Справа № 22ц-1969/2007                             Головуючий по 1-й
Категорія-21                                                   суддя
Доповідач: суддя
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21
лютого 2007 року                                                     м.
Донецьк

Апеляційний
суд Донецької області у складі головуючої: судді Шабанової В.О., суддів:
Стратіло В.І., Резникової Л.В., при секретарі Баранові В.В., з участю
представника відповідача Шулежко Л.А.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду в м.Донецьку
справу за апеляційною скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань
України у Шахтарському районі Донецької області на рішення Шахтарського
міськрайонного суду Донецької області від 7 квітня 2006 року в справі за
позовом ОСОБА_1до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в
Шахтарському районі Донецької області про відшкодування моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних
захворювань України в Шахтарському районі Донецької області про відшкодування
моральної шкоди.

Рішенням Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 7 квітня
2006 року позов задоволено частково. Суд стягнув з відповідача на користь
позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000 грн., тоді як позивач
просив стягнути 30000 грн.

Відповідач, не погодившись з таким рішенням, подав апеляційну скаргу, в
обґрунтування якої посилається на неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права. При цьому
апелянт вказував на те, що з 01.01.2006 р. набрав чинності Закон України „Про
Державний бюджет України на 2006 рік", згідно з п.27 ст.77 якого зупинена
дія статей Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" в частині відшкодування моральної
шкоди застрахованим особам.

У апеляційній скарзі висловлене прохання про скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Від позивача надійшли письмові заперечення на скаргу, де йдеться про її
відхилення та про залишення рішення суду без змін.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції
виходив з того, що позивач перебував у трудових відносинах з підприємствами
вугільної промисловості, працював на підземних роботах у несприятливих умовах,
внаслідок чого отримав професійне захворювання - вібраційну хворобу
першого-другого ступеню, синдром вегето - сенсорної поліневропатії верхніх
кінцівок з дистрофічними порушеннями у вигляді функційної кісткової перебудови
кісток. Висновком МСЕК   від 14.12.2005

року йому встановлено 40 % втрати
професійної працездатності, а також визнано інвалідом третьої групи
безстроково. Посилаючись на Закон України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і професійного
захворювання, які потягли втрату працездатності", суд постановив рішення
про стягнення вказаної суми в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь
позивача.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача,
перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах
оскарження, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню,
а рішення суду підлягає зміні з таких підстав.

Відповідно до п.
1. ч.І СТ.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для справи.

З матеріалів
справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 тривалий час перебував у трудових відносинах
з вугледобувними підприємствами. Працював з 25.01.1985 року по 22.12.2005 року
на різних посадах на підземних роботах з повним робочим днем під землею,
звільнився за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. З 8 КЗпП
України. Загальний трудовий стаж позивача складає 23 роки 11 місяців, з них він
на підземних роботах працював 18 років 6 місяців, що підтверджується копією
його трудової книжки ( а. с 13-16).

Протягом
трудової діяльності він тривалий час працював під впливом комплексу шкідливих виробничих
факторів, характерних для підземних виробок, що видно з санітарно гігієнічної
характеристики умов його праці ( а.с. 10).

Під час
виконання трудових обов'язків він отримав професійне захворювання -вібраційну
хворобу першого-другого ступеню, синдром вегето - сенсорної поліневропатії
верхніх кінцівок з дистрофічними порушеннями у вигляді функційної кісткової
перебудови кісток, що підтверджується актом розслідування професійного
захворювання за формою П-4 від 25 листопада 2005 року (а.с.9), висновками ЛЕК
від 11.11.2005 р., (а.с.8).

Згідно з
висновками МСЕК від 14.12.2005 року позивачу вперше встановлено 40 відсотків
втрати професійної працездатності у зв'язку з цим професійним захворюванням
безстроково та визнано інвалідом 3-ї групи, йому протипоказана тяжка фізична
праця (а.с.6-7).

Проти цих обставин не заперечував і відповідач.

Відповідно до
статей 1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч.І та ч.2 Конституції України, Україна, як
соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини
та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови
праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право
на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств,
установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального
забезпечення.

Окремим видом
загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом
п'ятим частини першої статті 4 Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі Основи), є страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності.

Основами передбачено відшкодування збитків, заподіяних
працівникові каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням
ним своїх трудових обов'язків (п.4 ч.І ст.25).

