Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

20 лютого 2007 року                                            Придніпровський
районний суд м. Черкаси

в
складі:

головуючого: судді                                           Смоляра
А.О.

при секретарі:                                                    Мандрик
A.M.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання встановити паркан та відшкодування
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом в якому просила зобов'язати відповідача ОСОБА_2
поставити новий паркан на межі яка проходить поміж ними та стягнути моральну
шкоду, яка завдана позивачу внаслідок того ,що відповідач відмовився від свого
зобов'язання постановити паркан.

Позивачка
обґрунтовувала свої вимоги тим, що 25
травня 2006 року
вона підписала заяву про відмову від позовних вимог по спору з відповідачем по
справ ,щодо відмови відповідача від підписання акту визначення меж земельної
ділянки у зв'язку з приватизацією належної позивачці земельної ділянки по
вулиці АДРЕСА_1. Однією
з умов підписання такої заяви було те ,що ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання
поставити після 5 червня 2006 року по встановленій межі паркан, але потім від
своїх зобов'язань відмовився. В зв'язку з цим вважає ,що відповідачем по справі
порушені домовленості йде пряме ігнорування вимог Земельного та цивільного
Кодексу України ,що дає їй право вимагати від відповідача вимагати встановлення
по межі паркану та відшкодування їй моральної шкоди.

В судовому
засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та пояснили ,що
ними в квітні місяці була подана до суду позовна заява про зобов'язання відповідача
підписати акт визначення та погодження меж земельної ділянки з метою її
приватизації. Під час знаходження вказаної справи в суді між сторонами було
визначено та погоджено межу між їх земельними ділянками. Крім того ОСОБА_2
також взяв на себе зобов'язання встановити паркан по встановленій між ними межі
та визначив строк після 5
червня 2006 року , але потім від
нього зобов'язання відмовився, а в даний час взагалі заявив ,що паркан
встановлювати не буде. Яким мав бути паркан та з яких матеріалів має бути
побудований між ними не визначався. Цими діями позивачу спричинені моральні
страждання, оскільки їй приходиться
переносити незручності, спричиняє їй душевні страждання, нести позапланові
витрати на надання їй юридичної допомоги.

Представник
відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги позивачки не визнала та пояснила , що дійсно після
подачі позовної заяви позивачкою вони дійшли до згоди по встановленню меж між
їхніми земельними ділянками. Також її чоловік .,як власник будинку брав на себе
зобов'язання поставити за свій рахунок паркан. В тому місці де його не було.
Паркан між гаражем та зі сторони сусідки ОСОБА_7 розміром 3.45 м вони поставили
, а за будівлею
вони поставили труби і приварили до них арматуру. Тобто чітко визначили межі.
Їх особисто така огорожа влаштовує ,
а якщо це не влаштовує позивачку ,
то вони не заперечують ,щоб вона сама поставила огорожу таку яка
відповідала б чинному законодавству та влаштовувала обидві сторони і
відповідала б вимогам добросусідства по використанню земельної ділянки . Вважає позовні
вимоги позивачки явно необгрунтованими та такими . що не відповідають вимогам чинного законодавства , бо в законі нема
таких вказівок , які
зобов'язували їх ставити огорожу на вимогу іншого сусіда.

Суд заслухавши
сторони, свідків ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, дослідивши
матеріали справи вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до
вимог ст.10 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа
не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Як встановлено в
судовому засіданні, дійсно між сторонами по справі існувала домовленість про
те, що на межі з земельною ділянкою позивачки ОСОБА_2 брав на себе зобов'язання
спорудити паркан, але між сторонами не було чіткої домовленості про вид цієї
споруди, а саме не визначено матеріал з якої її буде виготовлено, та розміри.
Як встановлено в засіданні і цього не заперечують сторони, ОСОБА_2 за свої кошти
було споруджено огорожу з дерева розміром 3,45м. по межі між ділянками
позивачки та відповідача, зі сторони земельної ділянки ОСОБА_7. Також було
споруджено огорожу по відновленій земельній ділянці за будівлею яка належить
позивачці, яка має вигляд закопаних по межі металевих стовпчиків, які між
з'єднані собою привареною у верхній та нижній частині арматурою.

За таких
обставин, суд вважає, що відповідач виконав свої зобов'язання за домовленістю з
позивачкою, а тому суд не може зобов'язати відповідача на вимогу позивача
побудувати на межі між ділянками огорожу, оскільки вона фактично вже існує.

Між тим,
відповідно до ч.2 ст. 108
Земельного кодексу України Власники сусідніх земельних ділянок можуть
користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на
утримання споруди в належному стані сусіди несуть в рівних частинах. До того
часу, поки один із сусідів зацікавлений в існуванні спільної межової споруди,
вона не може бути ліквідована, або змінена без його згоди.

Тобто, це
стверджує те, що сторони не можуть покласти обов'язок по спорудженню тієї чи
іншої межової споруди на одну із сторін.

Також суд вважає
необгрунтованою заявлену моральну шкоду, оскільки майнові претензії пред'явлені
позивачкою до відповідача не підтвердились, факт заподіяння їй моральних чи
фізичних страждань, або витрат немайнового характеру об'єктивно не доведено.

Оскільки позовні
вимоги позивачки в судовому засіданні не доведені, то не підлягають задоволенню
і вимоги позивачки про стягнення з відповідача судових витрат.

На підставі
викладеного, керуючись ч. 2
ст.14 ЦК
України, ч.2 ст. 108 ЗК
України, ст. ст.10, 214-218
ЦПК України, -

ВИРІШИВ: В
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання встановити
паркан та відшкодування моральної шкоди -відмовити.

Рішення може
бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області
через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення
рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної
скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч.4 ст.295
ЦПК України.