ГАГАРИЙСКИЙ РАЙОННЫЙ СУД
Г. Севастополь ул. Вакуленчука, 3
справа №2-3617-2006,
РІШЕННЯ

ІМ"Я М     УКРАЇНИ

Від 05 лютого 2007р..
Гагарінського районного суду м. Севастополя

У
складі: головуючою                        Завгородньої
Л.М.

При секретарі                                     Колб Т.П.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ готель «Севастополь» про відновлення на
роботі, стягнення заробітної платні за час вимушеного прогулу, стягненні
моральної шкоди . суд

Встановив

Позивальниця звернулася до суду з
позовом на тих підставах, що відповідач незаконно звільнив її з роботи по
п.1.ст.40 КЗОТ України,
просить відновити її на роботі на посаді чергової покоївки, виплатити їй
заробітну платню за весь час вимушеного прогулу суму 9 248 гр.10 коп. і
стягнути моральну шкоду в сумі 10
000 гр.

Представник відповідача з позовом
не згоден, пояснивши, що звільнення було проведено відповідно до чинного
законодавства.

Вислухавши всіх учасників процесу,
допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає
частковому задоволенню.

В судовому засіданні встановлено,
що позивальниця працювала у відповідача з 01.04.1975р. на посаді чергової
покоївки. 18.02.2006р. позивальниця була ознайомлена з наказом № 1/61-ОД від
15.02.2006р. про майбутнє звільнення із займаної посади в зв'язку скороченням
штатів чергових покоївок  в кількості 8
чоловік. Профспілковий комітет дав згоду адміністрації, але в протоколі №3 від
23.03.2006р. вказав, що позивальниця має переважне право на залишення на
роботі, оскільки є фахівцем з більш високою кваліфікацією і продуктивністю
праці, одна має спеціальну освіту  і із
стажем роботи більш 31 року і має предпенсійний вік, тому профспілковий комітет
клопотав перед адміністрацією про продовження з позивальницею трудового
договору . Але не дивлячись на вищезгадані обставини позивальниця 20.04.2006р.
була звільнена у відповідності ст.40 п.І.КЗОТ України, що підтверджується
копією наказу № 1/47-к від 13.04.2006г. і копією трудової книжки.

З пояснень представника відповідача і свідка ОСОБА_2,яка
є генеральним директором ТОВ «Готель «Севастополь», убачається, що згідно
наказу № 1/61-ОД від 15.02.2006р. звільненню підлягали всі чергові покоївки,
про що вони були попереджені

своєчасно, була дана згода профспілкового комітету про їх
скорочення по ст.40 п.1 КЗОТ
України Була одна вакантна посада покоївки . Дану посаду запропонували всім, які підлягали звільненню , ОСОБА_3,ОСОБА_4 і ОСОБА_5 погодилися і
дана посада була надана цим працівникам, розбивши ставку на трьох по 0,3, тому
21.04.2006р.був виданий наказ на переклад їх на посаду покоївки . Незабаром
адміністрація готелю зрозуміла, що залишити готель без чергових покоївок
неможливо, тому вони вирішили відновити три посади чергових покоївок, про що
видали наказ № 1/98-ОД
від 21.04.2006р. На підставі даного наказу ОСОБА_3,ОСОБА_4 і ОСОБА_5 залишили на
посаді чергових покоївок, а 30.06.2006р. звільнили по ст. 40 ч.І КЗОТ України .

Але в ході судового засідання було
встановлено, що 20.04.2006р. фактично було скорочено п'яти чоловік, а не вісім,
як вказано в наказі . Даний
факт підтверджують свідки  ОСОБА_6, ОСОБА_7,
підтверджується відомостями на працюючих чергових покоївках і табелем обліку
робочого часу, де убачається, що фактично ніякого перекладу на 0,3 ставки покоївки
не було, оскільки ніхто з вищезгаданих трьох працівників не працювали
покоївками жодної години, Цей факт підтверджується і нарахуванням заробітної
платні.

Свідок ОСОБА_6, яка працювала у
відповідача на посаді заступника директора, і свідок ОСОБА_7, яка працювала у
відповідача на посаді директора, пояснили, що ОСОБА_3,ОСОБА_4 і ОСОБА_5 жодної години не
працювали на посаді покоївок ,
фактично вони залишилися на своїх посадах - черговими покоївками. Про існування наказів № 1/54а-к від
21.04.2006р. і № 152-к№ 1/53-к,1/54-к від 22.04.2006р.ім ніщо не було відоме,
не дивлячись на, те  що вони згідно
функціональним своїм обов'язкам повинні були знати і підписувати вищезгадані
накази, тому вважають, що дані накази були видані заднім числом

Доводи представника відповідача і
свідка ОСОБА_2, про те, що всі вищезгадані події відбулися практично одночасно,
тому були винесені вищезгадані накази, не можуть служити підставою у відмові в
позові, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що фактично було
скорочено п'ять посад чергових покоївок, а відповідно до ст.42 КЗОТ України
позивальниця мала переважне право на залишення на роботі. Крім того
профспілковий комітет поводився з клопотанням про залишення позивальниці на
роботі.

Той факт, що ОСОБА_3,ОСОБА_4 і ОСОБА_5 фактично не були
скорочені, підтверджується  тим, що дані
працівники не були перекладені на 0,3
ставки покоївки, не були звільнені за наказом від 13.04.2006р., оскільки
дані записи відсутній в трудових книжках, що підтверджується копіями трудових
книжок і даний факт підтверджується також вищезгаданими доказами.

Також не можуть бути покладені в
основу рішення суду і ті доводи відповідача, що позивальниця відмовилася від
запропонованої посади покоївки ,
яку їй пропонували з 25.04.2006р., оскільки в суді встановлено, що на
момент звільнення позивальниці,
фактично було скорочено п'яти чергових покоївок . Але навіть,
виходячи з пояснень свідка ОСОБА_2  і
представника відповідача, що 21.04.2006р. створені знов посади чергових
покоївок, то відповідно до ст.42-1
КЗОТ України позивальниця мала право на укладення трудового договору з
відповідачем. Проте відповідач цього не зробив і не запропонував позивальниці
залишитися або відновитися на роботі, тому суд вважає, що права позивальниці
порушені і її вимоги обгрунтовані.

Відповідно до ст.235 КЗОТ України у разі
звільнення без законної підстави працівник повинен бути відновлений на колишній
роботі і йому повинен виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу . Згідно
розрахунку сума виплати за вимушений прогул склала 9 248гр.10 коп.

Обговорюючи питання про моральний шкоду, суд вважає, що
діями відповідача позивальниці заподіяні моральні страждання, переживання,
порушений звичайний спосіб життя. Суд також враховує і ті обставини, що
позивальниця більше 30 -ти
років

пропрацювала у відповідача, була на доброму рахунку, що
підтверджується свідченнями свідків ОСОБА_6,ОСОБА_7, тому суд вважає, що
позивальниці заподіяна моральна шкода,
але враховуючи всі обставини і докази по справі, суд вважає, що розмір
моральної шкоди завишений, тому підлягає частковому задоволенню в сумі 2000гр.
Керуючись ст. 42,42-1
,232 ,235 ,237-1 ст.10,60,179, 212ЦПК України, суд

Вирішив

Позов задовольнити частково . Відновити ОСОБА_1 на посаді
чергової покоївки в ТОВ готель «Севастополь», стягнути з ТОВ готель
«Севастополь» рсчет 90
в УСБ м. Севастополь ,
МФО 324195 на користь ОСОБА_1 заробітну платню за час
вимушеного   прогулу в сумі 9 248гр.Ю коп. і
моральну шкоду в сумі 2 000  гр., а
всього суму 11 248 гр.10
коп. і держмито в сумі 100гр.98 коп. в дохід держави і 30 гр.
інформаційний збір на рс 0035
, ОКПО 26265115, МФО
824509 Банк УДК
в м. Севастополі, а в
решті відмовити . Рішення
суду підлягає негайному виконанню.

Заява про апеляційне оскарження
рішення суду першої інстанції може бути подано протягом 10 днів з дня
проголошення рішення . Апеляційна
скарга на рішення суду подається протягом 20
днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку
подання про апеляційне оскарження ,
якщо апеляційне оскарження не було подано . Рішення віддруковано в нарадчій кімнаті.