Справа
№2-10/07 p.
РІШЕННЯ Іменем України

6 березня 2007 року

Сніжнянський
міський суд Донецької області

в складі:              головуючого судді - Радченка В.Є.

при секретарі -        Смоліній М.С.

з участю:

представників позивача - Білоусова О.И., Бєлоусової Р.З. відповідачки
- ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м. Сніжне Донецької області цивільну справу за позовом Центральної
міської лікарні м. Сніжне до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 789 грн. 60 коп. ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до
ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 789 грн. 60
коп., посилаючись на те, що відповідач працювала в Центральній міській
лікарні м. Сніжне ІНФОРМАЦІЯ_1. З нею
відповідно з вимогами законодавства було укладено договір про повну матеріальну
відповідальність. Актом інвентаризації від 14.08.2002 р. при передачі складу комісійно було
виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 1089 грн. 60 коп. Чоловік відповідачки, ОСОБА_2, дав розписку, що
він зобов'язується погасити суму недостачі до 01.01.2003 р. На протязі
місяця він сплатив 300 грн.. Проте від подальшого погашення заборгованості він
ухилився. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12.12.2005 р. позивачу в позові було відмовлено, оскільки
ОСОБА_2 не знаходився в трудових відносинах з Центральною міською
лікарнею м. Сніжне. В зв'язку з даними обставинами позивачем був пропущений
передбачений ст. 233 КЗпП
України строк звернення до суду. Позивач просить відновити пропущений по поважній причині строк для звернення до суду з
позовом про стягнення шкоди, заподіяної ОСОБА_1, та стягнути з
відповідачки 789 грн. 60 коп. та судові
витрати 51 грн.

В судовому засіданні представники позивача Бєлоусова Р.З. та Білоусов А.Й.
позовні вимоги підтримали в повному обсязі,
надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідачка позов не визнала в повному обсязі. Пояснила,
що дійсно працювала в Центральній міській лікарні м. Сніжне з 1999 року
ІНФОРМАЦІЯ_1 з повною матеріальною відповідальністю. В липні 2002 р. вона
звернулася до позивача з письмовою заявою про розірвання
трудового договору за власним бажанням. Позивач не забезпечив належним чином проведення
інвентаризації та передачі матеріальних цінностей, які були закріплені за нею. Відпрацювавши 2 тижня, 06.08.2002 р. відповідачка залишила роботу. Не
заперечує самого факту недостачі майна, зазначеного в інвентаризаційному описі.
Проте, вважає, що шкода заподіяна через бездіяльність позивача. Бездіяльність
виявилося в тому, що тільки через сім днів після звільнення відповідачки, а
саме 14.08.2002 p., була проведена інвентаризація товарно-матеріальних
цінностей на підставі наказу НОМЕР_1 від 14.08.2002 р. Відповідачка вважає, що
позивач безпідставно збільшив розмір шкоди з 454 грн. до 1089 грн. 60 коп. Крім
того, вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову через
пропущення ним терміну позовної давності, визначеного в ст. 233 КЗпП України.

Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача,
допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Відповідачка перебувала у трудових відносинах з позивачем з 14.06.1999 р.
(наказ НОМЕР_2 від 10.06.1999 р.) по 06.08.2002 р. (наказ НОМЕР_3 від 3.09.02 p.),
працювала на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою від 23.01.2006 р.
(а.с. 6) та копією трудової книжки (а.с. 68). 14.06.99 р. з нею був укладений договір про повну матеріальну
відповідальність (а.с. 8-9).
При проведенні інвентаризації складу Центральної міської лікарні м. Сніжне,
була виявлена недостача в сумі 1089
грн. 60 коп., що
зазначено в інвентаризаційному описі від 14.08.2002
р. (а.с. 10-24). 18 листопада
2002 року чоловіком відповідачки ОСОБА_2 була написана
розписка, згідно з якою він зобов'язується до 1 січня 2003 року погасити недостачу по складу
Центральної міської лікарні, де працювала його дружина ОСОБА_1 в сумі 1089 грн. 60 коп. (а. с. 7). В рахунок погашення недостачі ОСОБА_2 сплатив на користь Центральної міської лікарні 300 грн., а борг в сумі 789 грн. 60 коп. залишився.

Доводи відповідачки про те, що, нібито, вона
своєчасно, за два тижні до звільнення подала роботодавцю
заяву про звільнення за власним бажання і неоднократно просила адміністрацію
лікарні провести інвентаризацію складу та скласти акт прийому-передачі до
звільнення - не
знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. В матеріалах справи є копія
заяви відповідачки про звільнення за власним бажанням, датованої 02.07.2002 р.
Проте, на цій заяві відсутні будь-які відомості, які б визначили дату отримання
заяви роботодавцем. Згідно з довідкою лікарні від 26.02.2007 р. відповідачка
не здавала заяву про звільнення на реєстрацію секретарю чи у відділ кадрів
(а.с. 84) . Допитаний
в судовому засіданні в якості свідка ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 спростував ці доводи
відповідачки. Він пояснив, що відповідачка до нього з заявою про звільнення не
зверталася. Від сторонніх осіб від дізнався, що відповідачка залишила ключі від складів завгоспу лікарні і уїхала в м.
Москву. Вищезазначену заяву відповідачки про звільнення йому передали вже
набагато пізніше після того, як ОСОБА_1 покинула роботу і виникло
питання про необхідність її звільнення за прогули. ОСОБА_1 зникла з роботи без попередження і у ІНФОРМАЦІЯ_2 не було можливості
згідно з вимогами трудового законодавства перед звільненням відібрати
від неї пояснення щодо причин прогулів. Через це він був вимушений видати наказ
від 03.09.2002 р. про
звільнення відповідачки за власним бажанням задніми
числами, з того дня, коли відповідачка покинула роботу, тобто з 06.08.2002 р. Він не мав можливості в той самий день, коли
відповідачка покинула роботу, провести інвентаризацію господарського складу, за
який остання несла матеріальну відповідальність. Для проведення такої
інвентаризації та передачі складу іншій особі йому необхідно було спочатку
створити відповідну комісію та знайти іншого працівника, який би погодився
прийняти на себе матеріальну відповідальність за склад. Це стало можливим лише 14.08.2007 p., а до цього часу
він негайно прийняв заходи для опечатування складу. В період з 06.08.2002 р. до дня
проведення інвентаризації, тобто до 14.04.2007
р. склад на якому виявлена недостача був опечатаний і доступ до нього для
всіх був закритий. Допитана в судовому засіданні в якості свідка ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_4 надала аналогічні пояснення, спростувавши доводи відповідачки. Крім
того, доводи відповідачки в цій частині не
мають правових підстав, оскільки вона в жодному разі, навіть через
бездіяльність адміністрації лікарні, не мала права без відповідної передачі
складу віддавати ключі від складу іншій особі. Вона повинна була
прийняти всіх законних заходів для забезпечення зберігання ввірених їй
матеріальних цінностей. Вона мала можливість звернутися за захистом своїх прав до суду і вирішити виниклі суперечки з
роботодавцем в судовому порядку. Але, вона не надала суду жодного доказу
того, що взагалі приймала будь-які заходи для збереження майна, щодо якого
виявлена недостача.

Таким чином, в судовому засіданні
знайшов підтвердження факт заподіяння відповідачкою матеріальної
шкоди лікарні через недостачу на господарському складі на суму 1089 грн. 60 коп. через винні
протиправні дії працівника. Частина цієї суми була виплачена в добровільному порядку чоловіком відповідачки і тому лікарня
просить стягнути з відповідачки 789 грн. 60 коп. Проте, частиною 3
ст. 233 КЗпП
України визначений однорічний строк позовної давності для звернення власника в суд з питань стягнення з
робітника матеріальної шкоди. Недостача виявлена лікарнею під час
інвентаризації 14.08.2002 р. З позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди лікарня
звернулася в суд лише 30.01.2006 p., тобто більш
ніж через 3 роки з дня виявлення недостачі. Доводи позивача про те, що чоловік
відповідачки пообіцяв повернути заподіяну шкоду і тому вони не мали можливості своєчасно звернутися до суду -
неспроможні, оскільки чоловік відповідачки не перебував з лікарнею в
трудових відносинах і не повинен відшкодовувати недостачу. Про це зазначено в рішенні апеляційного суду Донецької
області від 26.12.2005 р. (а.с. 31-32). Розгляд судом
позовної заяви лікарні до чоловіка відповідачки про стягнення вищезазначеної
шкоди та обіцянки чоловіка відповідачки погасити борг, що не мають правового
значення при розгляді цього спору -
не були перешкодою для своєчасного звернення з таким позовом до належного
відповідача, тобто до ОСОБА_1 Суд не вбачає будь-яких законних підстав для того, щоб вважати поважними причини
пропуску строку позовної давності позивачем і не вбачає підстав для поновлення строку позовної давності. З зазначених
підстав, через пропуск строку позовної давності, суд прийшов до висновку
про необхідність відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному
обсязі.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 1258 від 21 грудня 2005 р. „Про затвердження Порядку оплати витрат з
інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ та їх
розмірів" з позивача підлягають стягненню витрати з
інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 30
гривень.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3 ст. 233 КЗпП України,
ст.ст. 88,
212,213,214,215 ЦПК України, постановою Кабінету Міністрів України № 1258
від 21 грудня 2005 р. „Про затвердження
Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних
справ та їх розмірів", суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити Центральній міській лікарні м. Сніжне в
поновленні строку позовної давності за її позовом до ОСОБА_1 про стягнення
матеріальної шкоди в сумі 789 грн. 60 коп.

В задоволенні позову Центральної міської лікарні м. Сніжне до ОСОБА_1 про
стягнення матеріальної шкоди в сумі 789
грн. 60 коп. - відмовити в повному
обсязі.

Стягнути з Центральної міської лікарні м. Сніжне витрати з
інформаційно-технічного забезпечення
розгляду справи в розмірі 30 (тридцять ) гривень (отримувач: УДК в м. Донецьку, , МФО: 834016, банк: ГУ ДКУ у Донецькій області, призначення платежу -інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної
справи в Сніжнянському міському суді Донецької області, № 33).

Рішення може бути повністю або частково оскаржено
сторонами, іншими особами, які беруть участь у справі, а також особами, які не
брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки до
Апеляційного суду Донецької області через Сніжнянський міський суд протягом двадцяти днів після подання заяви
про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.