АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-214/2007 р.                                                           Головуючий по 1 інстанції
Категорія про виділ частки                                                           Михайленко В.Г.
з майна                                                                                       Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2007 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого                   Захарової А.Ф.

суддів                             Адаменко Л.В., Подорога В.М.

при секретарі                   Бурдукової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайсуду Черкаської
області від 18 грудня 2006 р. по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину
квартири.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши ОСОБА_1, яка
підтримала доводи апеляційної скарги, та ОСОБА_2,
його представника, які заперечували на доводи апеляційної
скарги, судова палата, -

встановила:

В вересні 2006 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виділ частки із майна, що є у спільній
сумісній власності.

Вказував, що з відповідачкою по справі 28 червня 1980 року ОСОБА_1 уклав шлюб, зареєстрований Конончанською сільською радою
Канівського району Черкаської області. Під час перебування в
шлюбі вони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що оформлено було договором
купівлі-продажу вказаної квартири від 10 квітня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з одного боку та його дружиною ОСОБА_1, - з другого боку. Договір в той же день був зареєстрований в реєстрі Уманської міської державної
нотаріальної контори за НОМЕР_1.

03 жовтня 2003 року рішенням Уманського міськрайсуду шлюб між ним і відповідачкою розірваний. В даний час вона проживає в м.
Донецьку, забравши з собою всі документи на квартиру, що створює
для нього певні незручності, зокрема при сплаті комунальних
платежів.

В матеріалах Уманського відділку КП «ЧООБТІ»
ніяких даних про те, що він є співвласником квартири, - не значиться. На визнання за ним права власності на
спільно нажите майно відповідно до СК
України відповідачка ОСОБА_1 не погоджується.

На підставі викладеного, ст.ст. 370, 392 ЦК України просив суд постановити рішення, яким визнати за ним права власності на 50 % квартири АДРЕСА_1, яка складається з кімнати, площею
22,6

кв.
м, кімнати площею 8,4
кв. м, кімнати площею 7,1
кв. м, кухні -
6,5 кв. м, коридору, площею 6,5
кв. м, санвузла площею 3,9
кв. м, просив також стягнути з відповідачки судові витрати по справі.

Рішенням
Уманського міськрайсуду від 18
грудня 2006 року
позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності в ідеальних долях на 1А
частину квартири АДРЕСА_1. Стягнуто
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 81 грн.

В апеляційній
скарзі на це рішення ОСОБА_1 просить його скасувати з направленням справи на
новий розгляд, так як суд однобічно розглянув справу, не залучив до участі в
ній всіх необхідних осіб, не повно дослідив обставини справи і прийняв
помилкове рішення.

В суд
апеляційний від ОСОБА_5. ОСОБА_6 надійшла заява про приєднання до апеляційної
скарги їх матері - відповідачки
по справі ОСОБА_1 в порядку ст. 299
ЦПК України.

Обговоривши
матеріали справи, судова палата вважає, що апеляційна скарга підлягає до
задоволення.

Визнаючи за
ОСОБА_2 право власності на 50
% спірної квартири АДРЕСА_1, суд
виходив з положень ст. 60
СК України про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того,
що один з них не мав з поважної причини самостійного (доходу) заробітку.
Відповідачка не надала доказів, що квартира придбана за її кошти, чи кошти
рідних і тому має бути розділена в рівних долях.

Проте, з цим погодитися не можна.

З матеріалів
справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 червня 1980 року по жовтень 2003 року.

Мають двох
дорослих дітей : сина
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження та дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2
року народження. В даний час син проживає окремо в м. Донецьку, маючи в
якості житла квартиру-гостинку. Дочка проживає разом з матір'ю в найманій
квартирі теж в м. Донецьку.

Встановлено, що
до квітня 1996 року
сім'я проживала в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2,
яка була приватизована на всіх чотирьох членів сім'ї: ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6. Таким чином, кожний з них мав право власності на 1/4 частину вказаної
квартири.

Встановлено
також, що за договором купівлі-продажу від 10 квітня 1996
року ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6
продали належну їм на праві спільної часткової власності вище означену
квартиру і в цей же день за другим договором купівлі-продажу була придбана ними
трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, в якій
вони спільно проживали, хоча покупцем квартири була вказана лише відповідачка
ОСОБА_1. Квартира ця була придбана за кошти сторін і завдяки матеріальній
допомозі з боку матері відповідачки ,
яка на цей час отримала частину компенсаційної виплати від УНФ
«Взаєморозуміння і примирення» за примусову працю
в Німеччині під час другої світової війни, що вбачається з показів свідків
ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Як вбачається з
протоколу судового засідання, під час розгляду справи відповідачка стверджувала
про право власності дочки на частину квартири, на цьому наполягала також і
дочка сторін ОСОБА_6, з'явившись до суду, яку останній залучив до участі в
якості зацікавленої особи. Проте за наведених обставин суду слід було залучити
ОСОБА_6 до участі в справі в якості позивачки за окремим позовом, або третьої
особи з самостійними вимогами, роз'яснивши їй право звернення до суду з
відповідними заявами чи зустрічним позовом.

Відповідно до ст. 175
СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їх спільної праці чи спільних коштів, належить їм на
праві спільної сумісної власності. А спірна квартира придбана за спільні кошти сторін і їх дітей, що були отримані
від продажу належної всім чотирьом на
праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_2, чого
не врахував суд.

Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_1
стверджувала, що нормальної сім'ї у неї з
позивачем практично не було. Відповідачка стверджувала, що ОСОБА_2 зловживав спиртними напоями, постійно вчиняв сварки,
бійки, виганяв її з неповнолітніми дітьми на
вулицю і вона ночувала у знайомих родичів. В зв'язку з цим вона неодноразово зверталась в органи міліції і позивач притягався до
адміністративної відповідальності. Спільних
заощаджень на час купівлі спірної квартири у них не було, бо ОСОБА_2
користувався її доходами, бо своїх йому не вистачало. Стверджувала, що позивач
ніколи не утримував дітей, і не допомагає і в даний час дочці, яка є студенткою
Донецької державної музичної академії, проживає на квартирі.

На підтвердження своїх доводів відповідачка надала
суду ряд документів, в тому числі висновок (акт)
судово-медичного дослідження, з яких видно, що, дійсно, позивач спричинив
тілесні ушкодження ОСОБА_1 ( ар. спр. 39, 41, 42), притягувався до відповідальності за неналежну поведінку органами міліції
( ар. спр. 40, 47, 48), просив заявами в письмовій формі пробачення
у сім'ї - відповідачки і дітей за невідповідне до них відношення ( ар. 43). Все
це свідчить на користь пояснень відповідачки про те, що позивач доходи сім'ї, і
перш за все, свою зарплату витрачав на шкоду інтересам сім'ї.

Наведене вказує на обґрунтованість доводів
апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо можливості застосування судом при
вирішенні даного спору замість ст. 60 СК України частини 2 ст. 70 цього Кодексу, за положеннями якої при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя
за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них
не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

На користь всього вищенаведеного вказує той факт,
що діти сторін ОСОБА_6 і ОСОБА_5 приєдналися до апеляційної скарги відповідачки.

Таким чином, суд неповно дослідив обставини
справи, доводи та заперечення сторін, порушив цивільно-процесуальні норми,
залучивши до участі в справі ОСОБА_6 не у відповідності до її фактичного процесуального статусу щодо заявлених вимог,
в зв'язку з чим прийшов до необгрунтованих
висновків, невірно застосувавши норми матеріального права. За таких обставин рішення суду підлягає до скасування з направленням
справи на новий розгляд, під час якого слід
врахувати наведене, більш повно дослідити матеріали справи, доводи сторін, спір яких вирішити з урахуванням встановленого і
вимог чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 311,314 ЦПК України, судова палата, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Уманського міськрайонного
суду від 18 грудня 2006 року скасувати, направивши
справу на новий розгляд у той же суд в іншому складі суддів.

Ухвала судової палати може бути оскаржена в касаційному
порядку до Верховного Суду України на протязі двохмісячного строку.

Головуючий                 /підпис/

Судді    /підписи/