АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-297 / 07                                              Головуючий у 1-й інстанції: Федоренко Р.Г.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
УХВАЛА ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

22 лютого 2007 року                                                                     м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької
області у складі:

Головуючого:                         Кочеткової І.В.

Суддів:                                      Боєвої В.В.

Бондаря М.С.

При секретарі:          Череватій О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на
рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 11 грудня 2006 року в справі за
позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2006 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього суми боргу. В обгрунтування
позовних вимог ОСОБА_1 зазначала,
що за кілька років спілкування між нею та її квартирантами
-ОСОБА_2 і його дружиною ОСОБА_3 склалися довірливі відносини. Саме з
цієї причини відповідач запросив її на весілля свого брата - до Тунісу, а
вона без будь-якої розписки надала йому в борг 9195 грн. -
для придбання авіаквитків до Тунісу та назад та 3180 грн. - для закупки
товару в Турції. Як вказала позивач, для цього вона достроково зняла свої
збереження в Приватбанку, лишившись 16,5
% річних.

Позивач вказала,
що в липні 2004 року
разом з відповідачем і його дружиною перебувала
в Тунісі в гостях у батьків ОСОБА_2 , де і розповіла батькові відповідача про наявність такого боргу, а батько
ОСОБА_2 зобов*язався переслати їй суму боргу. Перед її від*їздом батько
відповідача повернув їй лише частину боргу - 400 доларів США

В вересні 2004 року відповідач з дружиною
повернулись до Запоріжжя, проте борг повернути не
намагались. Наявність такого боргу відповідач підтвердив у присутності свідків
і передав їй у залог свій диплом бакалавра. До теперішнього часу борг не
повернуто, тому ОСОБА_1 просила
суд стягнути на її користь з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 12375 грн., 3% річних за
прострочення, витрати, пов*язані зі сплатою держмита -127 грн. та витрати
на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового розгляду справи - 30 грн.

Відповідач
ОСОБА_2, заперечуючи проти позову, вказував, що позивач безпідставно утримує його диплом бакалавра, оскільки він не передавав ОСОБА_1 свій диплом у якості залогу. Окрім того, за витрати, які
здійснювались ними разом під час підготовки до поїздки до Тунісу, він з
позивачем розрахувався і ніяких грошей не винен.

Рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 11 грудня 2006 року в задоволенні
позову ОСОБА_1
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1просить скасувати вказане рішення
як таке, що не відповідає дійсним обставинам справи, ухвалено з порушенням норм
матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні
вимоги, стягнувши судові витрати з відповідача.

Дослідивши
обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 308 ЦК України
передбачено, що апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції ухвалив рішення з  ' додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_1в задоволенні
позову, суд першої інстанції вірно посилався
на статтю 1047 ЦК України, якою передбачено, що
договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений законом розмір
неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Оскільки сума,
яку позивач визначає у якості боргу, значно перевищує 10-кратний розмір
неоподаткованого мінімуму (10х 17
грн. = 170 грн.),
договір позики повинен був укладений у
письмовій формі, тому висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних
вимог ОСОБА_1с законним
і обгрунтованим.

Посилання
апелянта на необхідність застосування до даних правовідносин положень ст. 1046 ЦК України,
оскільки договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками, є необгрунтованими, оскільки статтею 1047 ЦК України
передбачено, що такий договір повинен бути укладений в письмовій формі, до того
ж, доказів щодо передачі відповідачу суми грошей ОСОБА_1 суду не надала.

Доводи
апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання
свідків, які свідчили про те, що такий борг існував і відповідач визнавав його,
є безпідставними, оскільки статтею 1051
ЦК України передбачено, якщо договір позики мас бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

За таких
обставин судова колегія вважає, що висновки суду відповідають цим обставинам і
набутим доказам, характер правовідносин між сторонами судом визначений
правильно, норми матеріального і процесуального законів при розгляді справи
судом не порушені і застосовані вірно, тому підстав для скасування судового
рішення не вбачається.

Керуючись ст.
ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу
ОСОБА_1
відхилити.

Рішення
Заводського районного суду міста Запоріжжя від 11 грудня 2006
року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двох місяців шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного
Суду України.