Відповідно до
ч.2 ст.4 Закону України „Про охорону праці" (в редакції від 21 листопада
2002 року) державна політика а галузі охорони праці базується, зокрема, на
принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності
роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.І ст.9
цього Закону відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального
страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" (далі Закон).

Преамбулою
Закону передбачено, що він визначає правову основу, економічний механізм та
організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального
страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих
на виробництві.

Зазначені закони
України, по-перше спрямовані на соціальний захист працівників, які внаслідок
нещасного випадку чи професійного захворювання отримали ушкодження, що призвели
до втрати професійної працездатності, і по-друге, передбачають відшкодування
Фондом соціального страхування від нещасних випадків шкоди шляхом надання
потерпілим соціальних послуг та виплат, у тому числі відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

З урахуванням
конституційної значущості здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що
належить людині від народження і охороняється державою, законодавець урегулював
обсяг та характер відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я нещасним випадком чи професійним захворюванням, і
передбачив комплекс заходів, спрямованих на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

Враховуючи
особливості захисту здоров'я потерпілого, поряд із відшкодуванням матеріальної
шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Відшкодування
моральної шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди
передбачено статтею 1 Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності" і є одним із способів
захисту особистих немайнових прав працівника.

Укладаючи з
роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик
( Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе
зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом (стаття 21)
соціальні послуги та виплати. Надаючи соціальні послуги застрахованим та
здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від
нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі
тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності.

До страхових
виплат належать, зокрема, грошова сума, яка виплачується застрахованому за
моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт
„є" пункту 1 частини першої статті 21, частина третя статті 28 Закону).

Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України
моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного
захворювання

полягає, зокрема, у фізичному болю,
фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає. Як наслідок, моральна шкода,
заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових
прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження
здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому
моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає
працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна
працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відмова потерпілому у
праві на отримання грошової компенсації за моральну шкоду від Фонду соціального
страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної
працездатності має обмежувальний характер.

Встановлення
Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків
відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого
державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від
нещасного випадку та професійного захворювання (стаття 3 )

Таким чином, суд
першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність заподіяння позивачу
моральної шкоди умовами виробництва, що покладає на Фонд обов'язок відшкодувати
цю шкоду.

Що стосується
доводів відповідача в тій частині, що положення Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" які передбачають відшкодування моральної шкоди призупинено
Законом України ,,Про Державний бюджет України на 2006 рік", вони не
можуть бути прийняті до уваги і бути підставою для відмови у задоволенні
позову.

Відповідно до
ст. 5 ЦК України
акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у часі, кім випадків, коли він пом'якшує
цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні
відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який
втратив в чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав
та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У даному випадку
правовідносини, пов'язані з заподіянням позивачу професійного захворювання і
втратою професійної працездатності у розмірі 40 відсотків, виникли до введення
в дію Закону України ,Про Державний бюджет України на 2006 рік" і тому
положення цього закону не мають зворотної сили щодо вказаних правовідносин.

В той же час з
висновками суду в щодо розміру відшкодування моральної шкоди погодитись не
можна.

Відповідно до
роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про
судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31
березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд
визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних
позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному
випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються
характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми,
наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і
виробничих стосунках.

При цьому суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен
навести в рішенні відповідні мотиви.

Ухвалюючи рішення про стягнення з Фонду на користь
позивача 20000 грн. на

відшкодування моральної шкоди, суд не навів відповідних
мотивів встановлення саме

такої суми компенсації.

За таких обставин апеляційний суд, приймаючи до уваги
межі позовних вимог, характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних
страждань умовами виробництва, тяжкість та наслідки хронічного захворювання,
стан його здоров'я, істотність вимушених змін у його життєвих та виробничих
стосунках, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вважає
за необхідне зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 15000 грн.

При цьому апеляційний суд враховує і ту обставину, що вказана сума вже
сплачена відповідачем позивачу, про що зазначив представник відповідача у
судовому засіданні.

Керуючись ст.ст.303-305, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу задовольнити частково.

Рішення Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 07 квітня
грудня 2006 року змінити.

Стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди з
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України у Шахтарському
районі Донецької області на користь ОСОБА_115 000 ( п'ятнадцять тисяч) грн.

В іншій частині
рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення,
однак може бути оскаржене протягом двох місяців з моменту набрання ним чинності
безпосередньо до суду касаційної інстанції.