У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 липня 2007 року
м. Київ

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі:

Головуючого:                 Яреми А.Г.

Суддів: Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,
Пшонки М.П., Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Токарівського будинку-інтернату про
поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Токарівського будинку-інтернату про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

Свої
вимоги  мотивувала тим, що вона з липня
1994 року працювала ІНФОРМАЦІЯ_1 в Токарівському будинку - інтернаті, з січня
1999 року посада ІНФОРМАЦІЯ_1 була перейменована на посаду ІНФОРМАЦІЯ_2, а
наказом НОМЕР_1 від 28 жовтня 2005 року вона звільнена з займаної посади
за      п.3 ст.41 КЗпП України за вчинення
аморального проступку. Посилаючись на те, що за функціональними обов'язками
вона не відноситься до осіб, які виконують виховні функції, і не вчиняла
аморального проступку, просила поновити її на роботі, стягнути заробітну плату
за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням
Лохвицького районного суду від 9 листопада 2006 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від           18 січня 2007 року, в задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення
Лохвицького районного суду від 9 листопада 2006 року та ухвалу апеляційного
суду Полтавської області від 18 січня 2007 року і розглянути спір по суті,
поновивши її на роботі, посилаючись на порушення судом норм процесуального
права та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Колегія суддів
вважає, що касаційна скарга  підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до положень ст.214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються.

В ході розгляду
справи суд першої та апеляційної інстанції прийшли до висновку, що ОСОБА_1, як особа, яка виконує виховні функції, обґрунтовано
була звільнена за вчинення аморального проступку, не сумісного з продовженням
даної роботи.

Проте з таким висновком
погодитись не можна.

Згідно з
вимогами п.3 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку вчинення працівником,
який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з
продовженням даної роботи.

Звільнення ОСОБА_1 з займаної посади за п.3 ст.41 КЗпП України відповідач
обґрунтовував тим, що позивачка своїми умисними діями вивела з рівноваги
підопічного ОСОБА_2, що привело до нервового збудження, коли пообіцяла
підопічному ОСОБА_2 відшукати його матір, яка від нього відмовилась, через
телевізійну передачу “Ключовий момент”, а потім повідомила йому, що зустріч не
відбулась з вини адміністрації будинку-інтернату.

Проте в ході розгляду справи суд
не з'ясував чи дійсно мали місце такі дії з боку позивачки ОСОБА_1 по відношенню до підопічного ОСОБА_2 та чи можна їх вважати аморальним проступком.

Крім того, з підстав,
передбачених п.3 ст.41 КЗпП України можуть бути звільнені особи, зазначені в
ст.50 Закону України “Про освіту” як учасники педагогічного процесу (керівні,
педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники системи освіти), ст.45
Закону України “Про професійно-технічну освіту”, а також інші особи, які беруть
безпосередню участь у навчально-виховній роботі та до складу трудових
обов'язків яких входить виконання виховних функцій.

Хоч у п.10 службових
функціональних обов'язків молодшої медичної сестри палатної і зазначено, що
молодша медсестра виховує в підопічних повагу до своїх друзів-підопічних та
працівників будинку-інтернату, але фактично до її обов'язків в основному
відноситься слідкування за санітарним станом палат та зовнішнім виглядом
підопічних, надання допомоги при харчуванні, догляду за підопічними, прибирання
ліжок тощо.

Пославшись на те, що згідно посадової
інструкції поряд з іншими обов'язками ОСОБА_1
зобов'язана виконувати виховні функції по відношенню до підопічних, суд не
перевірив чи відноситься позивачка до кола осіб, які беруть безпосередню участь
у навчально-виховній роботі, та чи може вона бути звільнена за п.3 ст.41 КЗпП
України.

На ці недоліки не звернув уваги і
апеляційний суд, всупереч вимогам ст.303 ЦПК України не перевірив доводів
апеляційної скарги ОСОБА_1 і залишив рішення суду
першої інстанції без зміни.

За таких обставин судові рішення
підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст.ст. 336,
338, 343, 344 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України,

у
х  в  а
л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лохвицького
районного суду від 9 листопада 2006 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 січня 2007 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Ярема А.Г.

Судді:                                                                          Левченко
Є.Ф.

Лихута Л.М.

Пшонка М.П.

Романюк Я.М.