Справа № 2-29/07 Раніше справа № 2-276/06
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

7 лютого 2007 року
Царичанський районний суд Дніпропетровської області  у
складі:

головуючого                          -
судді
Тарабана  Є.О.

при  секретарі
-  Кузнецовій  Г.С.
розглянувши   у   відкритому
судовому   засіданні    в
залі    суду   в
смт. Царичанка
Дніпропетровської  області  цивільну
справу  за  позовом

ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим
приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про
визнання договору дарування житлового будинку недійсним та про усунення
перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом  вселення,

ВСТАНОВИВ   :

ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила
право користування жилим приміщенням у жилому будинку АДРЕСА_1,   посилаючись
на  наступні  обставини:

-     вона, ОСОБА_1, на підставі договору
дарування жилого

будинку від 8
листопада 2004 року
являється власником вказаного

жилого  будинку;

після     вчинення     вказаного    правочину     (укладення    договору

дарування     жилого
будинку)      з'ясувалося,      що
окрім     її сестриОСОБА_3       в
зазначеному      будинку      зареєстровано місце проживання  ОСОБА_2
(відповідача  в  даній
справі);  моменту вчинення правочину відповідач в даній
справі

жодного дня не
проживала в зазначеному будинку, на момент звернення  її
з  позовом  цей
період  становить  півтора
роки.

Посилаючись на норми ст. ст. 71
та 72 ЖК
України ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування
жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1,
оскільки вона (ОСОБА_2), тимчасово вибувши з зазначеного вище будинку, відсутня
в ньому більше   б  місяців
без  поважних  причин.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги  підтримав
у  повному  обсязі.

ОСОБА_2 заявленого до неї позову про визнання її такою,
що втратила право користування жилим приміщенням не визнала і в свою чергу
звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору дарування житлового
будинку,    а   потім
доповнила   свої   позовні
вимоги   вимогами

про
усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом вселення її в будинок
АДРЕСА_1,   посилаючись
на  наступні  обставини:

·
27
червня 1987 року
вона вступила в зареєстрований шлюб із ОСОБА_4, який доводився рідним сином
ОСОБА_3 та племінником ОСОБА_1;

·
відразу після реєстрації шлюбу вона вселилася в
зазначений вище житловий будинок, в якому на той час проживала сім'я її
чоловіка (він, його мати ОСОБА_3 та батько ОСОБА_5) в якості члена сім'ї, а 5 вересня 1988 року у
встановленому порядку прописалася у зазначеному вище жилому будинку (на той час
існував інститут  прописки,   який
зараз  замінено   інститутом
реєстрації);

проживаючи однією сім'єю, вели спільне господарство, на
спільні кошти проводили поточний та капітальний ремонт жилого будинку  та
господарських  споруд  та
будівель;

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
ОСОБА_5 (чоловік ОСОБА_3 і батькоОСОБА_4) а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер  і
її  чоловік  ОСОБА_4
(син  ОСОБА_3);

звинувачуючи її (ОСОБА_2) в смерті свого сина, ОСОБА_3
стала створювати нестерпні умови для її проживання в будинку, в результаті чого
18 липня 2004 року вона
вимушена була покинути вказаний жилий будинок і вибратися звідти спочатку до
знайомих, а потім вимушена була наймати квартиру, не маючи постійного  місця
проживання  і  до
цього  часу;

-    ОСОБА_3 звернулася із позовом про
визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, однак в
ході розгляду справи з'ясувалося, що власником вказаного вище жилого будинку
являється не ОСОБА_3, а її рідна сестра ОСОБА_1,

оскільки ОСОБА_3 подарувала її вказаний жилий будинок 8 листопада  2004  року;

-     вважає, що вказаний договір
дарування був укладений без наміру створити правові наслідки, які обумовлюються
даним договором, а "про людське око" з метою позбавлення її особисто
та її доньки, яка на цей час є повнолітньою, права на житло, тобто,

на її думку вказаний договір дарування є фіктивним, а
тому на підставі ст. 234
ЦК України він повинен бути визнаний недійсним з наступних  підстав:

1.      ОСОБА_1 ніколи не володіла і не
користувалася вказаним вище жилим будинком, як не володіє і не користується ним
і  на
цей  час;

2.     ОСОБА_1 не утримувала і не утримує
вказаний жилий будинок  на  цей
час;

3.       ОСОБА_3 сама до цього чосу вважає
себе власником вказаного будинку, оскільки вона звернулася до суду із позовом
про визнання її (ОСОБА_2) такою, що втратила право користування жилим
приміщенням, вказуючи у позовній заяві, що вона є власником цього жилого
будинку; у судовому засіданні також

підтвердила, що вона є власником
жилого будинку і зобов'язалася надати відповідні документи на підтвердження
свого права власності на  цей  будинок;

4.     ОСОБА_1 має на праві власності
жилий будинокАДРЕСА_2, в якому зареєстрована і

постійно
проживає  до  цього
часу.

Посилаючись на норми ст. ст. 234, 317, 322, 717 ЦК
України та на ст. 156 ЖК
України, ОСОБА_2 просила визнати договір дарування жилого будинку АДРЕСА_1 міжОСОБА_3 та
ОСОБА_1 недійсним та усунути перешкоди в користуванні нею жилим приміщенням
вказаного будинку, вселивши  її  в
зазначений  будинок.

У судовому засіданні заявлені позовні вимоги ОСОБА_2
підтримала.

ОСОБА_3 позову не визнала,
посилаючись на наступні обставини:

·
ОСОБА_2
вселилася в зазначений вище жилий будинок всупереч встановленому порядку, а
саме: без
дотримання норм жилої площі та без її на те згоди, а тому вона не набула права
користування  жилим  приміщенням;

·
ОСОБА_2 ніколи не була членом сім'ї ні її особисто, ні
ОСОБА_1, спільне господарство з нею (ОСОБА_3) ОСОБА_2   ніколи
не  вела;

·
18
липня 2004 року
ОСОБА_2 вибралася із її будинку за власною
ініціативою,   забравши  із
будинку  все  майно;

-     договір дарування був укладений у
відповідності з чинним

законодавством, при цьому вона )ОСОБА_3)
скористалася своїм

законним
правом  розпорядження  власним
майном.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні позову не
визнав, посилаючись на ті обставини, що договір дарування нотаріально
посвідчений, відповідає вимогам чинного законодавства; ОСОБА_1 несе витрати по
утриманню спірного жилого будинку (здійснила ремонт  водогону
та  системи  опалення).

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, вивчивши
всі інші надані сторонами докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, суд
приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що
втратила право користування жилим приміщенням, задоволенню не підлягає, а
зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та про
усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням  шляхом
вселення  підлягає  задоволенню.

До
такого  висновку  суд
прийшов  з  наступних
підстав.

В жилому будинку АДРЕСА_1
проживала сім'я із 3-х осіб:
подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3   і   їх
син  ОСОБА_4

27 червня 1987 року ОСОБА_4
вступив у зареєстрований шлюб із відповідачем за первісним позовом (вона ж
позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2, після чого ОСОБА_2 вселилася в
зазначений вище будинок в якості члена сім'ї. Про вселення ОСОБА_2 в зазначений
будинок саме в якості члена сім'ї, на думку суду, свідчать такі обставини: до
вступу в шлюб та Вселення ОСОБА_2 ОСОБА_4 проживав зі своїми батьками однією
сім-єю, чого не заперечувала у судовому засіданні і сама ОСОБА_3; після вселення
ОСОБА_2 з самого початку всі проживали однією сім'єю і вели спільне
господарство (у судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що лише через деякий час
між нею та ОСОБА_2 стали виникати непорозуміння на побутовому ґрунті, тому вона
зі своїм чоловіком стали окремо харчуватися і вибралися проживати до літньої
кухні). Таким
чином суд вважає, що саме вселення ОСОБА_2 відбулося в якості члена сім'ї, яка
проживала в цьому будинку, хоча згодом їх сім'ї дійсно  могли
розділитися.

