справа
№2-176/07
РІШЕННЯ

Іменем
України

21 лютого 2007 року                                                                            м. Запоріжжя

Заводський
районний суд м. Запоріжжя у складі:

Головуючого судді Забіяко Ю.Г.

при секретарі                        Вінник Л.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1до Відкритого акціонерного
товариства „Запорізький завод феросплавів" про поновлення на роботі, виплату
середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1. у
листопаді 2006 року звернувся з позовом до ВАТ „Запорізький завод феросплавів"
про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, стягнення моральної шкоди у розмірі 30 тис.грн. В обґрунтування
позовних вимог посилався на те, що
працював на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1підприємства, ІНФОРМАЦІЯ_2. він був звільнений за п.2 ст.40 КЗпП України незаконно,
оскільки йому не були відомі підстави для відсторонення від роботи та подальшого звільнення, оскільки було
порушено порядок переведення на легшу роботу згідно ст.170 КЗпП України,
порушено порядок звільнення без попередньої згоди профспілкового комітету згідно ст.43 цього
кодексу, порушено порядок видачі трудової книжки у день звільнення та порядок виплати розрахунку.
Крім цього у зв'язку з незаконним звільненням він залишився без роботи та заробітної плати, яка
була єдиним джерелом для його існування, він витрачав багато часу для звернення до різних інстанцій для поновлення
його прав, що завдало йому моральних
страждань, змінили звичайний стан його життя, погіршився стан здоров'я, не має можливості платити аліменти на дитину, допомагати
непрацездатним батькам та виплачувати кредит.

В судовому
засіданні позивач підтримав позов, на підставах, які були викладені в позовній заяві та
додатково пояснив, що працював на підприємстві на посаді помічника машиніста
тепловоза залізничного цеху, 16.08.2006р. він був ознайомлений з розпорядженням
НОМЕР_1про недопущення до роботи згідно з приписом відділу охорони праці у зв'язку
з обмеженнями, нової роботи йому запропоновано не було, надано було відпустку із збереженням
заробітної плати без його згоди, з 16.08.2006р.
по 19.08.2006р. він продовжував знаходитися на робочому місці, після чого на
прохідній у нього було відібрано перепустку, в подальшому його запрошували на
засідання профкому на 29.08.2006р., але
повідомлення надійшло тільки ІНФОРМАЦІЯ_2., 04.09.2006р. його також не
допустили на територію підприємства, та тільки 20.10.2006р. йому видали трудову
книжку, а 24.10.2006р. був ознайомлений з наказом про звільнення з
роботи ІНФОРМАЦІЯ_2. у зв'язку з виявленою
невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я по п.2 ст.40 КЗпП України.
Крім цього на час звернення до суду
йому не було виплачено розрахункових виплат.

Представник
позивача пояснив, що позивача звільнено з незаконних підстав, оскільки стійкого зниження працездатності
встановлено не було, згідно заключного акту медичного обстеження позивач визнано годним до роботи за займаною посадою, але з
обмеженнями.

Представник
відповідача позов не визнав, надавши суду свої заперечення та пояснив, що звільнення було
законним, на підставі заключного акту та припису відділу охорони праці позивач був
відсторонений від роботи, йому була надана відпустка із збереженням заробітної
плати, він неодноразово попереджався про необхідність явки до відділу кадрів,
профкому з питання працевлаштування, але у зв'язку з його неявкою та
небажанням переведення на інші посади, ІНФОРМАЦІЯ_2. він був звільнений на підставі п.2 ст.40
КЗпП України. Щодо виплати розрахункових виплат,
то оскільки позивач у день звільнення не працював, та на цей час ним не
пред'явлена вимога про розрахунок, то
підприємством не порушені вимоги ст.116 КЗпП України щодо строків розрахунку при звільненні. Крім цього, ще
06.09.2006р. підприємством направлено всі грошові кошти, належні позивачу при
звільненні на його спеціально відкритий рахунок, на його картку, тобто
позивач в любому відділенні АКБ „Приватбанк" може отримати свої кошти. З приводу

2

отримання   позивачем   трудової
книжки,   то   підприємством   направлялось   цінним
листом повідомлення про необхідність отримання її.

