідачі посилалися на те,
що ніхто з них не перешкоджає ОСОБА_1 проживати у квартирі, а сплатити йому грошову
компенсацію вони не мають об'єктивної можливості у зв'язку з відсутністю коштів
і задоволення таких вимог ОСОБА_1. призведе до необхідності продажу безпосередньо квартири, яка є їх та
неповнолітніх ОСОБА_4,
ОСОБА_5 місцем проживання; такі обставини призведуть до
порушення їх та дітей прав.

Суд у порушення вимог ст.ст. 62, 202, 202-1, 203 ЦПК України 1963 року, що
був чинним на час розгляду справи,
доводів відповідачів не перевірив, зосередився лише на нормах закону, які
передбачають наявність у позивача права вимагати компенсації, як власника
частини квартири, однак не звернув уваги і на наявність у ОСОБА_1. обов'язків
власника відповідно до положень ст. 319 ЦК України,
ст. 4 Закону України “Про власність”, та не з'ясував суттєвих для справи
обставин, а саме: чи мають ОСОБА_2., ОСОБА_3 можливість сплатити позивачу
грошову компенсацію в сумі 38738 грн. 75 коп., чи не призведе покладення на них
обов'язку по сплаті такої суми ОСОБА_1 до звернення стягнення на квартиру, її
примусового продажу й порушення прав безпосередньо відповідачів та їх
неповнолітніх дітей.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог ст.ст. 301,               313 ЦПК України 1963 року у
достатній мірі не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив
конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення
суду першої інстанції без змін.

За таких обставин ухвалені в справі судові рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав,
передбачених                   ч. 2 ст.
338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу прокурора м.
Іллічівська в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду
від 9 грудня 2004 року, додаткове рішення цього суду від 2 грудня 2005 року та
ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2005 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                 М.В.Патрюк

Судді:
В.М.Барсукова

Н.П.Лященко

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін