Справа №2- 584 2007 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

7 лютого 2007
року.

Орджонікідзевський
районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Клименка A.M., при секретарі -
Трофімової О.О., з участю:

позивача -
ОСОБА_1.,
представника позивача - ОСОБА_8.,

відповідачів -
ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4.,
представника відповідача - Летючого В. П.,

розглянувши
в відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом
ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4про визнання права власності на 1/2 частину
не прийнятого в експлуатацію житлового будинку в порядку спадкування за
законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до своєї колишньої
невістки та онуків -ОСОБА_2., ОСОБА_3.,
ОСОБА_4. про визнання за нею права власності на 1/2 частину не прийнятого в
експлуатацію житлового будинку № АДРЕСА_1в м. Харкові в порядку спадкування за
законом після смерті свого сина -ОСОБА_5., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1року,
посилаючись на те, що земельна ділянка під забудову спірного будинку була
надана відповідачці ОСОБА_2. під час шлюбу з її сином, і її син та відповідачка
разом збудували на ній спірний жилий будинок, в якому відповідачі в теперішній
час і проживають, але в експлуатацію його не здали і право власності на нього
не зареєстрували. Позивачка вважала, що її сину належала Уг частина цього
будинку і вона повинна її успадкувати, бо шлюб між її сином та відповідачкою
було розірвано у 1999 році, а її онуки прийняли спадщину лише в частині жилого
будинку № АДРЕСА_2в м. Харкові.

В судовому
засіданні позивачка та її представник позов підтримали.

Відповідачі та їх представник позов не визнали і
пояснили, що відповідачка та син позивачки ОСОБА_5. припинили шлюбні стосунки у
1997 році, а в 1999 році їх шлюб було офіційно розірвано. Після розірвання
шлюбу подружжя добровільно поділили спільно нажите майно і ОСОБА_5. забрав собі
автомобіль та багато ювелірних виробів з золота та срібла і перейшов проживати
в будинок свого батька, а відповідачці та дітям залишив свою частину спірного
будинку № АДРЕСА_1в м. Харкові. Більш ніж п*ять років, що сплили з часу
припинення шлюбу до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1року, ОСОБА_5. ніколи не ставив
питання про розподіл спільного майна іншим чином, на частину спірного будинку
не претендував, строки позовної давнини за позовом про розподіл спільного майна
подружжя на час його смерті вже сплили. Також відповідачі пояснили, що до
теперішнього часу будівництво будинку не закінчено, в експлуатацію його у
встановленому законом порядку не прийнято, об'єктом право власності будинок не
є і не може бути предметом розподілу взагалі.

Вислухавши сторони, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи,
оцінив надані сторонами докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом
установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Спірним майном є приватний житловий будинок, який
розташований на земельній ділянці № АДРЕСА_1в м. Харкові, яку було надано
відповідачці -ОСОБА_2. рішенням Орджонікідзевського райвиконкому м. Харкова під
будівництво

індивідуального житлового будинку (а.с. 14). До
теперішнього часу будинок повністю не добудований, у встановленому
законодавством порядку в експлуатацію не прийнятий і як об'єкт права власності
не зареєстрований. Ці обставини підтверджуються довідкою Орджонікідзевського
райвиконкому м. Харкова від 25 вересня 2006 року (а.с. 16), згідно якої за цією
адресою є не добудований житловий будинок, і довідкою КП «Харківське міське
бюро технічної інвентаризації» від ІНФОРМАЦІЯ_2року, відповідно до якої право
власності на цей будинок не зареєстровано (а.с. 17).

Збудовану частину
спірного будинку було збудовано відповідачкою ОСОБА_2. разом з її чоловіком
ОСОБА_5. спільними зусиллями та за спільні кошти під час шлюбу. У 1999 році
подружжя шлюб розірвали і в добровільному порядку розділили своє спільно нажите
під час шлюбу майно. Відповідно до цього розподілу ОСОБА_5. отримав легковий
автомобіль і велику кількість ювелірних виробів із золота та срібла, а
відповідачці та дітям залишив свою частину недобудованого будинку, забрав з
нього належне йому майно і перейшов проживати до свого батька в будинок №
АДРЕСА_2в м. Харкові. Ці обставини встановлені судом на підставі пояснень
свідків ОСОБА_6. та ОСОБА_7., які пояснили суду, що після розірвання шлюбу
ОСОБА_5. ніколи не претендував на частину спірного будинку, залишив її колишній
дружині та дітям, ділити чи продавати будинок наміру не мав, навпаки збирався
забрати одного з синів жити до себе - в будинок свого батька по АДРЕСА_2в м.
Харкові.

Суд вважає, що
здійснений подружжям ОСОБА_2в 1999 році добровільний розподіл спільного майна
не суперечив вимогам ст. 29 КпШС України, який діяв на той час, і відповідно до
положень якого подружжя мали право розділити спільне майно в добровільному
порядку. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що після смерті
ОСОБА_5., яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1року, частина спірного будинку до спадкової
маси входити не могла, бо за життя ОСОБА_5. вже не належала.

Такі висновки
суду ґрунтуються також на тій обставині, що протягом п*яти років з часу
розірвання шлюбу ОСОБА_5. ніколи, ніде і в будь - якій формі не ставив питання
про визнання за ним права власності на частину спірного будинку як за його
забудовником, а після його смерті, поза його волею нав'язати йому власність
неможливо, бо це суперечить загальним засадам Закону України «Про власність» та
положенням ч. 1 ст. 316 ЦК
України відповідно до якої «правом власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших
осіб».

Крім того, суд
також приймає до уваги, що встановлений ч. З ст. 29.КпШС України трирічний
строк позовної давнини для розподілу спільного майна подружжя на час смерті
ОСОБА_5. вже сплив. На застосуванні до цих правовідносин строку позовної
давнини наполягав в судовому засіданні представник відповідачів, з заявою про
його поновлення позивачка до суду не зверталася і будь яких доказів, які б
підтверджували поважність причин його пропуску ОСОБА_5. суду не надано.

Відповідно до
положень ч. 2 та ч. З ст. 331 ЦК
України «право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо
договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації,
право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення
будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання
тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна)».

Судом
беззаперечно встановлено, що до теперішнього часу спірний будинок не закінчений
будівництвом, в експлуатацію не прийнятий, право власності на нього у
встановленому порядку Державою не зареєстровано і тому він не може бути
об'єктом визнання за кимось права власності на його частину в порядку
спадкування. Відповідно до абз. 2 ч. З ст. 331 ЦК України позивачка не відноситься до особи, якій належить
право на укладання договорів відносно об'єкта незавершеного будівництва і тому
суд вважає, що їй не належить і право на визнання права власності на об'єкт
незавершеного будівництва.

Суд критично розцінює викладене в позовній заяві
ствердження позивачки про те, що відповідачі - ОСОБА_3. та ОСОБА_4. не прийняли
спадщину після смерті

свого
батька - ОСОБА_5., бо відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом,
виданого 16 грудня 2005 року, вони спадщину після смерті свого батька прийняли
(а.с. 8).

Відповідно до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. ст.. 316,
331 ЦК України, ст. 29 КпШС України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1в задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4про визнання права
власності на 1/2 частину не прийнятого в експлуатацію житлового будинку №
АДРЕСА_1в м. Харкові - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до
Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі
в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження
і поданням після цього протягом 20-ти днів апеляційної скарги, з подачею її
копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.