Суд, вислухавши
пояснення позивача, його представника, представника відповідача, показання свідків, вивчивши і дослідивши письмові
матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи всі надані сторонами докази в їх
сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково
з наступних підстав.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний, згідно зі статтями 21 та
141 КЗпП України, забезпечувати працівникові
умови праці, необхідні для виконання роботи, забезпечувати трудову й виробничу дисципліну, неухильно додержувати
законодавство про працю і правил охорони праці.

Відповідно до п. 2 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок
недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають
продовженню даної роботи.

Як роз'яснив Верховний Суд України в Постанові Пленуму від 6 листопада 1992
року №9 з наступними змінами "Про практику розгляду судами трудових
спорів" при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП
України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно
проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок
недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності)
працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків,
чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечно для членів
трудового колективу чи громадян,
яких він обслуговує, і неможливо перевести за його згодою на іншу роботу.

В судовому засіданні було встановлено та підтверджено матеріалами справи,
що позивач з ІНФОРМАЦІЯ_3. працював на ВАТ „Запорізький завод
феросплавів", на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1ЖДЦ ВАТ „Запорізький завод
феросплавів" з ІНФОРМАЦІЯ_4.

Наказом НОМЕР_2він був звільнений ІНФОРМАЦІЯ_2. за п.2 ст.40 КЗпП України у
зв'язку з виявленою невідповідністю
виконуваній роботі за станом здоров'я, на підставі заключного акту періодичного
медичного огляду та у зв'язку з відсутністю на підприємстві вакантних місць,
які б відповідали медичним показанням.

Відповідно до п.2.7 заключного акту комісії за результатами періодичного
медичного огляду працівників позивача визначено в
списку осіб, які потребують переведення на іншу роботу за станом здоров'я,
а саме зроблено запис «ОСОБА_1. придатний без контакту з оксидом марганцю, граничними та неграничними вуглеводнями»
(а.с.23-26). Згідно статті 17 Закону України „Про охорону праці", обов'язкові медичні огляди працівників
проводяться відповідними закладами охорони здоров'я, працівники яких
несуть відповідальність згідно із законодавством за відповідність медичного висновку фактичному стану здоров'я працівника.

Відповідно до
ст.6 цього Закону працівника, який за станом здоров'я відповідно до медичного висновку потребує надання легшої
роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку
роботу.

Відділом охорони праці ВАТ «ЗФЗ» на підставі заключного акту було видано
припис НОМЕР_3. (а.с.27) щодо відсторонення від роботи з подальшим
працевлаштуванням працівників підприємства
в порядку ст. 170 КЗпП України, в тому числі і позивача.

Розпорядженням НОМЕР_1від 16.08.2006р. (а.с.28) позивач був відсторонений
від роботи, а також керуючись п.2.2 колективного договору на
2006-2007р.р., йому надано відпустку із збереженням
заробітної плати з 16.08.2006р. на 14 днів для пошуку роботи. Позивач відмовився
писати заяву про надання йому відпустки, а відповідно до ст..2 ЗУ «Про відпустки» це є його виключним правом, та не є обов'язком підприємства надавати відпустку без
згоди працівника.

Як пояснив позивач, він продовжував виходити на роботу з 16.08.2006р. по
19.08.2006р., та 19.08.2006р. після робочої зміни у
нього на пропускному пункті охоронники підприємства відібрали перепустку. Цей факт також підтверджується постановою про
відмову в порушенні кримінальної справи Заводського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій
області від 28.08.2006р. (а.с.65-66). Крім цього, як пояснив позивач, він намагався пройти на територію підприємства
також 04.09.2006р., але його не пропустили. Цей факт в
судовому засіданні також підтвердили свідки ОСОБА_2., ОСОБА_3.

3

Листом НОМЕР_4. позивач
запрошувався на засідання профкому 29.08.2006р.,
з питання його працевлаштування, але згідно повідомлення цей лист був отриманий
позивачем тільки ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.86), після того, як відбулося
засідання.

Листом б/н та дати позивачу було направлено запрошення на засідання
профкому на 05.09.2006р. з питання його
працевлаштування, яке було отримано 31.08.2006р.

Листом НОМЕР_5. на адресу позивача направлялось повідомлення про наявність
вакантних місць на підприємстві, які йому пропонувалися (а.с.29), але цей лист
не було отримано позивачем.

29.08.2006р. профком на засіданні прийняв рішення про те, що подання
адміністрації підприємства про звільнення позивача прийняти до відому (а.с.41),
05.09.2006р. профком дав згоду на звільнення позивача на підставі п.2 ст.40 КЗпП України
(а.с.42).

З наказом про звільнення позивач був ознайомлений та отримав його копію
24.10.2006р. (а.с.6), трудову книжку отримав
20.10.2006р., як пояснив позивач та не заперечував представник відповідача.

У статті 46 КЗпП
закріплено, що відсторонення від роботи допускається не тільки у випадках, встановлених у цій статті, айв
інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення передбачає
недопущення працівника на певний термін до роботи, яку він зобов'язався виконувати відповідно до трудового
договору. В разі відсторонення від роботи трудові відносини та дія
трудового договору тривають, хоча працівник тимчасово до роботи і не допускається. Після закінчення терміну
відсторонення від роботи працівник, залежно від наявних підстав, може бути
допущений до роботи, переведений на іншу роботу або звільнений з роботи.

Відповідно до
ст.15 Закону України „Про охорону праці" службою охорони праці підприємства було видано припис щодо
відсторонення від виконуваної роботи осіб, в тому числі і позивача, за результатами медичного огляду
працівників та висновку комісії. Цей припис був виданий до вирішення питання в
порядку ст.170 КЗпП України про переведення на іншу роботу.

Згідно ст.170 КЗпП України працівники, які потребують за станом здоров'я
надання легшої роботи, власник повинен перевести,
за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком
тимчасово або без обмеження строку.

Звільнення
працівника за п.2 ст.40 КЗпП допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, та
може бути тільки з додержанням установленого порядку, за умови відмови працівника від переведення, а також якщо
згідно з медичним висновком, працівник визнається непрацездатним і не
визначаються види робіт, які він може виконувати в силу такої його
працездатності та необхідності охорони його здоров'я.

Дії відповідача щодо направлення позивачу листів з рекомендованим
повідомленням про наявність вакантних посад на
підприємстві, які не були ним отримані та за закінченням строку зберігання повернулися, не можуть вважатися такими, що
виконані задля працевлаштування працівника, а дії позивача в такому
випадку, як пасивна відмова від переведення.

Оскільки погодження на переведення, або відмова від цього, тягнуть за собою
виникнення прав та обов'язків сторін правових правовідносин, такі факти повинні
оформлюватися письмово з завіренням відповідних документів
підписами сторін трудового договору. Разом з тим, суд враховує ту
обставину, що позивачу було не було запропоновано всі вакансії, на які останній міг претендувати, зважаючи на його
спеціальність, кваліфікацію, досвід роботи та стан здоров'я, оскільки доводи
позивача та надання на підтвердження цього довідки про відсутність вакансій на підприємстві, які
підходять за медичними показниками позивачу, є неспроможними, оскільки
такі дані суперечать іншим наданим доказам.

Так, на протязі всього судового розгляду представник відповідача наполягав
на тому, що дії позивача щодо неотримання ним
кореспонденції та неявки на підприємство свідчили про його небажання
бути переведеним на іншу посаду. Із виписки протоколу засідання профспілки 29.08.2006р. (а.с.41), довідки відділу кадрів про
наявність вакансій на підприємстві, а також те, що позивач у відділ кадрів не звертався (а.с.48),
запрошення на засідання профкому (а.с.86) вбачається, що розглядалося подання підприємства щодо питання
працевлаштування позивача, також це вбачається із запрошення позивача на
засідання профкому на 05.09.2006р. Наявність вакантних місць на підприємстві
підтверджується також і складанням акту від 28.08.2006р. (а.с.33) про запрошення
позивача з питання працевлаштування. Крім
цього довідка про відсутність вакансій на день звільнення не є переконливим
доказом

4

того, а інших
доказів представник відповідача не надав.

Щодо виплати розрахункових виплат, то оскільки позивач у день звільнення не
працював, та ним не пред'явлена вимога про
розрахунок, то підприємством не порушені вимоги ст.116 КЗпП України щодо
строків розрахунку при звільненні. Крім цього, ще 06.09.2006р. підприємством направлено всі грошові кошти, належні позивачу при
звільненні на його спеціально відкритий рахунок, на
його картку, тобто позивач в любому відділенні АКБ „Приватбанк" може отримати свої кошти (а.с.43-47).

Частково задовольняючи позов, суд виходить з того, що при звільненні було
порушено вимоги законодавства України про
працю в частині обов'язку відповідача вжити заходів до працевлаштування
позивача.

Зважаючи на наведене, а також приймаючи до уваги, що відповідачем було
порушено порядок звільнення позивача, а саме
не було вирішено питання про його працевлаштування, не було належним чином
запропоновано йому інше вільне місце роботи, тому позивач має бути поновлений на роботі відповідно до ст.235 КЗпП, у зв'язку з чим йому
належить виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 8192 грн. 67 коп. та
складається із наступного (7,87 грн. х 1041 год.=8192,67 грн.): згідно
довідки ВАТ «ЗФЗ» середньочасова заробітна
плата позивача на 01.08.2006р. - 7 грн. 87 коп., згідно графіків роботи на
2006-2007р. вимушений прогул
позивача за період з 31.08.2006р. по 21.02.2007р. - 1041 годин (з 31.08.2006р.
по 30.09.2006р. - 180 год., жовтень 2006р. -184 год., листопад 2006р. - 175 год., грудень 2006р. - 192 год., січень 2007р. - 189 год.,
з 01.02.2006р. по 21.02.2006р. - 120 год.).

Також підлягає задоволенню частково вимоги позивача про стягнення моральної
шкоди у розмірі 30 тис.грн., оскільки саме
по собі поновлення на роботі є також значною моральною компенсацією, а
визначена сума є безпідставною та занадто великою. Розмір суми на відшкодування
моральної шкоди суд визначає керуючись ст.23 ЦК України з урахуванням характеру
і обсягу фізичних і душевних страждань позивача при втраті роботи, його
неможливості в подальшому допомагати
непрацездатним батькам (а.с.89-90) та неповнолітньому сину (а.с.5), що
відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, та є адекватною
компенсацією стражданням, що їх зазнав позивач у зв'язку з незаконним
звільненням.

Керуючись ст.ст.21, 40 п.2, 46, 141, 170, 235 КЗпП України, ст..23 ЦК України, ст.ст.57-60, 88,209, 212-215,
367 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1задовольнити
частково.

Поновити ОСОБА_1на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1ЖДЦ ВАТ „Запорізький завод феросплавів" з ІНФОРМАЦІЯ_2року, стягнувши на
його користь з ВАТ „Запорізький завод
феросплавів" середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8192
грн. 67 коп. та моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

Стягнути з ВАТ „Запорізький завод феросплавів" судовий збір на користь
держави у розмірі 101,92 грн. та 30 грн. на інформаційно-технічне
забезпечення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через
Заводський районний суд м. Запоріжжя шляхом
подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в
порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.