АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №
22-364/07                                                  Головуючий
у 1-й інстанції: Геєць Ю.В.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 лютого 2007
року                                                                        м.
Запоріжжя

Колегія
судців судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого:                                                   Кочеткової
І.В.

Суддів:                                                               БоєвоїВ.В.

Крилової О. В.

При секретарі:                                                   Череватій
О.В.

розглянула
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1,
ОСОБА_2 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя
від 09 листопада 2006 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до Запорізької
міської ради, третя особа: КП ВРЕЖО № 1 про виключення квартири з числа
службових,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2006
року ОСОБА_2, ОСОБА_1 звернулися до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування
позовних вимог зазначали, що на підставі рішення Орджонікідзевського районного
виконавчого комітету НОМЕР_1 від 31.10.1989 року їх родині було надано службову
трикімнатну квартиру житловою площею 40,44 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1.
Підставою для вселення в дану квартиру був ордер НОМЕР_2 від 20.11.1989 року на
службове житлове приміщення на ім'я ОСОБА_3 24 грудня 1990 року ОСОБА_3 за
власним бажанням був звільнений з займаної посади. Після розірвання шлюбу в
1991 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, останній виписався із спірної квартири, а в
ній залишилися проживати позивачка та її неповнолітні діти, В 1991 році на
ОСОБА_2 був відкритий особовий рахунок. Посилаючись на вказані обставини,
позивачі просили суд виключити квартиру АДРЕСА_1 із числа службових.

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 09 листопада 2006 року
позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просять скасувати вказане рішення як
таке, що не відповідає дійсним обставинам справи, ухвалено з порушенням норм
матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні
вимоги.

Дослідивши
обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 308 ЦК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно встановлено, що спірна трикімнатна квартира за адресою:
АДРЕСА_1 у 1989 році була надана ОСОБА_3 -газоелетрозварювальнику ЖЕУ-10 в
якості службового приміщення за рішенням Оржонікідзевського райвиконкому м.
Запоріжжя від 31 жовтня 1989 року НОМЕР_1 і на цю квартиру оформлено службовий
ордер НОМЕР_2 від 2Qлистопада 1989 року - на родину з п'яти осіб - дружину та
трьох синів.

24 грудня 1990
року ОСОБА_3 за власним бажанням був звільнений   з роботи, 15 січня 1991 року він розірвав
шлюб зі своєю дружиною, вибув з м. Запоріжжя, а дружина  ' (позивач в справі - ОСОБА_2) з дітьми
залишились проживати в цій службовій квартирі, де і проживають до теперішнього
часу.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог щодо
виключення даної квартири з числа службових приміщень, посилаються на ст. ст.
118, 122, 125 п. 5, 6 ЖК України і зазначають, що їх сім»ю виселити з цього
приміщення неможливо.

Зі змісту даних статей Житлового Кодексу України видно, що зазначені норми
закону регламентують порядок надання службових приміщень та виселення з
службових приміщень.

Зокрема, ч. 5, 6 ст. 125 ЖК України передбачено, що без надання іншого
жилого приміщення не може бути виселено пенсіонерів по старості, персональних
пенсіонерів; членів сім»ї померлого працівника, якому було надано службове жиле
приміщення; інвалідів праці І і II груп, інвалідів
І і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них
осіб; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, яки проживають разом з ними.

Як вбачається з матеріалів справи, сім»я позивачів проживає в цій квартирі
з 1989 року, після звільнення з роботи ОСОБА_3 - особи, якій надавалось
службове приміщення і розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_2, позивач і її
неповнолітні діти не були виселені зі спірної квартири і залишились проживати в
службовому приміщення (на підставі п ч. 6 ст. 125 ЖК України).

Посилання позивачів на вищевказані статті ЖК України не
можуть бути підставою для задоволення їх позову про виключення квартири із
числа службових.

До того ж, слід зазначити, що питання виключення жилих
приміщень з числа службових вирішуються відповідно до п. 6 Положення „Про
порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській
РСР", затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.88
р. № 37, яким встановлено, що жиле приміщення включається до числа службових та
виключається з їх числа рішенням виконавчого комітету районної, міської,
районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства,
установи, організації - у випадках, якщо відпала потреба в такому його
використанні або у випадках, коли в установленому порядку воно виключено із
числа жилих. Сам факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і
службовців, які припинили трудові відносини з організацією (в тому числі їх
сімей), не є підставою для виключення цих приміщень із числа службових.

Таким чином, діюче законодавство передбачає інший порядок
виключення квартири з числа службових, яким право для вирішення цього питання
надано не особам, що проживають в службовому приміщенні, а власнику цього
приміщення, тому правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2,
ОСОБА_1 відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відпала необхідність
в тому, щоб це житло вважалось службовим і на те» що в цій квартирі власник
житлофонду не проводить ремонтні роботи не можуть бути підставою для скасування
рішення суду.

Судом
першої інстанції повно і всебічно з»ясовані обставини справи, що мають для неї
значення, висновки суду відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер
правовідносин між сторонами судом визначений правильно, норми матеріального і
процесуального законів при розгляді справи судом не порушені і застосовані
вірно.

За таких обставин судова
колегія вважає, що по справі постановлено законне і обгрунтоване рішення, тому
підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.
ст. 307,308, 314,317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 09
листопада 2006 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двох місяців шляхом подачі скарги безпосередньо до
Верховного Суду України.