У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23 травня 2007 року                                                                    м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В.,      Прокопчука Ю.В.,

Лященко Н.П.,      Пшонки М.П.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності, визнання майна
спільним майном подружжя, відшкодування матеріальної та моральної шкоди та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування
квартирою, поділ майна, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Тернопільського міськрайонного суду від 5 лютого 2004 року та рішення
апеляційного суду Тернопільської області від 16 липня 2004 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2003 року ОСОБА_1 звернувся в суд із
вищевказаним позовом, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 придбана за його
особисті кошти, а саме: кошти, виручені від продажу належної йому квартири
АДРЕСА_2, і кошти отримані за договором позики від брата. Просив усунути
перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення, визнання спірної
квартири його особистою власністю.

У ході судового розгляду позивач відмовився від позовних
вимог у частині усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення
відповідачки, дана відмова прийнята судом.

У вересні 2003
року ОСОБА_1 доповнив позовні вимоги та просив визнати власністю подружжя
квартиру АДРЕСА_3, посилаючись на те, що під час шлюбу вони з відповідачкою
провели добудову цієї квартири, зробили ремонт в ній, цим самим  збільшивши цінність квартири. Просив стягнути
з відповідачки на його користь грошову компенсацію за належну йому ½ частину вказаної квартири, а також 1250 грн. - вартість
пошкодженого майна, посилаючись на те, що відповідачка знищила його особисті
речі, і 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У липні 2003 року ОСОБА_2 звернулася до суду із
зустрічною позовною заявою про поділ майна подружжя, виділення їй у натурі ½ частини квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що спірна
квартира є власністю подружжя.

У жовтні 2003 року
ОСОБА_2 доповнила свої позовні вимоги та просила визнати право власності за
неповнолітньою дочкою на частку 40,7 % у квартирі АДРЕСА_1, а за кожним з
подружжя - по 29,7%; установити порядок користування квартирою, виділивши їй з
дочкою кімнату площею 19 кв.м, відповідачу - кімнату площею 10,4 кв.м, решту
приміщення квартири залишити в спільному користуванні; вселити їх у дану
квартиру, посилаючись на те, що цю квартиру придбано за гроші, виручені від
продажу квартири АДРЕСА_2, співвласниками якої були ОСОБА_1 та їхня
неповнолітня дочка - ОСОБА_3.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 5 лютого
2004 року позов задоволено частково. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто
грошову компенсацію, кошти в сумі 3 478 грн. 75 коп. за належну їй 14 частину
квартири АДРЕСА_1. У решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. У зустрічному
позові ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 16
липня 2004 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 за належну їй частку в спільному майні подружжя 3 478 грн. 75
коп. скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1
на користь ОСОБА_2  11 000 грн. грошової
компенсації за належну їй частку в квартирі АДРЕСА_1. У решті - рішення суду
першої інстанції залишено без зміни.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати
судові рішення в частині спору за квартиру АДРЕСА_1 та направити справу на
новий розгляд в іншому складі суду з підстав порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 202, 2021 ЦПК України 1963
року, який діяв на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, рішення суду має
бути законним, обґрунтованим та стосуватися питань наявності обставин (фактів),
якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони
підтверджуються, правовідносин, зумовлених встановленими фактами, і правової
норми, яка регулює ці правовідносини.

Ухвалені судові рішення не відповідають цим вимогам.

У позовній заяві (а.с. 75) ОСОБА_2 просила визнати за нею
та неповнолітньою дочкою право власності на 70, 35% квартири АДРЕСА_1, а за
ОСОБА_1 на 29, 7% цієї квартири, посилаючись на те, що ця квартира придбана за
кошти, виручені від належної на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та
їхній дочці, ОСОБА_3, квартири АДРЕСА_2, та їхні з позивачем спільні кошти.

Як позивач ОСОБА_1, так і відповідачка ОСОБА_2 посилалися
на те, що отримані від покупця, після продажу належної позивачу та дочці
квартири, 120 294717 крб. повністю вкладені в придбану 24 жовтня 1995 року за
200 000 000 крб. спірну квартиру.

З наявних у справі копій договорів та розпорядження
виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 458 від 25 жовтня 1995 року
видно, що орган опіки і піклування дав згоду на продаж належної неповнолітній
дочці сторін ½ частини
квартири, на наступний день після оформлення договору купівлі спірної квартири
(а.с. 27) вона була прописана в спірну квартиру та проживала в ній. Проте суди
цих обставин не дослідили та не дали їм оцінки й відмовили у визнанні за
неповнолітньою права власності на частку спірної квартири тільки з підстав
неоспорення нею договору купівлі-продажу, не з'ясувавши відношення її представника
до можливості такої вимоги.

Апеляційний суд виходив із того, що 9/10 часток спірної
квартири належить на праві власності ОСОБА_1, оскільки вона придбана за
виручені від продажу квартири АДРЕСА_2 кошти (половина з яких належала неповнолітній дочці) та 4
000 доларів США, отриманих у борг. Проте судами не з'ясовано, яку суму в
доларовому еквіваленті складала на час придбання спірної квартири різниця між
сумою, сплаченою за спірну квартиру, та сумою, вирученою від продажу
попередньої, з огляду на те, що в позовній заяві позивач зазначив доларовий
еквівалент вартості придбаної квартири - 1 350 доларів.

3 копії договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с.7)
видно, що вона є трикімнатною. Проте суди без оспорення цієї обставини вирішили
спір щодо вказаної квартири як двокімнатної.

З урахуванням наведеного та взаємозв'язку всіх вимог
сторін щодо квартири АДРЕСА_1, судові рішення підлягають частковому скасуванню
з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 338 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 5 лютого
2004 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 16 липня 2004
року в частині спору щодо квартири АДРЕСА_1 скасувати, а справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     М.В.
Патрюк

Судді:                                                                 А.В.
Костенко

Н.П.
Лященко

Ю.В.
Прокопчук

М.П.
Пшонка