Справа
№22ц-312/07
інстанції: Терьохін С.Є. Доповідач: Градовський Ю.М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2007р.
м. Одеса

Колегія судців
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого:             Градовського Ю.

суддів:                        Артеменко І.А.

Сегеди ЄМ,

при
секретарі:             Лабунській Т.Ю.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.Одесі справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси
від 30 грудня 2005р. по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, третьої особи - комунального
підприємства Одеської міської ради - міського агентства з приватизації житла,
про визнання недійсною приватизації квартири, внесення виправлень в
приватизаційні документи, зобов'язання усунути перешкоди в користуванні
коридором комунальної квартири та зобов'язання призвести демотаж дверей,
поновлення процесуального строку,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді
2002р. ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (далі позивачі), звернулися до суду
із позовом, в остаточної редакції якого просили суд -зобов'язати ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (далі відповідачі), не чинити їм перешкоди в
користуванні коридором площею 9м.кв., комунальної квартири АДРЕСА_1. Зобов'язати
відповідачів провести демонтаж та розібрання броньованої двері, встановленої
внутрі комунальної квартири АДРЕСА_1.

Також позивачі
просили суд виправити помилки що були допущені в приватизаційних документах
комунальної квартири АДРЕСА_1, а
саме: визнати за ними (позивачами) право часткової власності на коридор,
означений в поверховому плані квартири в технічному паспорті, під   НОМЕР_1,
площею 9 м. кв., внести зміни в технічний паспорт, взамін
"фонарь" вказавши -"запасний пожежний вихід", а в разі
незгоди відповідачів з такими вимогами, визнати приватизацію комунальної
квартири АДРЕСА_1 - повністю недійсною. Крім того, позивачі просили суд
поновити їм пропущений процесуальний строк на звернення із вказаною вище
вимогою, щодо визнання недійсною приватизації.

Також, позивачі
просили суд на їх користь стягнути із відповідачів моральну шкоду в розмірі 15 ООО гривень та
судові витрати при розгляді справи.

Свої вимоги
позивачі обґрунтували тим, що вони, згідно свідоцтва про право власності №13-1354, від 24 червня 1994 року, виданого
органом приватизації УЖКГ Одеського місквиконкому - є власниками
100,6м.кв. комунальної квартири АДРЕСА_1.
Вказаним розпорядженням був встановлений і порядок користування приміщеннями
загального користування вказаної квартири, який за умов добросусідства та
порозуміння, зберігався до 2002
року. В серпні 2002 року
відповідачами, самочинно, без погодження з ними (позивачами) як співвласниками
загальних приміщень комунальної квартири -
була встановлена броньована дверь,
що обмежило їм (позивачам) доступ до коридору площею 9 м. кв., визначеному
в технічному паспорті під літ. 21. Враховуючи те, що через вказаний коридор
здійснювався прохід до пожежного виходу, позивачі вважають що дії відповідачів
по становленню двері - є порушенням вимог ч.2, ст. 4 Закону України "Про
пожежну безпеку."

Посилаючись на
ст.2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду",
позивачі вказали на те, що приватизації підлягали лише житлові кімнати, які
займали сторони на умовах найму, при цьому приміщення загального користування в
т.ч. і
коридори, переходять дб спільної власності, що додатково було підтверджено
рішенням Конституційного Суду України №
4-рп/2004, від 02.03.2004
року. За таких умов, позивачі вважають, що/ встановлення дверей в коридорі
комунальної квартири - є
порушенням їх прав як Співвласників вільно користуватися загальними
приміщеннями, та на підставі норми ч.2, ст. 48 Закону України "Про власність", позивачі
вимагають усунення вказаного порушення їх прав шляхом демонтажу відповідачами
встановлених ними дверей.

З іншого боку,
за даними поетажного плану технічного паспорту комунальної квартири АДРЕСА_1 - органом
приватизації, за ними (позивачами), було закріплене лише право часткової
власності на коридор площею 18,7
м. кв., вказаний
під НОМЕР_2. При
цьому, враховуючи вище наведені нормативні акти щодо приватизації місць
загального користування, а також необхідність в користуванні пожежним прохідом - за ними
(позивачами), також було необхідно встановити право часткової власності і на
коридор пл. 9 м. кв., зазначений під
НОМЕР_1.

За таких умов,
позивачі вважають, що приватизація місць загального користування комунальної
квартири АДРЕСА_1 -була проведена
без врахування того, що всі мешканці комунальної квартири мають рівні права на
місця загального користування, тобто на коридори, що на думку позивачів є
підставою для відміни приватизації.

Рішенням
Приморського районного суду м. Одеси від 30
грудня 2005р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній
скарзі апелянт просить рішення суду скасувати, прийняти по справі нове рішення
про задоволення позову, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши
матеріали справи, заслухавши доповідь судді доповідача, доводи апеляційної
скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про
відхилення скарги, залишення рішення без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачам
відповідно до обмінного ордеру від 29
травня 1987 року (а.с. 15), надані для

проживання три
кімнати площею 66,5м.кв. в комунальній квартирі АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтва від ІНФОРМАЦІЯ_1. №13-1354
позивачами було приватизовано 29/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1, на
підставі спільної сумісної власності (а.с. 13).

Відповідно
свідоцтва про право власності на житло №13-1353
ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачами ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та
ОСОБА_12 приватизовано 32/100 частин квартири
НОМЕР_3 (а.с.286); ОСОБА_6 - 20/100 квартири (а.с.298), та ОСОБА_13 -
11/100 частин комунальної квартири НОМЕР_3 в спірному будинку (а.с.302).

Враховуючи, що
приватизація відбулась відповідно до Закону України „Про приватизацію
державного житлового фонду" ,
позивачі пропустили строк для звернення за захистом своїх прав, підстав для
поновлення строку не надали, суд першої інстанції вважав, що підстав для
задоволення вимог не має.

Розглядаючи спір
по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і об'єктивно
дослідив матеріали справи, надані сторонам докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом
встановлено, підтверджено матеріалами справи і не спростовується сторонами, що відповідно
до обмінного ордеру від 29
травня 1987 року (а.с. 15), позивачам надані
для проживання три кімнати площею 66,5м.кв. в комунальній квартирі АДРЕСА_1. Відповідно до
свідоцтва від ІНФОРМАЦІЯ_1. №13-1354 позивачами було приватизовано 29/100
частин комунальної квартири АДРЕСА_1, на підставі спільної сумісної власності
(а.с. 13).

Відповідно
свідоцтва про право власності на житло №13-1353
ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачами ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та
ОСОБА_12 приватизовано 32/100 частин квартири
НОМЕР_3 (а.с.286); ОСОБА_6 - 20/100 квартири (а.с.298), та ОСОБА_13 -
11/100 частин комунальної квартири НОМЕР_3 в спірному будинку (а.с.302).

Приватизаційні
документи, що надані до матеріалів справи свідчать про те, що приватизація
комунальної квартири АДРЕСА_1 - відбулася з
додержанням вимог і в порядку передбаченому ст. ст. 2, чі та 8 Закону України
"Про приватизацію державного житлового фонду", а також віповідно до
вимог "Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність
громадян", затвердженого наказом №56,
Держкомітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 р.

Як зазначено в
ч.ч.1-5, ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового
фонду", підготовка документів та приватизація спірної квартири була
здійснена уповноваженим на то органом -
агентством з приватизації житла Управління житлово-комунального
господарства виконкому Одеської міської Ради. Передача комунальної квартири у
власність відбулася за письмовою згодою усіх повнолітніх членів сімей громадян,
що постійно мешкали в квартирі, про що свідчать їх відповідні заяви
(а.с.278,282 288,300). Передача всіх приватизованих частин комунальної квартири
АДРЕСА_1 здійснена на підставі розпоряджень органу приватизації
(а.с.281,287,291,299) та посвідчена відповідними свідоцтвами про право
власності.

Виходячи з
наведеного, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що приватизація
комунальної квартири АДРЕСА_1,
відбулася з додержанням вимог закону, відповідно до встановленого порядку та
процедури, тому є законною за своєю формою.

Що стосується
порядку приватизації по суті, суд першої інстанції вважає, що при передачі
часток вказаної квартири у власність сторонам, уповноваженим органом
приватизації - не були
порушені права та законні інтереси позивачів, а обсяг площі квартири, що
увійшла до частки позивачів, відповідала встановленому порядку користування
приміщеннями квартири, тобто сторонами були приватизовані площі (приміщення),
які вони фактично займали та користувалися на час звернення до агентства з
приватизації УЖКГ Одеського міськвиконкому.

Так, згідно до
пунктів 19, 20 і 21 "Положення
про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян" (розділ
„Склад документів і порядок їх оформлення...") - при оформлені
заяви на приватизацію квартири (будинку), громадянин бере на підприємстві що
обслуговує будинок - довідку
про склад сім'ї та займані приміщення. Дані про займані наймачем приміщення та
їх площу надаються підприємством, що обслуговує будинок, а при їх не
відповідності фактичним обставинам, поновлюються через  МБТІ.

Як вбачається з
матеріалів справи, позивачі 13 червня 1994 року самостійно звернулись із заявою
про приватизацію вказаної квартири (частки), разом додавши довідку підприємства
що обслуговувало будинок - „РЕП-1" Жовтневого району міста Одеси, та
технічний паспорт від 08.06.1994 року, з якого вбачається, що за наймачем
ОСОБА_1 значаться: окремий коридор, площею 3,3 м. кв.,
та 31% коридору
пл. 18,7 м. кв. ( НОМЕР_2 по тех., паспорту)
комунальної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11-12,278-280). Саме площа (та
відповідна частка) приміщень, займаних позивачами, та указаних в наведених
технічних документах, й була приватизована позивачами, та про що їм було видане
свідоцтво" про право власності.

Разом із тим,
коридор площею 9,0м.кв. (зазначений в техпаспорті під НОМЕР_1) -увійшов до
складу приміщень (а потім і до приватизованої частки) наймача ОСОБА_8
(а.с.285), ОСОБА_14 (а.с.289), ОСОБА_6 (а.с.297) та ОСОБА_13 (а.с.305). Даний
розподіл коридору площею 9,0 м.кв. (НОМЕР_1 тех. паспорт), був
визначений на підставі порядку користування вказаною квартирою, що склався на
період з червня 1994 року (до
приватизації). Позивачами такий розподіл приміщень - не оспорювався,
жодних свідоцтв такого спору суду надано не було, а крім того, позивачі, які
одночасно з іншими наймачами проводили приватизацію квартири, самостійно (за
власним бажанням), звернулися до органу приватизації та надали відповідні
документи, на підставі яких і була розрахована їхня частка в комунальній
квартирі та визначені приміщення площа яких склала дану частку.

Враховуюче те,
що за вищезазначених умов у позивачів ніколи не виникало право власності на
коридор пл.. 9м.кв. комунальної квартири АДРЕСА_1 - суд вважає безпідставним
посилання позивачів на ст. 48 Закону України „Про власність", якою закріплений
державний захист права власності та передбачається можливість власника вимагати
усунення будь-яких порушень свого права.

Відповідно до вимог ч.ч.2 та 3,ст. 10 ЦПК України
позивачами не було надано жодних доказів того, що коридор площею 9м.кв., знаходився в їх
користуванні, та не правомірно не був включений до складу приватизованих ними
приміщень. Надані до суду технічні документи свідчать про те, що коридор площею
9,0 м. кв.
не є суміжним з приміщеннями позивачів, в нього не відбувається вихід з кімнат
позивачів, через нього (коридор), не здійснюється прохід до будь яких приміщень
які належать (або якими користуються) позивачам. Одночасно коридор пл.. 18,7 м.
кв., 31% якого належить позивачам - є суміжним з кухнею та житловою кімнатою
відповідачів ОСОБА_6, а крім того прохід до житлових кімнат всіх відповідачів
також здійснюється через коридор пл.. 18,7
м. кв. За таких умов, приватизація приміщень комунальної квартири АДРЕСА_1, на яку
погоджувались позивачі, саме за існуючим розподілом приміщень - відповідала
належному до сьогоднішнього дня порядку користування квартирою та не порушує
прав позивачів, в т.ч. і
загальному правилу справедливого розподілу площі квартири (а.с.9,11-13,129).

За правилами ст.7ЩК України (в редакції 1963р.) загальний
строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна
давність), встановлюється в три роки.

Оскільки приватизації спірних приміщень відбулась у
червні 1994р. то строк для захисту свого права у позивачів сплинув у червні
1997р. При цьому сторона не надала суду жодного доказу, який би був підставою
для поновлення строку на захист своїх прав

Виходячи з наведеного судова колегія вважає, що суд
першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що приватизація спірних
приміщень відбулась з додержанням Закону України „Про приватизацію державного
житлового фонду", порушень прав та законних інтересів позивачів не було, а
тому підстав для задоволення вимог не має.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на
порушення судом норм права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи
не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло
призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла до висновку
про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини по справі,
рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213,215ЦПК України, а тому не вбачає
підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.308,315ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30
грудня 2005р. залишити без зміни.

Ухвала суду
набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили.