Справа № 2-195 2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

30 січня 2007 року                                                                            Рівненський     районний     суд

Рівненської
області в особі:

судді Красовського О.

при секретарі Рижко О.

з участю представників сторін - ОСОБА_1.,
ОСОБА_2.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Рівне справу за позовом

ОСОБА_3 до Клеванської селищної
ради Рівненського району Рівненської області; як третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_4;
ОСОБА_5; ОСОБА_2; ОСОБА_6 про визнання права власності на майно в порядку
спадкування, -

встановив:

Позивач
зазначає, що з 1941 року
перебував у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_7. Від спільного проживання
мають четверо дітей. За час проживання ОСОБА_7. набули нерухоме майно, яке
зареєстроване як спільна сумісна власність на двох співвласників. Після смерті
дружини в 1994 році
позивач своєчасно прийняв спадщину. На даний час позивач бажає оформити
спадкові права. Проте, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме
майно, частки позивача та ОСОБА_7. у приватній спільній сумісні власності не
визначені. Через це нотаріус не може оформити спадкові права. Тому позивач
змушений звертатися до суду. Просить позов задоволити.

В судовому
засіданні представник позивача підтримала позов, збільшила розмір позовних
вимог. Просить суд постановити рішення, згідно якого виділити частку позивача
із спільної сумісної власності. Обґрунтовує позовні вимоги письмовими доказами.

Представник
відповідача позов не визнав. Пояснив, що селищна рада не порушує і не
порушувала прав позивача. Не заперечує проти обставин, викладених представником
позивача.

Суд вважає, що
по справі є можливість ухвалити судове рішення на підставі наявних доказів.

Суд вважає, що
позов підлягає до задоволення.

Відповідно до
статті 10 ЦПК
України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівді права щодо
подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Кожна

1

сторона
повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до
частини 1 статті 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до
статті 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає
спір.

Як встановлено в
судовому засіданні, 1941
року позивач перебував у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_7. Від
спільного проживання мають четверо дітей. За час проживання з ОСОБА_7. позивач
набув нерухоме майно, яке зареєстроване як спільна сумісна власність на двох
співвласників, без визначення часток.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9. підтвердили, що
дійсно позивач та ОСОБА_7. проживали однією сім'єю, вели спільне господарство,
виростили та виховали чотирьох дітей. Після смерті ОСОБА_7. позивач продовжував
проживати у квартирі, там проживає і надалі.

Як треті особи,
які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:
ОСОБА_4, ОСОБА_2; ОСОБА_6 пояснили, що вони не претендують на майно після
смерті мами ОСОБА_7. За оформленням спадкових прав до нотаріальної контори вони
не зверталися. Не заперечують, щоб майно було оформлене за батьком, позивачем
по справі.

Відповідно до
статті 2 Закону
України «Про власність», кожен громадянин має право володіти, користуватися та
розпоряджатися майном особисто. Кожен громадянин в Україні має право володіти,
користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.

Відповідно до частини 2
статті 12 Закону
України «Про власність», громадянин

набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві,
індивідуальної

праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи,
акціонерні

товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення
інших угод,

не заборонених законом.

Згідно з статтею
328 Цивільного
Кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені
законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно,
якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Стаття 22 КпШС
України, яка діяла на час придбання майна, визначала, що майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших
поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до
статті 60 СК
України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з
поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми,
хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута
за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до
статті 61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя
можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Відповідно до
статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до
частини 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною
сумісною власністю відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України є майно, набуте в
результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше
не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до
частини 1 та
частини 2 статті 369 ЦК України,
співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Відповідно до
частин 1, 2 статті 370 ЦК України,
співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними,
законом або рішенням суду.

Як пояснив
представник позивача, вони з дружиною вважали, що кожному із співвласників
належить по 1/2 частині
квартири, іншої домовленості не було.

Рішення іншого
суду щодо поділу майна подружжя учасники процесу не представили

суду.

Як третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача,
ОСОБА_5 пояснила, що вона бажає оформити спадкові права після смерті мами. Цю заяву вона зробила в судовому засіданні 30.11.06 року. Проте до часу розгляду справи ОСОБА_5 не
представила суду належних доказів щодо реалізації заявлених вимог. Тому суд вважає,
що ОСОБА_5 є такою, що не прийняла спадщину у встановленому законом порядку.

Виходячи з положень ст. ст. 548,
549 ЦК України 1963 року;
ст.ст. 328, 368, 369,
370 ЦК України 2003 p.; ст. 2, частини 2 статті 12 Закону України
„Про власність", ст. 22
КпШС України; ст.ст. 60,
61, 63, ч. 1
ст. 70 СК
України суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

Позивач
звільнений від сплати судових витрат.

Суд вважає, що
Клеванська селищна рада Рівненського району Рівненської області не є належним
відповідачем у справі, оскільки орган місцевого самоврядування не порушував і
не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

Таким чином,
судові витрати покладаються на державу.

Керуючись ст. 10, ч.І ст. 11, ст. 60, ст.ст. 212, 213, 214, 215, 217, 218, 224 ЦПК
України; ст. ст. 548,
549 ЦК України 1963 року;
ст. 2, частиною
2 статті 12 Закону України
„Про власність"; ст.ст. 328,
ч.4 ст. 368, частинами
1, 2 статті 369, частинами 1, 2 статті 370 ЦК України 2003 p.; ст. 22 КпШС України;
ст.ст. 60, 61, 63, ч.І ст. 70
СК України, суд, -

вирішив:

Позов
задоволити.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., право
приватної власності на х/г частину квартири №АДРЕСА_1,  (згідно опису об'єкта за витягом з реєстру прав власності
на нерухоме майно №
НОМЕР_1), в смт. Клевань Рівненського району Рівненської області,
як на частку в спільній сумісній власності з ОСОБА_7. Припинити в цій частині
право спільної сумісної власності на вказане майно.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., право
приватної власності на 1/2 частину квартири №АДРЕСА_1(згідно опису
об'єкта за витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № НОМЕР_1), що по , в смт.
Клевань Рівненського району Рівненської області, як на частку в спільній
сумісній власності, в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_7 (померла
ІНФОРМАЦІЯ_2.). Припинити в цій частині право спільної сумісної власності на
вказане майно.

Рішення набирає
законної сили через 10 днів з
дня проголошення, якщо його не буде оскаржено в апеляційному порядку. Заяву про
апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна
скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга
подаються апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалйв
оскаржуване судове рішення. Рішення може бути також оскаржене і без подання
заяви про апеляційне оскарження у випадку подання апеляційної скарги в
10-денний строк з дня проголошення рішення.

У випадку
неподання заяви про апеляційне оскарження у 10-денний строк рішення набуває
законної сили після закінчення цього строку. Якщо буде подано заяву про
апеляційне оскарження, але не подано в подальшому апеляційну скаргу в 20-денний
строк, то рішення набирає законну силу.

СУДЦЯ:                                   О.О.КРАСОВСЬКИЙ