У Х В А Л А

Іменем України

31 січня 2007 року                                                               м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Лященко Н.П.,

Прокопчука Ю.В.,

Панталієнка П.В.,

Шабуніна В.М., -

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Красилівської сільської ради,
3-тя особа - відділ освіти Броварської райдержадміністрації, про відшкодування
шкоди,

в с т а н о в и л а:

У травні 2003 року ОСОБА_1
пред'явив  у  суді
позов  до Красилівської сільської
ради про відшкодування шкоди.

Зазначав, що з 1 вересня 1998 року до
31 серпня 2001 року він працював у Красилівській загальноосвітній школі на
посаді ІНФОРМАЦІЯ_1.

На порушення вимог ст. 55 Закону України “Про освіту” (далі - Закон)
відповідач не забезпечив його безкоштовним житлом з опаленням та освітленням у
с. Красилівка, унаслідок чого він змушений був разом із сім'єю проживати у
квартирі ТОВ “Агрофірма “Зоря” у с. Світильне та їздити на роботу в
с.Красилівка.

Оскільки всупереч вимогам ст. 14 Закону
відповідач не забезпечив йому регулярне безкоштовне підвезення до місця роботи
та додому в період його педагогічної діяльності, позивач змушений був нести
додаткові витрати на проїзд протягом зазначеного часу.

Загальна вартість проїзду рейсовим автобусом “Київ - Кулажинці”, яким він
користувався від зупинки с. Світильне до с. Красилівка за вказаний період
становить 2340 гривень, яку він і просив стягнути з відповідача.

Рішенням Броварського районного суду Київської області від 27 червня 2003
року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Київської області від 31
жовтня 2003 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення,   посилаючись на порушення судом норм
матеріального й процесуального права, та постановити нове, яким його вимоги
задовольнити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив із того, що, починаючи з 1998 року до 2001 року включно, Законами
України “Про Державний бюджет” не виділялись кошти на відшкодування витрат на
проїзд педагогічним працівникам, що працюють у сільській місцевості.

Крім того, позивачем пропущений
передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду за
захистом порушених трудових прав.

З такими висновками суду першої
інстанції погодився й суд апеляційної інстанції.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду не можна, поскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального
та процесуального закону.

Статтею 14 Закону України “Про освіту”,
ст. 21 Закону України “Про загальну середню освіту” та ст. 32 Закону України
“Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено забезпечення у сільській
місцевості регулярного безоплатного підвезення до місць навчання і додому учнів
та педагогічних працівників.

Зазначеними законами передбачені
відповідні пільги, проте суд належним чином не з'ясував, який було встановлено
порядок їх надання, хто мав забезпечити безкоштовний проїзд позивачу та за який
рахунок, чи передбачена компенсація зазначених пільг грошима.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Бюджетного
кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну
систему, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року
і закінчується 31 грудня того ж року.

Зазначивши про те, що протягом
1998-2001 років державний бюджет не передбачав коштів на реалізацію зазначених
норм закону, суд у порушення вимог ст. ст. 202, 203 ЦПК України не послався на
відповідну статтю Закону України “Про Державний бюджет України на 1998 рік” та
наступні роки, якою була зупинена дія нормативних актів, що дають позивачу
право на вищезазначені пільги.

Крім того, у  порушення вимог ст. 40 ЦПК України (1963
року) суд не перевірив доводів відповідача щодо надання ОСОБА_1 сільською радою
земельної ділянки під забудову в с. Красилівка ще під час його роботи
дільничним інспектором міліції, на якій побудовані господарські будівлі, де
позивач мав реальну можливість
проживати.

Безпідставним є й посилання суду на ст.
233 КЗпП України, оскільки спір, що виник між сторонами, не є трудовим.

Зазначені порушення норм матеріального
та процесуального права залишились поза увагою й суду апеляційної інстанції.

За
таких обставин постановлені судові не можуть залишатися в силі та підлягають
скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Броварського районного суду Київської області від 27 червня 2003
року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2003 року
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                       М.В. Патрюк

Судді:                                                                 Н.П.
Лященко

П.В. Панталієнко

Ю.В. Прокопчук

В.М. Шабунін