АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем  України

9
січня  2007  року
колегія  суддів  судової
палати  у  цивільних
справах апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Малахової Н.М.

суддів: Жизневської А.В.

Матюшенка І.В

при секретарі судового

засідання                      Кульчицькій І.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення
Андрушівського районного суду Житомирської області від 14 вересня
2006 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання права власності
на земельні ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Лебединецької сільської ради про визнання
заповіту недійсним,

встановила:

У травні 2006 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на
земельні ділянки, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер ОСОБА_4, після його смерті відкрилася спадщина на дві земельні ділянки, які останній заповідав йому. Вказував, що
нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності за
заповітом, оскільки у заповіті не було зазначено, яке майно заповідається, а
зазначено, що спадкодавець заповідає державні акти про право власності на земельні
ділянки.

ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 звернулися зі зустрічним позовом про визнання заповіту недійсним, зазначали, що його складено з порушенням стЛ 236
ЦК України.

Рішенням
Андрушівського районного суду Житомирської області від 14 вересня 2006 року позов ОСОБА_3 задоволено, а у задоволені зустрічного позову
відмовлено за безпідставністю.

У апеляційній
скарзі апелянти просять скасувати вказане рішення та ухвалити нове,
яким відмовити у задоволені позову ОСОБА_3 та задовольнити їх позов. Вказують,
що судом першої інстанції при ухвалені рішення
порушені норми матеріального та процесуального права. Зазначають, що вони мають
право на всю спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_4, при визнані заповіту недійсним суд повинен був
керуватися ст. 1236 ЦК України.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Встановлено, що 1 червня 2006 року помер ОСОБА_4, який
при житті склав два заповіти. Згідно заповіту
від 8 липня 2002 року він заповів своє майно, житловий будинок з
надвірними будівлями СОСОБА_1 та ОСОБА_2, а
згідно заповіту від 9 серпня 2003 року заповів державні акти на право
власності на земельні ділянки ОСОБА_3.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку, що склавши два заповіти спадкодавець виключив
земельні ділянки із складу загального майна, заповівши
їх ОСОБА_3. При цьому суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 прийняв
спадщину, оскільки ним була написана заява в нотаріальну
контору.

Проте, вказані
висновки суду не є обґрунтованими. У
відповідності до ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на
підставі: придбання за договором
купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної
і комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що були раніше видані
ним у користування, прийняття
спадщини, виділення в натурі належної їм земельної частки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 не надав суду доказів про набуття права власності на спірні земельні ділянки з
вказаних вище підстав.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14 березня 2006 року
ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Вказана постанова ОСОБА_3 не
оскаржувалася.

Оскільки суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про визнання
за ОСОБА_3 права власності на земельні ділянки, то рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій
частині нового рішення про відмову у задоволені позову.

В решті рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування
відсутні.

Суд обґрунтовано відмовив у задоволені зустрічного позову, оскільки , оскільки заповіт вичинявся під час дії ЦК України 1963
року і відповідав вимогам діючого на той час законодавства.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія

суддів-                                                                                                          \

ухвалила:

Справа №22ц/92                                                 Головуючий у суді 1 -ї інстанції Палазюк В.М.

Категорія 26         Судця-доповідач
Малахова Н.М.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 14 вересня
2006 року в частині задоволення позову ОСОБА_3
скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволені позову до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельні ділянки за
безпідставністю.

У решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його
проголошення і з цього

часу може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до

Верховного
Суду України протягом двох місяців.