РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„22" травня 2007р.                                                                                         м. Івано-Франківськ

Колегія судців судової палати в цивільних справах Апеляційного суду
Івано-Франківської області в складі:

головуючого               Мелінишин Г.П.

суддів                          Горблянського
Я.Д., Девляшевського В.А.

секретаря                    Логажевської М.Б.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та
визнання права власності на квартиру за апеляційною скаргою ОСОБА_6. в інтересах
ОСОБА_5. на рішення Долинського районного суду від 21.12.2006 року та ухвалу
від 02.11.2006 р.,-

встановила:

В жовтні 2006
р. ОСОБА_1. звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4.,
ОСОБА_5. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання
за нею права власності на цю квартиру.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
працюючи в Італії неодноразово передавала своїй дочці ОСОБА_7.
кошти для придбання їй, позивачці, квартири в м. Долині, всього 6 тис. євро.
Частину коштів вона позичила у ОСОБА_8.
Дочка по стану здоров"я внаслідок вагітності не змогла займатись цим
питанням, в зв"язку з чим доручила це відповідачу ОСОБА_4. Однак
відповідач порушив існуючу між ними домовленість та придбав 16.11.2002 р. квартиру АДРЕСА_1 на своє ім"я.
З цих підстав просила визнати договір купівлі-продажу даної квартири недійсним
та визнати за нею право власності на цю квартиру. Просила поновити їй строк
звернення до суду, оскільки пропустила його з поважної причини.

Ухвалою Долинського районного суду від 02.11.2006 р. задоволено клопотання ОСОБА_1. та поновлено їй строк
звернення до суду як такий, що пропущений з поважної причини.

Рішенням Долинського районного суду від 21.12.2006 року частково задоволено позов ОСОБА_1. та
визнано за нею право власності на АДРЕСА_1. В решті позову відмовлено.

На дані судові рішення представник ОСОБА_5. подав
апеляційну скаргу. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам
справи, обставини, які суд вважав встановленими,
не доведені належними та допустимими доказами. Визнаючи за позивачкою право
власності на квартиру, яка придбана ОСОБА_4. і є спільною сумісною власністю

Справа № 22-Ц-595/2007 р.                                      Головуючий у 1 інстанції Керніцький І.І.

22-ц-553/2007 р.

Категорія 12                                            Доповідач Мелінишин Г.П.

2

його та ОСОБА_5., суд не врахував, що між позивачкою та
відповідачем не було укладено жодної угоди, передбаченої цивільним
законодавством щодо придбання зазначеної квартири. Судом не
прийнято до уваги, що дії повіреного (відповідача), спрямовані на придбання
квартири безпосередньо для позивачки без належно оформленого доручення чи іншої
угоди не можуть бути визнані правомірними і здійсненими внаслідок порушення
довірителем обов'язків, передбачених ст. 1007 ЦК України. Крім того, судом
поновлено позивачці строк для звернення до суду без з"ясування поважності
причин такого пропуску. В ході судового розгляду було встановлено, що позивачка
неодноразово приїжджала в Україну, проживала в спірній квартирі і не була
позбавлена можливості дізнатися про умови договору та звернутися за захистом
порушеного права. Оскільки ОСОБА_1. не представила суду доказів щодо пропуску строку на звернення до суду з поважних причин, то
відповідно до п.п. З, 4
ст. 267 ЦК
України сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Посилаючись
на порушення судом норм матеріального та процесуального права, апелянт просив
вказані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні
позову ОСОБА_1. відмовити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи
апеляційної скарги підтримав з наведних у ній мотивів.

Представник ОСОБА_1. та ОСОБА_4. доводів скарги не визнали, посилаючись на
обгрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до
задоволення, а рішення до скасування з ухваленням нового рішення з таких
підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1. суд виходив з того,
що відповідач ОСОБА_4. не виконав умови доручення, за якими повинен був
придбати квартиру для позивачки за її кошти. Крім того, оскільки позивачка
пропустила строк звернення до суду, то
такий на думку суду, підлягав поновленню. При цьому суд керувався ст. 73 ЦПК України.

Однак погодитися з такими висновками колегія суддів не може, оскільки вони
не грунтуються на вимогах закону та не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідно до вимог ст. 237, 239, 244, 245 ЦК України
представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник)
зобов"язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Представництво, яке
грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю, що є письмовим
документом і за формою повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону
має вчинятися правочин.

З матеріалів справи вбачається, що 16.11.2002 р. між ОСОБА_2.,
ОСОБА_3. та ОСОБА_4. було укладено договір купівлі-продажу АДРЕСА_1. Згідно
умов договору власником придбаної квартири став відповідач ОСОБА_4., що діяв в
своїх інтересах.

Посилання позивачки на пояснення свідків як на доказ
того, що між нею та ОСОБА_4. мала місце домовленість про придбання ним квартири
на її ім"я не заслуговує на увагу. За змістом ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Такі
пояснення свідків не є допустимими доказами, а інших доказів того, що у
визначеній законом формі-письмовою довіреністю уповноважувала свого сина
придбати їй спірну квартиру, вона суду не представила.

За таких обставин, оскільки позивачкою не представлено
доказів на обгрунтування своїх позовних вимог, колегія суддів підстав для
визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання за ОСОБА_1. права
власності на спірну квартиру не знаходить.

Що стосується ухвали суду від 02.11.2006
р., то вона постановлена судом з порушенням норм матеріального
та процесуального права, а тому не може залишатися в

3

силі.
Поновлюючи позивачці строк на звернення до суду суд виходив з того, що такий
строк є процесуальним і підлягає поновленню, оскільки
пропущений з поважної причини.

Однак, цивільно-правовий інститут
позовної даності належить до інститутів матеріального права.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності є самостійною
підставою для відмови в позові, за винятком випадків, коли вимоги є
необгрунтованими.

Враховуючи, що строки звернення до суду стосуються
захисту порушеного права, а позивачка не довела обгрунтованості своїх позовних
вимог, колегія суддів не вбачає підстав для застосування цих строків.

Судові витрати слід покласти на позивачку відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі ст.ст. 203, 237-239, 244-245, 392 ЦК України та керуючись ст.ст. 307, 309, 313,
316-317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити. Рішення Долинського
районного суду від 21 грудня 2006 року та ухвалу Долинського районного суду
від 2
листопада 2006 р. скасувати. Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 продажу квартири та визнання права власності
на неї відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1. на користь
ОСОБА_5. сплачених нею 49 грн. 27 коп. судового збору
та 30 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи, а всього
79 грн. 27 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з часу
набрання ним законної сили.