У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 лютого 2007 року колегія суддів
Судової палати у цивільних

справах Верховного Суду України в
складі:

Левченка Є.Ф.,  Романюка Я.М.,  Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовомОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Президента
України, Відкритого акціонерного товариства “Державний ощадний банк України”
про стягнення суми проіндексованого вкладу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 липня 2003 року та ухвалу
Апеляційного суду міста Києва від 6 жовтня 2003 року,

в с т а н о в
и л а:

У червні 2003 р. ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Президента України про стягнення
суми проіндексованого вкладу.

До участі в справі судом залучено
як співвідповідача ВАТ  “Державний
ощадний банк України”.

Рішенням Печерського районного суду
м. Києва від 16.07.2003 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста
Києва від 6.10.2003 р.,  в позові до Президента України відмовлено.
Провадження в справі в частині вимог до ВАТ
“Державний ощадний банк України” закрито.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
судові рішення змінити та ухвалити нове рішення про задоволення позову,
посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що
підстави для перегляду судових рішень відсутні, виходячи з наступного.

Відмовляючи в
позові, суд першої інстанції виходив з того, що питання поетапного повернення
грошових заощаджень громадян України, які знаходились в установах ощадного
банку станом на 2.01.1992 р., в межах коштів, передбачених для цього Державним
бюджетом України, врегульовано Законом України “Про державні гарантії
відновлення заощаджень громадян України” та підзаконними актами Кабінету
Міністрів України, а тому правові підстави для повернення всієї суми вкладу
відсутні. Крім того Президент України не є належним відповідачем в даних
правовідносинах.

Апеляційний суд  погодився з таким висновком суду першої
інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК
України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно
ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про
перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено
і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням
судами норм матеріального та процесуального права, а також відсутні передбачені
ч. 1 ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового
рішення.

Наведені у касаційній скарзі доводи
висновок судів першої й апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 332, 336  ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у  х
в  а  л
и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду
м. Києва від 16 липня 2003 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 6
жовтня 2003 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді
Верховного Суду України :

Є.Ф. Левченко

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін