У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

13 червня
2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів:              Левченка
Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,   Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення розміру часток у праві
спільної власності на квартиру та усунення перешкод у користуванні квартирою і
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної
власності на квартиру,

в с т а н о в и л а :

У липні та грудні 2005 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеними позовами,
які судом об'єднані в одне провадження, посилаючись на те, що у вересні              2000 року зареєструвала з
відповідачем шлюб, проте ще до реєстрації шлюбу уклала інвестиційний контракт з
компанією “Київміськбуд” на будівництво квартири АДРЕСА_1 та п'ять додаткових
угод, сплатила свої власні кошти за квартиру, які становлять 43,2% від її
загальної вартості; в подальшому вартість квартири та відсотки за кредит
сплачувались за рахунок спільних коштів подружжя.  У червні 2005 року їх шлюб було розірвано,
згодом стосунки між ними погіршились, ОСОБА_2 став створювати неможливі умови
проживання та перешкоджати їй користуватися житлом..

Позивачка просила
врахувати інтереси їх дитини та визнати за нею право власності на 81/100
частину квартири, за відповідачем - право власності на 19/100 частин, а також
зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні власністю та скасувати
його реєстрацію за адресою спірної квартири.

ОСОБА_2 звернувся із зустрічним
позовом до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 їх спільною сумісною
власністю, посилаючись на те, що вони проживали разом та мали спільний бюджет
ще з червня  2000 року, разом вирішили
придбати квартиру і він передав 4000 грн. для сплати першого внеску, усі інші
внески вони також робили зі спільних коштів.

Рішенням Дарницького районного суду
м. Києва від 22 травня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду
м. Києва від 23 листопада 2006 року, позов          ОСОБА_1 задоволено частково,
постановлено визнати за ОСОБА_1 з урахуванням інтересів неповнолітнього сина
ОСОБА_3 право власності на 81/100 частину квартири АДРЕСА_1, за ОСОБА_2 - право
власності на 19/100 її частин, зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у
користуванні квартирою; у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та в
задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та передати справу на новий
розгляд, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони
перебували в шлюбі з 16 вересня 2000 року по червень 2005 року, мають сина
Валерія, 2001 року народження. 5 липня 2000 року          ОСОБА_1 уклала з компанією “Київміськбуд”
інвестиційний контракт про інвестування в житлове будівництво з метою придбання
у власність квартири АДРЕСА_1 , у липні та серпні 2000 року - додаткові угоди
до контракту та кредитну угоду з банком “Аркада”. 18 липня 2001 року в зв'язку
з проведенням повної оплати за квартиру - 65347 грн. 44 коп. було складено акт
прийому-передачі квартири і        31
липня  2001 року ОСОБА_1 було видано
свідоцтво про право власності.

Задовольняючи частково позов
ОСОБА_1 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того,
що до реєстрації шлюбу сторони спільно не проживали і ОСОБА_1 з 5 липня по 16
вересня 2000 року внесла на виконання інвестиційного контракту власні кошти в
сумі 28259 грн., що становить 43,2% від загальної вартості квартири, тому
поділу між подружжям підлягає сума 37088 грн. 44 коп. та проценти за кредитом,
сплачені сторонами спільно, тобто 56,8% вартості квартири. Суд вирішив провести
поділ 56,8% вартості квартири на три частини (ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
неповнолітнього ОСОБА_3) та збільшити частку майна ОСОБА_1 на 19/100 частин
квартири, мотивуючи вказаний висновок положеннями ч.3 ст. 70 СК України та тим,
що дитина сторін проживає з ОСОБА_1, хворіє, потребує значних витрат, а коштів,
які ОСОБА_2 надає ОСОБА_1 на утримання сина, недостатньо.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 70
СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо  інше не визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути
збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні
син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Таким чином, збільшення частки
майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе при наявності
певної умови - якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для
забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування.

За змістом ст.ст. 181, 182, 183,
184, 189 СК України аліменти - кошти на утримання дитини, розмір яких
визначається за домовленістю між батьками чи за рішенням суду.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2, крім іншого, посилався на те, що він добровільно надає матеріальну
допомогу на утримання дитини, регулярно надсилає кошти на адресу позивачки,
хоча вона деколи відмовляється від їх отримання.

Суд у порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України на
зазначені положення закону уваги не звернув, доводів ОСОБА_2
в достатньому обсязі не перевірив.

З огляду на наведене, висновок суду про
наявність підстав для збільшення частки ОСОБА_1 у праві власності на квартиру є
передчасним.

Крім того, судом не вмотивовано
висновків про поділ 56,8% вартості квартири саме на три частини (ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та їх неповнолітнього сина).

Апеляційний суд на зазначене уваги
не звернув, у порушення вимог ст.ст. 303,           315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 22 травня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від
23 листопада 2006 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін