Справа №22ц-1630/07р.                                                       Головуючий у 1 інстанції Мавроді Р.Ф.
Категорія: 21                                                                        Доповідач: Соломаха Л.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2007р.                                                                                                      м.Донецьк

Апеляційний
суд Донецької області в складі:

головуючого                                                Зубової Л.М.

суддів                                                Соломахи Л.І., Барсукової О.І.

при секретарі                                            Ставріновій Ю.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2
до державного підприємства „Добропіллявугілля" про відшкодування моральної
шкоди з апеляційною скаргою відповідача - державного підприємства
„Добропіллявугілля" на рішення Добропільського міськрайонного суду
Донецької області від 03 листопада 2006р., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Добропільського
міськрайонного суду Донецької області від 03 листопада 2006р. з державного
підприємства „Добропіллявугілля" на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто на
відшкодування моральної шкоди по 20000грн. кожній.

Додатковим рішенням Добропільського міськрайонного суду
Донецької області від 03 сдчня 2007р. з
державного підприємства „Добропіллявугілля" на користь держави
стягнуто судовий збір у сумі 8грн. 50коп. та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи у сумі 7грн. 50коп.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати
рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 листопада
2006р.

В обгрунтування
доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що всі виплати, які
були передбачені діючими на час нещасного випадку Законом України „Про охорону праці" та
„Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків" сім'ї загиблого ОСОБА_3
були виплачені, а саме, одноразова допомога у розмірі п'ятирічного заробітку на
сім'ю та по однорічному заробітку на кожну з дочок, щомісячні виплати на обох
дочок. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20
квітня 2006р. з ДП „Добропіллявугілля" на користь дружини загиблого
стягнуто на відшкодування моральної шкоди у зв'язку із смертю чоловіка
20000грн. Розмір моральної шкоди судом був визначений з урахуванням інтересів
дочок ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Стаття 440-1 ЦК України 1963р.
не передбачає, що моральна шкода повинна бути відшкодована кожному членові
сім'ї. Крім того, на час смерті

2

батька позивачі були неповнолітніми і не мали права самостійно звертатися
до суду з позовом, зараз вони цього права також не придбали.

В апеляційній інстанції представник відповідача Береговий А.В. доводи апеляційної
карги підтримав.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилися, надали
заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Берегового А.В., дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін з наступних підстав:

При розгляді справи суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з шахтою „Алмазна",
яка входить як відокремлений підрозділ до ДП
„Добропіллявугілля", працював гірничим робітником очисного забою. 19 серпня 1996р. під час виконання трудових обов'язків з
ним трапився нещасний випадок, внаслідок якого ОСОБА_3
отримав травми несумісні з життям і помер, що підтверджується актом НОМЕР_1 про нещасний випадок на виробництві за формою
Н-1, який складений 21 серпня 1996р.

Після смерті ОСОБА_3 залишилося дві його доньки, які є позивачами по справі:ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на
час загибелі батька були неповнолітніми.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивачів, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок загибелі батька позивачам з
вини відповідача заподіяна моральна шкода, оскільки втрата
батька призвела до неможливості позивачами реалізувати свій нормальний та повноцінний рівень життя, порушила їх
нормальні життєві зв'язки, що вимагає від них додаткових зусиль для організації
свого життя та негативно відображалося та
відображається на їх душевному стані.

Ці висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Розглядаючи справу по суті, суд обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з
відшкодуванням моральної шкоди, регулюються ст.440-1 ЦК України 1963р., а не „Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових
обов'язків".

Згідно ст.440-1 ЦК України моральна (немайнова) шкода,
заподіяна громадянину або організації діяннями
іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за
рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

З обставин справи вбачається, що під час виконання трудових обов'язків з ОСОБА_3 на виробництві стався нещасний випадок, внаслідок
якого він отримав травми і помер. Позивачі в
неповнолітньому віці залишилися без батька.

Виходячи з обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що діями відповідача, винного в смерті
їх батька, позивачам заподіяна моральна шкода, оскільки
вони втратили любиму і дорогу їм людину, позбавилися
батьківського піклування, і ця втрата не може бути відновлена, погіршився їх матеріальний стан. Все це призвело до
порушення їх звичайного способу життя та спонукає до пошуку
додаткових зусиль для організації свого життя.

Цей висновок суду відповідає роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України,
які викладені в постанові від 31 березня 1995р. „Про судову практику в справах
про відшкодування моральної шкоди", де зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних
явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними
діями або бездіяльністю інших осіб (п.3).

3

Визначаючи
розмір моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг фізичних та душевних
страждань, яких зазнали позивачі, їх тривалість, ступінь порушення життєвих
зв'язків, характер додаткових зусиль для організації життя, пов'язаних з
втратою годувальника, і стягнув на користь кожного з позивачів по 20000грн.

Апеляційний суд
вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є
розумним, виваженим та справедливим, оскільки втрата батька, більш того в
неповнолітньому віці, є тяжким лихом, відновлення якого неможливо.

Доводи
відповідача про те, що рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької
області від 20 квітня 2006р. з ДП „Добропіллявугілля" на користь дружини
загиблого ОСОБА_4 у зв'язку із смертю чоловіка було стягнуто на відшкодування
моральної шкоди 20000грн. з урахуванням інтересів дочок ОСОБА_2 та ОСОБА_1, не
заслуговують на увагу. З рішення суду вбачається, що з позовними вимогами до суду зверталася лише дружина
загиблого ОСОБА_4 На час звернення до суду в 2006р. вона вже не була
законним представником своїх дочок, які на час загибелі чоловіка, були неповнолітніми,
і не діяла в їх інтересах. Як вбачається з рішення суду, визначаючи розмір
моральної шкоди, суд виходив із ступеня перенесених моральних страждань,
ступеня порушення життєвих зв'язків саме позивача, тобто ОСОБА_4, і відповідні
суми судом були стягнуті саме на її користь.

Відшкодування
дружині загиблого ОСОБА_4 моральної шкоди в зв'язку із загибеллю її чоловіка,
не позбавляє позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 права на відшкодування заподіяної саме
їм моральної шкоди в зв'язку із смертю батька.

Та обставина, що
на час смерті батька позивачі були неповнолітніми і не могли особисто
здійснювати своє процесуальне право на звернення до суду, не позбавляє їх права
на звернення до суду після набуття цивільної процесуальної дієздатності.

Відповідно до
ст.28 ЦПК України 2004р. здатність мати цивільні процесуальні права та
обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність)
мають усі фізичні та юридичні особи.

Відповідно до
ст.29 ЦПК України 2004р. здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні
права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття.

Відповідно до
ст.83 ЦК України
1963р. на вимоги, що випливають з порушення
особистих немайнових прав, крім випадків передбачених законом, позовна давність
не поширюється.

Вимоги про
відшкодування моральної шкоди, є такими, що випливають з порушення особистих немайнових прав, і тому до
вимог позивачів позовна давність не поширюється.

Право на відшкодування
моральної шкоди у позивачів виникло 19 серпня 1996р. і відповідно до ст.29 ЦПК
України 2004р. та ст.83 ЦК
України 1963р. вони не обмежені законом
на звернення до суду за захистом цього права, а доводи відповідача про те, що з
досягненням повноліття позивачі не набули права на звернення до суду не ґрунтуються
на законі.

Під час
неповноліття позивачів діяв ЦПК України 1963р., який також передбачав, що
цивільна процесуальна правоздатність визнається за всіма громадянами України
(ст.100), а цивільна процесуальна дієздатність належить громадянам, які досягли
повноліття (ст.101). Згідно ст.101 ЦПК України 1963р. права та охоронювані
законом інтереси неповнолітніх у суді захищали їх законні представники, в тому
числі батьки.

4

Представник відповідача визнає, що мати позивачів - ОСОБА_4 до досягнення
позивачами повноліття з позовом в їх інтересах до відповідача про відшкодування
моральної шкоди не зверталася.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасуванню рішення суду
в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги
необгрунтовані і не спростовують висновків
суду, тому відповідно до частини 1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню без змін.

Керуючись ст.307, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, апеляційний суд Донецької
області, -

УХВАЛ И В:

Апеляційну скаргу державного
підприємства „Добропіллявугілля" відхилити.

Рішення
Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 листопада 2006р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання нею законної сили.