У Х В А Л А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

Суддя Верховного Суду України Ярема
А.Г., розглянувши                      3
травня 2007 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 11
грудня 2006 року та Апеляційного суду Донецької області від 20 лютого  2007 року в справі за позовами ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання переважного
права купівлі частки у  спільній
власності, частково недійсними договорів дарування, переведення прав і
обов'язків покупця за договорами
купівлі-продажу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся
до суду із зазначеними
позовами, посилаючись на те, що є співвласником будинку  АДРЕСА_1.

У серпні 1997 року інша
співвласниця будинку -  ОСОБА_2  відчужила
ОСОБА_3 2/25 частини спірного будинку, про що йому стало відомо в 2002
році.

Згідно з договором купівлі-продажу
від 2 квітня 2002 року, укладеним між ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_3, було
відчужено 7/100 частин будинку.

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 2 квітня 2002
року уклали договір дарування на 2/25 частин будинку, який приховує договір
купівлі-продажу.

Вважаючи, що має переважне право купівлі частки у майні, належній
сторонам на  праві спільної часткової
власності, просив поновити строк позовної давності й задовольнити його
вимоги.

Рішенням Жовтневого районного суду
м. Маріуполя від 11 грудня 2006 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду
Донецької області від 20 лютого  2007
року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано й у задоволенні позову
відмовлено.

У обгрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається  на невідповідність висновків судів обставинам
справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм
процесуального права та ставить питання про скасування судових рішень і
ухвалення нового рішення.

У відкритті касаційного провадження
у даній справі слід відмовити з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
кожна частина спірного жилого будинку є самостійним об'єктом приватизації
і тому підстави для застосування ст. 114 ЦК України 1963 року відсутні.

Апеляційний суд не погодився з
такими висновками районного суду й, скасовуючи рішення суду першої інстанції і
відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивач пропустив строк
позовної давності на оскарження договору купівлі-продажу від 15 серпня 1997
року, крім того, він був повідомлений разом із іншими співвласниками будинку
про намір ОСОБА_2 продати свою частину будинку; при укладенні договору
купівлі-продажу 7/100 частин будинку ОСОБА_3 вже була співвласником спірного
будинку, а тому продавці мали право вибору покупця; позивач не надав достатніх
доказів на підтвердження своїх доводів стосовно того, що договори дарування
приховують договори купівлі-продажу.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК
України    суд касаційної інстанції
не  може
встановлювати або (та) вважати доведеними  обставини,
що  не  були
встановлені  в  рішенні
судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті   ними,
вирішувати   питання   про
достовірність  або недостовірність
того чи іншого доказу та  про перевагу
одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги і зміст
оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку про те, що судом допущено
порушення або неправильне застосування норм
процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, та
зазначені доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до п.  5 ч. 3
ст. 328   ЦПК України, у разі якщо
касаційна скарга є необгрунтованою і викладені
в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи,
суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись ст. 328  ЦПК України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження
в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про визнання переважного права купівлі частки у  спільній власності, частково недійсними
договорів дарування, переведення прав і обов'язків покупця за договорами  купівлі-продажу за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення  Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 11 грудня 2006 року та Апеляційного суду Донецької області від 20
лютого  2007 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду України                                                      А.Г. Ярема