АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-403                                                   Головуючий
2007р.                                                                               Лихосенко
Суддя-доповідач Савченко О.В.
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2007р.                                                                 м.
Запоріжжя

Колегія судців
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у
складі:

головуючого: Савченко
О.В.

суддів: Гончара
О.С.. Мануйлова Ю.С.

при секретарі: Тахтаул О.М.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ТОВ
„Торговий дім „Фенікс ЛТД" на рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 8 грудня 2006 року по справі
за позовом ТОВ „Торговий дім „Фенікс ЛТД" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ВАТ „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат", 3 особи: ВАТ
„Дніпроенерго", КП „ВРЕЖО-13", про визнання недійсним свідоцтва про
право власності на квартиру та стягнення 35000гр.,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2001 року ТОВ
„Торговий дім „Фенікс ЛТД" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про стягнення боргу. Доповнивши у травні 2003 року позовні вимоги, просило також визнати недійсним
свідоцтво про право власності №
1154 від 19.09.1995 року на
квартиру АДРЕСА_1, яке
було видане ВАТ „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" на ім"я
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
та визнати за ТОВ „ ТД
„Фенікс ЛТД" право власності на спірну квартиру.

Позивач
зазначав, що ОСОБА_1 з 1993 року працював у
ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді інженера-механіка, перебував на підприємстві на
квартирному обліку, як особа, що потребує поліпшення житлових умов.9.06.1995
року між ним та відповідачем було укладено договір про надання квартири.
Умовами договору передбачалось, що позивач надає родині робітника ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_1 трикімнатну квартиру, а відповідач зобов"язаний відпрацювати на
підприємстві, яке надало йому житлову площу, 15 років. У випадку невиконання своїх зобов'язань,
відповідач сплачує позивачу вартість квартири по цінам, які діють на момент
розірвання договору.

Одержавши
квартиру АДРЕСА_1 та
вселившись в неї на підставі ордеру №
408 від 2.02.1995

2

року, виданого Запорізьким
міськвиконкомом, відповідач проробив на підприємстві тільки до 15.09.1995 року - всього 3 місяці і
звільнився за власним бажанням.

За умовами
договору ОСОБА_1 повинен
був виплатити підприємству повну вартість квартири протягом 6 місяців з дня
звільнення.

За взаємною
домовленістю між підприємством та ОСОБА_1 вартість квартири була визначена у
сумі, еквівалентній 15000
доларів США.

Оскільки при
одержанні квартири відповідач передав для заселення працівником ІНФОРМАЦІЯ_1
свою однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, а
також 5.12.1995 року
передав директору підприємства 3000
доларів США, заборгованість
перед підприємством за отриману квартиру складає суму, еквівалентну 7000 доларам США, тобто35000гр. Наявність
заборгованості ОСОБА_1 підтверджував
на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету ТОВ "ТД
"Фенікс ЛТД", яке відбулося 5.08.1998
року, отже вказаними діями перервався перебіг строку позовної давності щодо
стягнення з відповідача, як зобов"язаної особи, суми заборгованості.

Посилаючись на
вказані обставини, а також на те, що з умовами договору від 9.06.1995 року
погоджувалась також і дружина ОСОБА_1 на той час - ОСОБА_2, позивач просив стягнути з них 35000 гр.

Крім того, 19.09.1995 року ВАТ
„ЗАлК" видало на ім"я відповідачів свідоцтво № 1154 про право
власності на вказану квартиру, яке позивач просить визнати недійсним з тих
підстав, що первинна реєстрація будинку АДРЕСА_1, в
якому знаходиться спірна квартира НОМЕР_1,
була зроблена ЗМБТ1 27.02.1997
року на підставі рішення Запорізької міської ради № 39/10 від 30.01.1997 року. Отже у 1995 році ВАТ
„ЗАлК", в господарському веденні якого знаходився будинок, власником
останнього не був і повноважень щодо приватизації квартири відповідачами не
мав.

Рішенням
Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 8 грудня 2006
року у задоволенні позовних вимог ВАТ „Торговий дім „Фенікс" - відмовлено.

В апеляційній
скарзі ВАТ „ТД „Фенікс", посилаючись на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким
задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши у
засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу,
перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія судців вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як вбачається з
матеріалів справи та встановлено судом, житловий будинок АДРЕСА_1 був введений в
експлуатацію ВАТ „ЗАлК" у 1995
році(т.2,а.с.69). Листом №
26-ии-008 від 4.01.1995
року ВАТ „ЗАлК" передав 3-кімнатну квартиру НОМЕР_2 у зазначеному
будинку ВАТ „Дніпроенерго" в рахунок взаєморозрахунків(т. 1, а.с. 85-86), а останній
листом № 01/73 від 5.01.1995 року передав
вказану квартиру в рахунок взаємозаліків ТОВ "ТД Фенікс" для
заселення, посилаючись на договір про співробітництво(т.1, а.с. 14).

ОСОБА_1, який
працював в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 22.03.1993
року, квартира НОМЕР_2
була виділена спільним рішенням адміністрації та профкому ТОВ "ТД
"Фенікс" (протокол №
2 від 20.01.1995 року) на
родину із 3-х осіб, як
особі, що з 30.04.1993 року
перебуває на квартирному обліку(т.1, а.с.31), при цьому застережень, що
квартира надається працівникові на певних умовах, протокол не містить.

Зазначене
спільне рішення було затверджено Ленінським РВК від 26.01.1995 року № 37/1 (т.1, а.с.30),
на підставі якого Запорізьким міськвиконкомом 2.02.1995 року ОСОБА_1 був виданий ордер № 408 на жиле
приміщення квартири АДРЕСА_1 (т.1,
а.с.208). У вказану квартиру родина Анастасових вселилася на підставі цього
ордеру, а звільнена у зв"язку з цим однокімнатна квартира АДРЕСА_2,

3

яку  вони  раніше займали,  була перерозподілена працівнику ТОВ  „ТД „Фенікс" ОСОБА_4

Враховуючи
встановлений ст.ст. 52,
53 ЖК України порядок надання жилих приміщень у будинках державного та
громадського житлового фонду, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про належність наданої ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 саме до державного житлового фонду. Вказані обставини
підтверджуються і рішенням виконкому Запорізької міської ради № 31/3 від 25.01.2001 року про
передачу ВАТ „ЗАлК" будинку НОМЕР_1
до комунальної власності м. Запоріжжя (т.1, а.с.123-129, 194).

Відмовляючи за
таких обставин у задоволенні вимог ТОВ "ТД "Фенікс" про визнання
недійсним свідоцтва про право власності №
1154 від 19.09.1995 року на
квартиру АДРЕСА_1,
виданого ВАТ „ЗАлК" на ім"я ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд правильно
виходив з того, що зазначена квартира не була об"єктом права власності ТОВ
"ТД "Фенікс", а доводи позивача щодо незаконності її
приватизації відповідачами суперечать положенням Закону України від 19.06.1992 року „Про
приватизацію державного житлового фонду".

Відповідно до
ст. 26 Закону
України „Про власність" об'єктами права власності господарського
товариства, що є юридичною особою, є грошові та майнові внески його членів, а
також майно, набуте внаслідок господарської діяльності, та інше майно, придбане
на підставах, не заборонених законом, а згідно ст. ЗО зазначеного Закону,
колективний власник самостійно володіє, користується і розпоряджається
об'єктами власності, які йому належать, здійснюючи право власності і через свої
органи управління. Ст. 23
Закону України „Про господарські товариства" визначає органи
управління товариством.

Рішення щодо
надання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 було
прийняте 20.01.1995 року на
сумісному засіданні адміністрації та профкому ТОВ "ТД "Фенікс",
які органами управління товариства у розумінні ст. 23 Закону Про
господарські товариства" не являються. У судовому засіданні представник
позивач також не заперечував, що спірна квартира, як об"єкт нерухомості,
на праві власності за ТОВ "ТД "Фенікс" ніколи зареєстрована не
була.

Таким чином,
отримання відповідачами свідоцтво про право власності на квартиру не порушувало
будь-яких прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, у зв"язку з чим
висновок суду про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання
вказаного свідоцтв недійсним є правомірним.

Наведені в
апеляційній скарзі доводи з цього питання правильність висновку суду першої
інстанції не спростовують.

