Справа № 22ц-1472                                            Головуючий по 1-й інстанції:
суддя - Гайдар А.В.,
Категорія-19        Доповідач:
суддя - Стратіло В.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2007 року                                                           м.
Донецьк

Апеляційний
суд Донецької області у складі головуючого: судді Шабанової В.О., суддів:
Стратіло В.І. та Рєзникової Л.В. при секретарі Кошмак Т.С., з участю позивача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому у засіданні у
приміщенні апеляційного суду у місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і
професійних захворювань України у м. Вугледар Донецької області (далі
відділення Фонду) на рішення Вугледарського міського суду Донецької від 06 грудня 2006 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до відділення Фонду про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з цим позовом, вказуючи, що з 09.08.1982 року по 16.07.2003
року він перебував у трудових відносинах з шахтою „Південнодонбасська №1". Його трудовий
стаж за професією ІНФОРМАЦІЯ_1 становить більше 20 років. Під час виконання трудових обов'язків він отримав
хронічне професійне захворювання -
хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології.

Крім того у 1992 році він отримав
виробничу травму в результаті нещасного випадку. Згідно з висновками МСЕК від 16.07.2003 року йому
встановлено стійку втрату професійної
працездатності у розмірі 70 відсотків за сукупністю( 45%- бронхіт; 25%
- травма голови) та визнано інвалідом другої групи.

Посилаючись на
Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві і професійного захворювання, які потягли
втрату працездатності", позивач просив стягнути з відділення
Фонду на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 75 000 грн.

Рішенням
Вугледарського міського суду Донецької області суду від 06 грудня 2006 року позов задоволено частково. Суд стягнув з відповідача
на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 16540 грн.

Задовольняючи
позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідними
документами встановлено, що позивач, працюючи на підприємствах вугільної
промисловості, при виконанні трудових обов'язків отримав професійне захворювання, яке згідно акту розслідування
виявлене у нього 8 липня 2003 року. Висновками МСЕК від 16 липня 2003 року йому встановлена друга група
інвалідності та стійка втрата професійної працездатності у розмірі 70 відсотків за сукупністю: 45%- хронічний
обструктивний бронхіт пилової етіології та 25% - травма голови при виконанні трудових обов'язків у 1992 році.

Посилаючись на
вказане та на Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійного захворювання, які потягли втрату працездатності", суд
зробив правовий висновок про заподіяння позивачу моральної шкоди умовами
виробництва і постановив рішення про
стягнення вказаної суми в рахунок відшкодування моральної шкоди.

При цьому суд
виходив з того, внаслідок пошкодження здоров'я, викликаного професійними
захворюваннями, позивачеві завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними
стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Відповідач, не
погодившись з таким рішенням, подав апеляційну скаргу, вказуючи, що судом
першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а також рішення не відповідає фактичним
обставинам справи і добутим у справі доказам. Апелянт вважає, що довідка
МСЕК про втрату стійкої працездатності є підставою для розрахунку та
відшкодування матеріальної шкоди і не є підтвердженням спричинення моральної
шкоди.

Апелянт також
посилався на те, що з 01.01.2006
р. набрав чинності Закон України „Про Державний бюджет України на 2006 рік",
згідно з п.27 ст.77 якого зупинена дія статей Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" в частині відшкодування моральної шкоди
застрахованим особам.

Крім того,
вказував, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до
вимог ст.237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди
покладається на власника чи уповноважений ним орган незалежно від форми
власності, виду діяльності та галузевої належності і провадиться власником підприємства. Також посилався на те, що суду слід
було застосувати положення ст.233 КЗпП України, якою встановлений
трьохмісячний строк для звернення до суду, оскільки,
як на його думку, ця категорія справ відноситься до трудових правовідносин.

У апеляційній
скарзі йдеться про зміну рішення суду першої інстанції та ухвалення нового
рішення про зменшення суми в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Від позивача письмових заперечень на апеляційну скаргу не
надійшло.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а
рішення суду першої інстанції підлягає зміні з таких підстав.

Відповідно до
пп.1, 4 ч.1 ст.309
ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення або неправильне
застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом
встановлено, підтверджено наявними у справі доказами і сторонами не
заперечується, що позивач ОСОБА_1 тривалий час - більше 20
років працював на підприємстві вугільної промисловості на підземних роботах
в тяжких, небезпечних умовах праці, що
підтверджується копією його трудової книжки (а.с. 14-17), санітарно -
гігієнічною характеристикою умов його праці (а.с. 18). Під час
виконання трудових обов'язків позивач у 2003
році отримав професійне захворювання: хронічний обструктивний бронхіт
пилової етіології у стадії затихаючого загострення, емфізема легенів, легенева недостатність першого-другого
ступеню, що підтверджується актом розслідування цього хронічного
професійного захворювання за формою П-4 від 08.07.2003 року (а.с.7), висновками лікувально-експертної комісії від 01.07.2003 року №1315(а.с.8).

Крім того, в
результаті нещасного випадку, що стався з позивачем у 1992 році, він
отримав виробничу травму.

Згідно з
висновками МСЕК від 16.07.2003
року позивачу встановлено 70
відсотків втрати професійної працездатності за сукупністю:

- 45 % у зв'язку з професійним
захворювання від 2003 року
первинно;

-  25
% у зв'язку з нещасним випадком від 1992
року повторно та визнано

інвалідом
2-ї групи
безстроково (а.с.
12-13).

Проти цих обставин не заперечував і
відповідач.

Відповідно до
статей 1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч.1 та ч.2
Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої
визначають права і свободи людини та їх
гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови
праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі
повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а також
бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом
загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом
п'ятим частини першої статті 4
Основ законодавства України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування (далі Основи), є страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності.

Основами
передбачено відшкодування збитків, заподіяних працівникові каліцтвом чи іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним своїх трудових обов'язків
(п.4 ч.1 ст.25).

Відповідно до
ч.2 ст.4 Закону України „Про охорону праці" в редакції від 21 листопада 2002 року державна
політика а галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету
життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення
належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників,
повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.1 ст.9 цього Закону відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника
здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до
Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" (далі Закон).

Преамбулою Закону передбачено, що він визначає правову основу, економічний механізм
та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального
страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати
працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Зазначені закони
України, по-перше спрямовані на соціальний захист працівників, які внаслідок
нещасного випадку чи професійного захворювання отримали ушкодження, що призвели до втрати професійної працездатності,
і по-друге, передбачають відшкодування Фондом соціального страхування від
нещасних випадків шкоди шляхом надання потерпілим соціальних послуг та
виплат, у тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

З урахуванням
конституційної значущості здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що
належить людині від народження і охороняється державою, законодавець урегулював
обсяг та характер відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я нещасним випадком чи професійним захворюванням, і
передбачив комплекс заходів, спрямованих на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

Враховуючи особливості захисту здоров'я потерпілого, поряд із
відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за
наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Відшкодування
моральної шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди
передбачено статтею 1 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" і є одним із способів захисту особистих немайнових прав
працівника.

Укладаючи з
роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик
( Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати
застрахованим особам передбачені Законом (стаття
21) соціальні послуги та виплати. Надаючи
соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати
грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює
забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної
втрати працездатності.

До страхових
виплат належать, зокрема, грошова сума, яка виплачується застрахованому за
моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт
„е" пункту 1 частини
першої статті 21, частина
третя статті 28 Закону).

Відповідно до
статей 23, 1167 Цивільного
кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві
чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та
душевних стражданнях, яких він зазнає. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна
умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як
право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження
здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому
моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної
шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної
працездатності.

Встановлення
Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків
відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого
державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного
захворювання (стаття 3 ).

Таким чином, суд
першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність заподіяння позивачу
моральної шкоди умовами виробництва, що покладає на відповідача обов'язок
відшкодувати цю шкоду.

Доводи   апелянта
щодо   пропуску   позивачем
строку   позовної   давності,

передбаченого
ст.233 КЗпП України та про необхідність
застосування положень

ст.237-1    КЗпП
України,    є    безпідставними,    оскільки
спірні    правовідносини

врегульовано
нормами не трудового, а   цивільного
законодавства. Відповідно до п.З

ч.1
ст.268 ЦК України позовна давність не розповсюджується на вимоги
про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я чи
смертю.

Разом з тим, суд
першої інстанції, вказавши у своєму рішенні, що згідно з висновками МСЕК позивачу було встановлено 70% втрати професійної працездатності за сукупністю, а
саме 45% у
зв'язку з професійним захворюванням від 2003
року та 25% у
зв'язку трудовим каліцтвом в результаті виробничої травми від 1992 року, не
визначив, чи підлягають задоволенню позовні вимоги по відшкодуванню моральної
шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я в результаті нещасного випадку, який мав
місце у 1992 році.

Однак суду слід
було врахувати, що оскільки Закон України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності", відповідно з яким страхові виплати здійснює Фонд,
набрав чинності з 01.04.2001 року, а нещасний
випадок стався до зазначеної дати, у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди з Фонду за травму,
отриману у 1992 році.

Що стосується доводів відповідача в тій частині, що положення Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності" які передбачають відшкодування моральної
шкоди призупинено Законом України „Про
Державний бюджет України на 2006 рік", вони не заслуговують на
увагу.

Відповідно до
ст.5 ЦК
України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності.

Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у часі, кім випадків, коли він пом'якшує
цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні
відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який
втратив в чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У даному випадку
правовідносини щодо заподіяння позивачу ушкодження здоров'я умовами виробництва
у вигляді хронічного бронхіту виникли до введення в дію Закону України „Про
Державний Бюджет України на 2006
рік" і тому положення цього закону
не мають зворотної сили щодо вказаних правовідносин.

Між тим з
висновками суду щодо розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню на
користь позивача, погодитись не можна.

Відповідно до
роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про
судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4, розмір
відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних
страждань, з урахуванням у кожному
конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються
характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої
травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих
і виробничих стосунках.

При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та справедливості.

Визначивши розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, суд повинен

навести в рішенні відповідні
мотиви.

Ухвалюючи
рішення про стягнення з Фонду на користь позивача 16540 грн. на
відшкодування моральної шкоди, суд не навів відповідних мотивів визначення саме
такого розміру відшкодування.

Однак суду слід
було врахувати, що відповідач йому у повному обсязі сплатив одноразову грошову
допомогу у зв'язку з втратою працездатності, сплачує йому щомісячні страхові
виплати. Крім того, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди,
заподіяної умовами виробництва в результаті нещасного випадку, що мав місце у 1992 році задоволенню
не підлягають.

З урахуванням
наведеного апеляційний суд, виходячи з засад розумності, виваженості та
справедливості, вважає за можливе зменшити розмір стягнутої моральної шкоди і встановити його у сумі 14000 (чотирнадцять тисяч) грн.

Керуючись
ст.ст.303-305, 307, 309,
313, 314,316, 317,319 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у м.
Вугледарі Донецької області задовольнити частково.

Рішення
Вугледарського міського суду Донецької області від 06 грудня 2006 року змінити і
стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в
м.Вугледарі Донецької області на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування
моральної шкоди у розмірі 14000
(чотирнадцять тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення, однак може бути
оскаржене протягом двох місяців з моменту набрання ним чинності безпосередньо
до суду касаційної інстанції.