Відповідно до норм ч. 1
ст. 156 ЖК
України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають
разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх
вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

На те, що при вселенні ОСОБА_2 в спірний жилий будинок
було укладено якусь угоду про порядок користування жилим приміщенням жодна із
сторін у судовому засіданні не посилалася, а тому   ОСОБА_2
набула    право    користування   жилим
приміщенням

нарівні  із
іншими  членами  сім'ї.

Посилання
ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_2 вселилася в будинок всупереч встановленому законом
порядку (без її згоди і без дотримання норми жилої площі), а тому вона не
набула права користування жилим приміщенням, на думку суду, є безпідставні,
оскільки до цього часу ніхто (в тому числі і сама ОСОБА_3) не оспорив
правомірність вселення ОСОБА_2 та законність її прописки. У судовому засіданні
ОСОБА_3 було роз"ясне5но її право на звернення до суду з відповідним позовом
(відповідною заявою) про оспорювання правомірності вселення ОСОБА_2 та
законність її прописки, однак ОСОБА_3 заявила, що оспорювати  цього
у  судовому  порядку
не  буде.

Згідно відмітки на стор. 11 паспорту громадянина України на ім'я ОСОБА_2 (а. с. 35), вона
зареєстрована за адресою АДРЕСА_15
вересня 1988 року
постійно (будь-яка відмітка про її тимчасове проживання за вказаною адресою
відсутня). Договір
найму не укладався і жодна із сторін на його наявність не посилається. За
викладених обставин суд вважає безпідставним посилання ОСОБА_3 на ті обставини,
що ОСОБА_2 вселилася в будинок в якості тимчасового  мешканця.

На думку суду, і сам факт звернення ОСОБА_3 а потім і ОСОБА_1 із позовом
про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
підтверджує той факт, що ОСОБА_2 набула це право і не втратила його до цього
часу, оскільки особа може бути визнаною такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, лише у судовому порядку (ст. 72  ЖК  України).

На
обгрунтування  своїх  позовних
вимог  про   визнання
ОСОБА_2     такою,     що
втратила    право    користування    жилим
приміщенням, ОСОБА_1
посилається   на   не
проживання    її    (ОСОБА_2)
в зазначеному   жилому   будинку
понад    б   місяців
без    поважних
причин (підстави,
передбачені  ст.   71  ЖК  України).

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що вона дізналася про те, що ОСОБА_2
зареєстрована в зазначеному жилому будинку після того, як було посвідчено
договір дарування жилого будинку, однак ініціативу визнання ОСОБА_2 такою, що
втратила право користування жилим приміщенням, взяла на себе саме ОСОБА_3, а не
ОСОБА_1, оскільки спочатку саме вона звернулася до суду із таким позовом і лише
після того, як було встановлено, що вона не являється  власником
будинку,   з  таким
позовом  звернулася ОСОБА_1

У судовому засіданні з боку ОСОБА_1 не надано жодних доказів того, що вона
зверталася будь-куди (в тому числі і до самої ОСОБА_2) з метою вирішення
питання про зняття її (ОСОБА_2)   з  реєстрації.

На думку суду, у судовому засіданні встановлено той факт, що ОСОБА_2
покинула жилий будинок АДРЕСА_1
вимушено, а не з власної ініціативи. До такого висновку суд приходить на
підставі показань свідків ОСОБА_6,ОСОБА_7,ОСОБА_8, які показали у судовому засіданні,
що дійсно ОСОБА_3 часто влаштовувала сварки із ОСОБА_2, вимагала від неї
покинути жилий будинок, ображала ОСОБА_2 в тому числі і нецензурними висловами
на її адресу, вела перемови із особами кавказької національності на вселення їх
в якості наймачів в жиле приміщення, де проживала ОСОБА_2 зі своєю
неповнолітньою на той час донькою, звинувачувала ОСОБА_2   в
смерті  її  сина
(чоловіка  ОСОБА_2).

Сама ж ОСОБА_3 і у судовому засіданні і своїх письмових
запереченнях вказує, що ніколи не визнавала ОСОБА_2 членом своєї   сім'ї,
вважала   і   вважає,
що   саме   вона
позбавила   її   сина,
а

свого
чоловіка, (ОСОБА_4) життя (згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в результаті
кардіоміопатії  -
а.   с.   31).

Пояснення
ОСОБА_3 та її ж показання в якості свідка носять суперечливий характер, в
залежності від обставин, які вияснялися, вони змінювалися. Так, ОСОБА_3
пояснювала, що той факт, до ОСОБА_2 покинула її жилий будинок був для неї
особисто раптовим і в той же час пояснювала, що ОСОБА_2 заздалегідь приготувала
всі речі, спакувавшись в коробки. При виясненні обставин проживання всіх
мешканців будинку однією сім'єю та ведення ними спільного господарства ОСОБА_3
поясняла, що вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 проживали в літній кухні, в
ОСОБА_2 разом з її чоловіком (їх сином) та своєю донькою проживали в жилому
будинку, однак, коли стало питання належності майна, яке забрала ОСОБА_2, коли
покидала будинок, вона ж (ОСОБА_3) пояснила, що всі вони проживали разом  в
одному  будинку,   а
лише  харчувалися  окремо
в  літній  кухні.

На підставі викладеного, суд вважає, щоОСОБА_3 дійсно було створено умови,
неможливі для спільного проживання ОСОБА_2 разом з нею, а тому ОСОБА_2, на
думку суду, вимушена була покинути будинок і проживати в різних місцях, не
маючи постійного місця проживання і до цього часу. Про зміну власника жилого
будинку ОСОБА_2 відомо не було, а ОСОБА_3 і після того, як подарувала жилий
будинок своїй сестрі ОСОБА_1, так і залишилася проживати в тому ж будинку. На думку
суду, ОСОБА_2 не проживала в спірному жилому будинку з поважної причини, а отже
вона не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим
приміщенням на підставі ст. 71
ЖК України, а тому ОСОБА_1 в позові до неї про визнання такою, що втратила
право  користування  жилим
приміщенням,   повинно  бути
відмовлено.

Оскільки ОСОБА_2, як зазначено вище, і на цей час не втратила право
користування жилим приміщенням в жилому будинку АДРЕСА_1, відповідно до норм ст. 156 ЖК України вона і на цей час, навіть після припинення
сімейних відносин з власником жилого будинку, має право користуватися
вказаним  жилим  приміщенням.

Як зазначено вище, ОСОБА_3 перешкоджала ОСОБА_2 в користуванні своїм правом
користування жилим приміщенням, в результаті чого та (ОСОБА_2) вимушена була
його (жиле приміщення) покинути, тому порушене право повинно бути відновленим
шляхом вселення ОСОБА_2 в жилий будинок АДРЕСА_1, тобто
позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням
шляхом вселення її в спірний жилий будинок підлягає задоволенню.

Стосовно позовних вимог про визнання договору дарування
жилого будинку недійсним суд приходить до висновку про їх задоволення з
наступних  підстав.

Згідно з нормами ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає другій стороні (обдаровуваному) безоплатно  майно
(дарунок)   у  власність.

Відповідно до норм ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння,
користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають
місце проживання власника та місцезнаходження
майна.

Норми статті 322 ЦК
України покладають на власника тягар утримання майна, тобто власник
зобов'язаний утримувати майно, що йому
належить,   якщо  інше
не  встановлено  договором
або  законом.

В     даному     випадку
спірний     жилий      будинок     був
збудований

подружжям
ОСОБА_5 (ОСОБА_3 та ОСОБА_5) приблизно у 1975
році (згідно даних технічного паспорту на будинок - а. с. 9-12). Однак, право
власності на будинок ні за ким не було встановлено (визнано). Лише у 2004 році було
прийнято вказаний будинок в експлуатацію, про що складено відповідний акт, який

затверджений
21 квітня 2004 року (а. с. 139-140). На підставі
вказаного акту згідно рішення Царичанської селищної ради 4 листопада 2004 року
Царичанською селищною радою було видано свідоцтво про право власності на ім'я
ОСОБА_3, яке в той же

день (4 листопада 2004 року) було
зареєстровано в Обласному комунальному підприємстві  "Царичанське            бюро   технічної інвентаризації" за реєстровим
номером ІНФОРМАЦІЯ_3, а 8 листопада 2004 року міжОСОБА_3
та ОСОБА_1 було укладено договір дарування вказаного   жилого
будинку    (а.    с.
7) .    В
той   же   день,
8   листопада 2004 року вказаний
договір дарування жилого будинку було зареєстровано            Обласним комунальним підприємством "Царичанське бюро
технічної інвентаризації" за реєстровим номеромІНФОРМАЦІЯ_3
(а.   с.   8).

Окрім укладення договору дарування жодна із сторін
вказаного договору дарування (ОСОБА_1 чи ОСОБА_3) ніяких дій, направлених на
припинення права власності у ОСОБА_3 та
виникнення права власності у ОСОБА_1 не вчиняли. Особові

рахунки на оплату використаної електроенергії та
використаного природного газу із ОСОБА_3 на ОСОБА_1 до цього часу не
переоформлялися договори на постачання електроенергії та природного газу до
будинку із ОСОБА_1 не укладався (а. с. 4
9-

53,
58-63), а 28
березня 2006 року
(тобто через півтора роки після укладення
договору        дарування        жилого        будинку) між        ВАТ "Дніпропетровськгаз"
таОСОБА_3 було укладено договірНОМЕР_1  на  постачання  природного
газу   (а.   с.   45-48).

ОСОБА_1 подарованим їй будинком не користувалася і не користується, навіть
тимчасово. ОСОБА_3 у судовому засіданні
пояснила,   що ОСОБА_1   приходить
до  неї  в
гості.

25 березня 2006 року ОСОБА_3
звернулася до Царичанського районного суду Дніпропетровської області із
позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право
користування жилим приміщенням (а. с. 32),
в якій зазначала, що жилий будинок АДРЕСА_1
належить їй на праві власності, а також, що "... всі обов'язки щодо сплати комунальних послуг, за
користування природним газом, електроенергією, водопостачанням та іншими
послугами..." виконує
саме вона (ОСОБА_3). У попередньому судовому засіданні при розгляді даної
цивільної справи 12 квітня 2006 року ОСОБА_3 також підтвердила, що будинок
належить на праві власності саме їй і зобов'язалася надати у судове засідання
витяг із реєстру прав власності (а. с. 33-34). Таким чином суд погоджується із
доводами ОСОБА_2 про те, що і на той час і сама ОСОБА_3 вважала  себе
власником  жилого  будинку.

У судовому засіданні представником ОСОБА_1 надано копії двох накладних (а.
с. 102, 104) та копії
товарного чека (а. с. 103),
які нібито підтверджують той факт, що ОСОБА_1 понесла витрати
по утриманню спірного жилого будинку. Однак, в товарному чеку НОМЕР_2
(дата  видачі  виправлена)
та  накладній НОМЕР_3

2005     року (а. с. 103, 104) не зазначено
куди було використано

придбані ОСОБА_1 матеріали, тому вказані документи, на думку

суду, не можуть служити доказами того, що ОСОБА_1 використано

придбані нею матеріали н а утримання саме спірного жилого будинку,

а не жилого будинку по АДРЕСА_2, який

належить
ОСОБА_1     і    в
якому    вона    весь
цей    час    проживала
і

проживає  на
цей  час.

Стосовно
накладної НОМЕР_2 (а. с. 102) суд приходить до
такого висновку. За вказаною накладною матеріали на суму 23 гр. 21 коп. придбані
вже в період розгляду у суді даної цивільної справи, а тому цей факт не може свідчити
про дійсні обставини  справи,   які
існували  до  виникнення
спору  у  суді.

Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_3 пояснювала, що ОСОБА_1 постійно (з
самого початку будівництва спірного жилого будинку) надавала їй та її сім'ї
матеріальну допомогу. Сама ОСОБА_1 у судове засідання жодного разу не
З'явилася, передаючи заяви про розгляд справи без її участі (за участі її
представника ОСОБА_9), посилаючись на поганий стан здоров'я. За викладених
обставин у суду виникають сумніви того, що ОСОБА_1 у віці ІНФОРМАЦІЯ_5(ІНФОРМАЦІЯ_4) не
маючи можливості за станом здоров'я прийняти участь у судовому засіданні, має
можливість самостійно займатися ремонтом водогону та системи опалення в
будинку, де вона не  проживає,   а
проживає  її  сестра
ОСОБА_3

У судовому засіданні не надано доказів і того, що ОСОБА_1, не проживаючи у
подарованому їй жилому будинку, якимось чином розпорядилася ним. Так, у
спірному жилому будинку проживала і проживає по цей час ОСОБА_3, але невідомо в
якості кого (члена сім'ї власника, наймача і т. ін.), оскільки ніякого договору
щодо користуванняОСОБА_3 жилим будинком, який належить ОСОБА_1 (договір найму,
договір безоплатного користування, договір
оренди  і  т.
ін.),   не  укладалося.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що ніяких
дій в поведінці ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо припинення права власності у ОСОБА_3 та
виникнення права власності у ОСОБА_1 не було вчинено, тому суд приходить до
висновку про те, що договір дарування жилого будинку міжОСОБА_3 та ОСОБА_1 8
листопада 2004 року було укладено без наміру створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином, а тому відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України
такий договір є фіктивним і згідно норм ч. 2
тієї  ж  ст.   234
ЦК  України  визнається
судом  недійсним.

За викладених обставин суд вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_2 про визнання договору дарування жилого будинку недійсним  також
підлягають  задоволенню.

Відповідно до норм ст. 88
ЦПК України судові витрати понесені ОСОБА_1 поверненню ОСОБА_2 не
підлягають, а судові витрати, понесені ОСОБА_2 повинні бути стягнуті з
ОСОБА_3   та ОСОБА_1   солідарно.

Всього ОСОБА_2 понесено судові витрати в загальній

сумі 313
гр., в тому числі витрати по оплату судового збору в сумі

283     гр.      (а.
с.      30-а)      та         витрати     на
інформаційно-технічне

забезпечення  в
сумі  ЗО  гр.
(а.   с.   30-6).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 88, 208-209, 213-216  ЦПК  України,   суд

ВИРІШИВ   :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право
користування жилим приміщенням в жилому будинку АДРЕСА_1   залишити  без
задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання
договору дарування жилого будинку та усунення перешкод в користуванні жилим
приміщенням  шляхом  вселення  задовольнити
в  повному  обсязі.

Договір
дарування жилого будинку АДРЕСА_1
Дніпропетровської області, укладений 8
листопада 2004 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Царичанської районної
державної нотаріальної контори 8 листопада 2004 року, реєстровий номер 24 60,
зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Обласним
комунальним підприємством "Царичанське бюро технічної інвентаризації"
8 листопада 2004 року, реєстраційний
номер  НОМЕР_7,   визнати
недійсним.

Вселити ОСОБА_2 в жилий будинок АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4) та ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_5) солідарно на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_6) 313 (триста тринадцять)
гр.   судових  витрат.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області
через районний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10
днів з дня проголошення рішення з подальшою подачею апеляційної скарги протягом
20 днів після  подання  заяви
про  апеляційне  оскарження.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає,   до  суду
апеляційної  інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана і без попередньої
подачі заяви про апеляційне оскарження, якщо вона (апеляційна скарга) подається
в строк, встановлений для подачі заяви про апеляційне оскарження   (10  днів  з  дня
проголошення  рішення).

Головуючий:

Є.   О.   Тарабан.