Справа № 2-165/06
р. Справа № 2-365/07 р.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2007
р

Фрунзенський райсуд м. Харкова

У складі: головуючого Алфьорової Т.
М. При секретарі Гудзенко О.М. розглянувши у судовому засіданні позовну заяву
ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про стягнення суми
боргу за договором позики .

Встановив :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 борг за договором позики,
посилаючись на те, що у 1997
році між нею та відповідачкою був укладений договір позики на суму 324000 грн.і ця сума
була передана відповідачці повністю. Строк повернення коштів не обговорювався і
вона вважала, що відповідачка буде
повертати борг поступово. Відносини між ними були гарні. Пройшло 9 років, але відповідачка до наступного часу не повернула
гроші, які позичала у 1997
році. 23.12.2005 р. вона
відправила відповідачці телеграму, де просила повернути борг до 30.12.2005 p., але свої
зобов'язання про повернення боргу ОСОБА_2. не виконала до наступного часу, тому
вона просить стягнути з відповідачки борг у порядку ст.ст. 1046 - 1050 ЦК України.

Далі позивачка ОСОБА_1 уточнювала позовні вимоги і
просила стягнути з відповідача у порядку
ст. 625 ЦК України 3% річних, за період з 31.12.05 р. по 12.12.06 p., що складає 910
грн., суму індексу інфляції 8445,7
грн. Згідно зі ст. 1048
ЦК України просить стягнути 2754
грн., а також моральну шкоду у розмірі 5000 грн., так як вона протягом тривалого часу, а саме 9 років не може
отримати з відповідачки борг, що вплинуло негативно на її стан здоров'я та
погіршила її матеріальний стан. Крім цього, просить стягнути і витрати, які
вона використовувала на дорогу.

У судовому
засідання позивачка та її представник позов підтримали у повному обсязі вказуючи
на те, що гроші у сумі 6000
дол. США,  дійсно брала тільки відповідачка,
чоловік ОСОБА_2 не мав відношення до договору позики . У 1997 році договір
позики не був оформлений у письмовій формі, так як у них були чудові відносини
і вона довіряла ОСОБА_2 і тільки у 2003
році відповідачка написала розписку, в якій визнавала свій борг перед нею.

Відповідачка у судовому засіданні
позов не визнала і пояснила, що вона ніколи не займала у позивачки гроші і не
чула про борг чоловіка перед позивачкою. Чоловік часто їздив до м. Донецьк у
зв'язку з підприємницької діяльністю і можливо він міг брати борг у різних
людей , але  їй про це нічого не відомо. У ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер. У 2001 році, коли вона
була у позивачки, то та попросила її написати розписку, де було вказано про
борг чоловіка. Позивачка надала до суду розписку від 2003 році, але у 2003 році вона не
писала не яких розписок. ОСОБА_1 дала обіцянку, що підтвердить борг чоловіка
розпискою, але її так і не надала, а також вказувала на те , у нею фінансові
труднощі   і просила написати розписку
про повернення боргу за чоловіка, щоб показати її комусь, вказавши на те ,що цю
розписку вона не буде використовувати проти нею .

Вважає, що вимоги позивачки не законні, так як між ними не був укладений
договір позики, як того вимагає законодавство і тому просить відмовити в
задоволенні позову. При наданні договору позики, який підтвердив би борг її
чоловіка, тоді вона буде виконувати його обов'язки.

Вислухавши сторони, перевіривши  матеріали справи, суд вважає вимоги не
обґрунтованими і треба в задоволенні позову відмовити з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11
ЦК України - підставами
для виникнення цивільних справ і обов'язків є договори і інші угоди.

Згідно зі ст. 374
ЦК України (в редакції 1963
року), а також
зі ст. 1046 ЦК
України (в
редакції 2003 року )- за договором
позики, одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні (позичальникові) грошеві кошти, а
позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів
(суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей .

Згідно зі ст. 375
ЦК України (в
редакції 1963 р) і ст.
1047 ЦК
України - договір
позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладання договору
позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший
документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно зі ст.59 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть
підтверджуватись іншими засобами доказування. Показання свідків  для підтвердження договору позики не
допускаються.

В судовому засіданні позивачка
ОСОБА_1 наполягала на тому, що між нею та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений
договір позики і посилається при цьому на ст.ст. 1046-1050 ЦК України, які регулюють відношення сторін за договором
позики.

Але надана розписка не підтверджує,
що між сторонами був укладений саме договір позики , так як в ній не
вказано, що ОСОБА_2. брала у позички зазначену суму, а позивачка цю суму
надавала відповідачці. Позивачка у позовній заяві не заперечувала проти того, що
між сторонами у 1997 році не
був укладений письмовий договір позики, а тільки усний і надалі відповідачка
ОСОБА_2. не надавала ОСОБА_1 розписку, що вона дійсно займала у нею гроші.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на
підстави своїх вимог і заперечень.

Позивачка не надала докази, які б
підтвердили, що між нею та відповідачкою ОСОБА_2був
укладений договір позики на вказану суму. Суд розглядає спір тільки у
межах позовних вимог.

Відмовляє в задоволенні позову про
стягнення суми позики, суд відмовляє в задоволенні інших вимог, вказаних у
додатковій позовній заяві, так як ці вимоги взаємозалежні від вимог про
стягнення боргу.

При зверненні до суду позивачкою ОСОБА_1 сплачене держмито у розмірі 102 грн. У зв'язку з матеріальним становищем, позивачка не працює
,має неповнолітню дитину, суд вважає частково звільнити її від сплати держмито

Керуючись ст. ст. 10-11, 60 ,209,212 ,214- 215 ,217
,218   ЦПК України,
ст.ст. 44, 374, 375 ЦК
України (в редакції
1963 року)1046-1050 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1   до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за
договором позики відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до   Апеляційного
суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Заява про апеляційне оскарження рішення суду може бути
подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження, або протягом
десяти днів з дня проголошення рішення без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження.