АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-308/2007 р.                                                      Головуючий по 1
Категорія інші позовні                                              Пархета А.В.
Доповідач в апеляційній інстанції Захарова А.Ф.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16"
лютого 2007
р. Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду Черкаської області
в складі:

головуючого             Захарової А.Ф.

суддів                      Подорога В.М., Адаменко Л.В.

при секретарі              Наконечній М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 11 грудня 2006 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про переведення прав і обов'язку покупця.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника
ОСОБА_1, який підтримав доводи
апеляційної скарги, та ОСОБА_3, яка
заперечувала на доводи апеляційної скарги, судова палата, -

встановила:

В жовтні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 з позовом про переведення прав і обов'язків покупця за договором купівлі-продажу
від 13 серпня
2004 року.

Вказувала, що на підставі договору купівлі продажу від 11
серпня 1978
року придбала 21/50
частин жилого будинкуАДРЕСА_1. На підставі рішення виконавчого комітету Уманської
міської ради НОМЕР_1
вона придбала у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0457
гектарів для обслуговування жилого будинку. Виданий Державний акт
серії ЧР, зареєстрований в книзі НОМЕР_2.

Інша частина вказаного будинку належала :
ОСОБА_2 -21/100
частин -
відповідачка по справі і ОСОБА_4 -
37/100 частин.

25
вересня 2006
року позивачці стало відомо, що її
сусідка ОСОБА_2 продала належні їй 21/100
частин будинку ОСОБА_3, про що був укладений договір купівлі-продажу між відповідачкою
та третьою особою 13 серпня
2004 року,
посвідчений Уманською міськдержнотконторою, зареєстрований в реєстрі за НОМЕР_3.

Вважає, що цей договір є незаконним, так як порушує її
переважне право купівлі зазначеної частки у спільній частковій власності,
передбачене ч. 2
ст. 362 ЦК України.

Відповідачка до 25 вересня 2006 року , тобто до дня виявлення продажу частки, не повідомляла її про намір продати свою частку у
спільній частковій власності. До того вона, позивачка, неодноразово питала ОСОБА_2 щодо продажу їй
частини будинку в разі продажу і відповідачка пообіцяла
про це повідомити.

На підставі наведеного, ст.ст. 11,
362, 655 ЦК України, позивачка просила суд перевести на неї права і обов'язки покупця за
договором купівлі-продажу від 13.08.2004 року, стягнувши з відповідачки на її користь витрати по справі.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області
від 11 грудня
2006 року в задоволенні
позову ОСОБА_1
відмовлено.

В апеляційній скарзі на це рішення ОСОБА_1 просить його
скасувати як постановлене на неповно
з'ясованих матеріалах справи та повернути справу на новий розгляд.

Обговоривши матеріали справи, судова палата вважає, що
апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
, суд виходив з того, що ОСОБА_2 за належно оформленим дозволом Уманського
міськвиконкому провела реконструкцію
належної їй 21/100 частин
будинку АДРЕСА_1, переобладнавши
таку під магазин для торгівлі продовольчими товарами, і 13.08.2004
року за договором купівлі-продажу продала ОСОБА_3 це нежиле
приміщення магазину (частка якого
склала 1/1), а
не 21/100 частки
у праві спільної часткової власності на вказаний будинок, тому положення ст 362
ЦК України про переважне право
співвласника на купівлю за ціною, оголошеною для продажу, частини у праві
спільної часткової власності на будинок не може бути
застосовано.

Проте, з таким висновком не можна
погодитися.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 являються співвласниками
будинковолодіння АДРЕСА_1, що належить їм та ОСОБА_4 на праві спільної
часткової власності.

ОСОБА_1 належить 21/50 частини зазначеного будинковолодіння, ОСОБА_2 -21/100 частини, а ОСОБА_4 -
37/100 частин.

Приблизно з 1995-1996 років ОСОБА_2 в належній їй частині будинку не проживає, з 2000 року здавала її в оренду ОСОБА_3, якій потім, за
договором купівлі-продажу від 13.08.2004 року продала свою частку, ігнорувавши неодноразові
прохання співвласниці ОСОБА_1 щодо
продажу їй спірної частини будинковолодіння.