Виходячи з
положень житлового законодавства, наймодавцем житлових приміщень в будинках
державного та громадського житлового фонду є орган місцевого самоврядування,
який уповноважує житлово-експлуатаційні організації, а за їх відсутності - відповідні
підприємства. За змістом договору найму житла від 20.04.1995 року, укладеному
ОСОБА_1, наймодавцем будинку НОМЕР_1
на той час було ВАТ ,,ЗАлК"(т.1,а.с.206-207).

Як вбачається
матеріалів справи та встановлено судом, договір від 9.06.1995 року між ТОВ
"ТД "Фенікс" та ОСОБА_1 про надання житла, за умовами якого у
разі звільнення працівник повинен сплатити ТД „Фенікс" повну вартість
квартири АДРЕСА_1 (без
уточнення балансової чи ринкової, а також без зазначення конкретної суми)
протягом 6-ти місяців з дня звільнення(т.1, а.с.П), був укладений у
відповідності до умов колективного договору ТД „Фенікс", затвердженого на
зборах трудового колективу 16.02.1995
року(т.1, а.с.17-18), тобто вже після прийняття спільного рішення
адміністрації та

4

профкому
товариства від 20.01.1995
року та видачі ОСОБА_1 ордера, отже був пов"язаний з трудовими
відносинами відповідача з товариством.

З посади
інженера-механіка ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1
звільнився за власним бажанням 18.09.1995
року(т.1, а.с.10), отже вартість квартири за умовами договору мав сплатити
до 18.03.1996 року.
Сума, еквівалентна 3000 доларам США, в рахунок
отриманої квартири була передана ОСОБА_1 директору ТД „Фенікс" 5.12.1995 року, що
останній не заперечував(т. 1,
а.с.57).

Відмовляючи у
задоволенні вимог-'ТОВ .„ТД „Фенікс" про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2
35000гр., як решти вартості квартири, суд першої інстанції виходив, зокрема, з
того, що відповідно до ст. 80
ЦК України(1963 року), що діяла на час виникнення спірних правовідносин,
закінчення строку позовної давності до пред"явлення позову є підставою для
відмови у позові.

З вимогами про
стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 несплаченої за договором від 19.06.1995 року суми
вартості квартири ТОВ "ТД "Фенікс" звернулося до суду 23.07.2001 року, тобто
після спливу встановленого ст. 71
ЦК України(1963 року) 3-річного строку позовної давності, враховуючи також, що
відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України(2003
року) правила зазначеного Кодексу про позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред"явлення яких, встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, отже у даному випадку суд
обґрунтовано застосував положення ст. 75
ЦК України(1963 року).

Доводи позивача
про те, що перебіг строку позовної давності щодо стягнення вказаної суми був
перерваний 5.08.1998 року,
оскільки на проведеному у той день спільному засіданні адміністрації та
профкому ТОВ "ТД "Фенікс" ОСОБА_1
повідомив про намір виплатити заборгованість протягом одного року(т.1,
а.с.22-23), суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв до уваги.

Відповідно до
ст. 79 ЦК України(1963
року) по спорах, в яких однією або обома сторонами є громадяни, перебіг строку
позовної давності переривається вчиненням зобов"язаною особою дій, що
свідчать про визнання боргу.

Відповідач ОСОБА_1 заперечував, що
був присутнім на спільному засіданні адміністрації та профкому 5.08.1998 року та давав
зазначені у протоколі цього засідання пояснення. Будь-яких письмових доказів у
підтвердження факту визнання ОСОБА_1 після 5.12.1995 року, тобто сплати ним суми, еквівалентної 3000 доларам США, грошових вимог
ТОВ "ТД "Фенікс" позивач суду не надав.

Таким чином,
доводи апеляційної скарги про порушення судом правил застосування строку
позовної давності до спірних правовідносин не є переконливими.

Рішення по
справі постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є
по суті правильним, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307,
308, 314, 317 ЦПК України, колегія судців,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ВАТ „Торговий дім „Фенікс" -
відхилити, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 8 грудня 2006 року по даній
справі -залишити
без зміни.

Ухвала набирає
законної сили з моменти проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного
Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді: