Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-34                                              Головуючий у 1 інстанції: Кляшторний Г.С.
2007р.                                                              Суддя-доповідач: Маловічко С. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2007 року                                                                                     м.       Запоріжжя

Колегія
судців судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:  Маловічко С.В.

суддів :                Гончара О.С.

Сапун О.А.

при секретарі:  Тахтаул О.М.

з участю
адвоката ОСОБА_1 розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя
від 3
жовтня 2006р. по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Відділ громадянства, міграції та
реєстрації фізичних осіб Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України
в Запорізькій області, про усунення перешкод в користуванні
власністю, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу - ОСОБА_5, про визнання договору дарування
недійсним, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на
1/2стину квартири, вселення,-

ВСТАНОВИЛА:

В 2005 році ОСОБА_3 позивалась до ОСОБА_2 щодо усунення перешкод в користуванні
власністю - трикімнатною
квартирою АДРЕСА_1, яка належить їй на підставі договору дарування від
27.08.2002р. Після розірвання шлюбу з відповідачем вона просила його виселитись
з квартири та виписатись з неї, однак він не
бажає це зробити з добровільному порядку. Тому просить визнати відповідача
таким, що втратив право користування зазначеною квартирою.

Відповідач ОСОБА_2
звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_3, в якому
просив визнати недійсним договір дарування як удавану угоду, вчинену з метою
прикриття договору купівлі-продажу. Просив визнати за ним право власності на
1/4стку в спірній квартирі як майна,
належного йому на праві загальної сумісної власності подружжя, придбаного
під час перебування з ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі. Просив зобов"язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод в
користуванні зазначеним житловим приміщенням і вселити в нього.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.10.2006р.
первісний позов задоволений. Усунуті
перешкоди ОСОБА_3 в користуванні квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язано
відділ громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій

області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 з зазначеної
адреси. У зустрічному позові ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 відмовлено.

На зазначене
рішення ОСОБА_2 подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати рішення як ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права, та постановити нове, яким задовольнити
його позов в повному обсягу, а позов ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

При розгляді
справи судо.м було встановлено, що спірна трикімнатна квартира АДРЕСА_1 належить на
праві власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 27.08.2002р.,
посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округа
ОСОБА_5.

ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 перебували
в зареєстрованому шлюбі з 04.08.2001р., який було розірвано 02.02.2006р. /а.с. 89/.

ОСОБА_2 у
зустрічному позові посилається на те, що спірна квартира була придбана в період
зареєстрованого шлюбу, тому є спільним майном подружжя. Вважає укладений у
нотаріуса у його відсутність договір дарування спірної квартири недійсним як
удавану угоду, що прикриває фактично договір купівлі-продажу квартири.

Судом відмовлено
у зустрічному позові ОСОБА_2 щодо
визнання недійсним договору дарування з підстав пропуску ним строку позовної
давності.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_2 оспорює ці висновки суду, зазначаючи, що про укладення
27.08.2002р. договору дарування замість договору купівлі-продажу, який був
предметом обговорення з попереднім власником квартири ОСОБА_4, йому стало
відомо лише в грудні 2005р. з довідки ОП ЗМБТІ /а.с. 16/, куди він звернувся
після заміни ОСОБА_3 замків на вхідних дверях та перешкоджання останньою йому в
користуванні спірною квартирою з посиланням на те, що квартира є її особистою
власністю.

Апелянт
зазначає, що в рішенні суду не встановлена конкретна дата, коли він дізнався
про договір дарування, тому незрозуміло з яких розрахунків виходив суд при
визначенні строку позовної давності.

Однак дані
ствердження не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки
спростовуються зібраними по справі доказами та ґрунтуються на нормах закону.

Відповідно до
ст. 256 ЦК
України, позовна давність -
це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність, яка розповсюджується на встановлені правовідносини,
складає 3 роки.

Згідно зі ст. 261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла
довідатись про порушення свого права. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України,
сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Судом
встановлено, що ОСОБА_2 стало
відомо про договір дарування саме в момент його реєстрації в спірній квартирі / абзац 2 третьої сторінки
рішення суду /. З таким
визначенням   моменту  обізнаності
ОСОБА_2  про
договір дарування  погоджується

колегія судців, оскільки зазначена обставина підтверджується його заявою
від 12.09.2002р. до Шевченківського РВ з проханням прописати його за
адресою спірної квартири на жилплощу дружини ОСОБА_3, власноручне підписання
якої не оспорює апелянт /а.с. 60/.

Згідно з порядком реєстрації
фізичних осіб, що діяв на момент реєстрації ОСОБА_2 у спірній квартирі, заявник мав
надати до органу реєстрації заяву встановленої форми № 15 /а.с. 60/, а також
документи: паспорт заявника, паспорт особи, що надавала згоду на прописку, документи на квартиру (договір
дарування, купівлі-продажу, свідоцтво про право власності) та технічний
паспорт.

Отже, момент реєстрації ОСОБА_2 12.09.2002р. є моментом, коли він
довідався або міг довідатись про порушення свого права. З зустрічною заявою про
визнання договору дарування ОСОБА_2 звернувся до суду лише в січні 2006р.,
тому суд, обґрунтовано застосувавши строк
позовної давності, відмовив йому у задоволенні позову.

Крім того, на порушення вимог ст. 59 ЦПК України ОСОБА_2 не надав
належних та допустимих доказів, якими можуть бути тільки письмові
докази, але ніяк не пояснення свідків та
осіб, що приймають участь у справі, на спростування нотаріально посвідченого
договору дарування та визнання його удаваним правочином, здійсненим з метою
прикриття фактично укладеної годи
купівлі-продажу. Не може прийматись як письмовий доказ щодо цих обставин
отримана ОСОБА_2 від ОСОБА_4 29.12.2005р., тобто більш як через 3 роки після укладення договору дарування, розписка про отримання нею грошей
за спірну квартиру.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом
першої інстанції неправильно застосовані
норми матеріального і процесуального права.

За таких
обставин, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без
змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313,
314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 3 жовтня 2006 оку по цій справі залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили.з моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Верховного Суду України в
касаційному порядку протягом двох місяців.;,