Лише 25 вересня 2006 року позивачці стало відомо про те, що ОСОБА_2 продала належну їй частину будинку ОСОБА_3, тому в жовтні 2006
року пред'явлено нею даний позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право
перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку
продажу з публічних торгів. За ч. 2 статті продавець частки у праві спільної часткової
власності зобов'язаний письмово повідомити
інших співвласників про намір продати свою частину, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.
Згідно ч. 4 цієї
ж статті у разі продажу частки
у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про
переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду
грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Розглядаючи даний спір, суд не запропонував позивачці
внести необхідну суму на депозитний рахунок, що вказує на необ'єктивний підхід
суду до розгляду справи.

Суд не визначив належним чином правовий статус осіб, що
були залучені до участі в справі.

Так
ОСОБА_3 була неправомірно притягнута до
участі в справі в якості третьої особи,
а мала бути відповідачем, оскільки є стороною угоди купівлі-продажу частини будинку від 13.08.2004 року, правомірність якої оскаржується. В разі
задоволення позову в рішенні суд
має зазначити про заміну покупця позивачем в договорі купівлі-продажу та в інших документах про реєстрацію будинку, а також
про стягнення з позивача на користь відповідача сплаченої
останнім (тобто відповідачем) суми, - що зазначено в роз'ясненнях п. 13
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 04 жовтня
1991 року
№ 7 з
наступними змінами «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», і чого суд не врахував.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому
Уманської міськради НОМЕР_4 дозволено ОСОБА_2 реконструкцію частини житлового
будинку АДРЕСА_1,
який належить їй на праві приватної
власності , під
магазин для торгівлі продовольчими товарами (
ар. спр. 32).
Згідно акту від 06.09.2002
року Державної технічної комісії про
прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта магазин продтоварів (реконструкція частини житлового
будинку) АДРЕСА_1 збудований
згідно з дозволом на виконання будівельних робіт, виданим інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю
НОМЕР_5, виданим
на підставі рішення Уманського
міськвиконкому НОМЕР_4.
І цей магазин готовий до введення в експлуатацію (ар. спр. 33).

На підставі зазначених документів 24.02.2004
року ОСОБА_2 було видано Уманським міськвиконкомом свідоцтво про право
власності на нерухоме майно - нежиле приміщення
- магазин
продовольчих товарів АДРЕСА_1 з зазначенням
частки 1/1, в
зв'язку з чим суд прийшов до висновку про те, що ОСОБА_2 продавала не 21/100 частки у праві спільної часткової власності, а
нежиле приміщення магазину. Однак при цьому суд не врахував заперечень і не
перевірив належним чином доводів
позивачки ОСОБА_1 про
те, що вищезазначене свідоцтво на частину будинку ОСОБА_2 ( від
24.02.2004 року)
є незаконним, оскільки її дозволу, як співвласниці на переобладнання відповідачкою належної їй частини
житлового будинку в нежитлове приміщення
ніхто не запитував і вона з цим не погоджується , вважаючи, що таке переобладнання ущемлює її права. Крім того, неправомірно
в свідоцтві зазначена частка ОСОБА_2
в спільному їх будинку 1/1, хоча
і нежитлового приміщення, оскільки така має визначатись до цілісної будівлі.

На користь останнього свідчать роз'яснення п. 7
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991
року, яке вище згадувалось.

За таких обстави рішення суду не можна визнати
обґрунтованим, оскільки воно постановлено
з суттєвим порушенням процесуальних норм, що привело до неправомірного висновку. Таким чином, рішення суду підлягає до
скасування з направленням справи на новий
розгляд відповідно до ст. 311 ЦПК України, оскільки невірно був визначений правовий статус осіб, що приймали участь у справі.

Керуючись ст.ст. 303,
304, 307, 311,314 ЦПК України,
судова палата, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задоволити.

Рішення Уманського міськрайсуду від 11
грудня 2006
року скасувати, направивши справу на новий розгляд у той же суд в іншому складі суддів.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного Суду України на протязі двохмісячного
строку.