СУД   ЧЕРКАСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
Справа №22ц-104-2007р.                                                           Головуючий
Категорія про поновлення на роботі                                                            - Черненко В.О.
Доповідач в апеляційній інстанції   - Захарова А.Ф.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2007 р. Судова палата в цивільних
справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого                           Захарової
А.Ф.

суддів                                      Подорога В.М., Адаменко Л.В.

при секретарі                          Ковтун Л.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Черкаси апеляційну скаргу Комунального підприємства «Комунальник»
Городищенської міської ради на рішення Городищенського районного суду
Черкаської області від 21 листопада 2006р. по справі за позовом ОСОБА_1 до
Комунального підприємства «Комунальник», Городищенської міської ради про
визнання недійсним наказу про звільнення з роботи,- за №НОМЕР_1 та поновлення
його на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1, зобов'язання відповідача укласти новий
безстроковий трудовий договір при прийнятті на посаду ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнення з
відповідача на його користь 10698 грн. 11 коп.
в рахунок відшкодування не донарахованої та недосплаченої заробітної плати і
всіх інших видів доплат; стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та
стягнення 3000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вивчивши
матеріали справи, вислухавши представників КП «Комунальник», які підтримали
доводи апеляційної скарги, та ОСОБА_1,
його представника, які заперечували на доводи апеляційної скарги, судова
палата,-

встановила:

В липні 2006
року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Комунальник»
Городищенської міської ради про визнання частково недійсним трудового договору,
стягнення доплати за роботу у вихідні дні, надурочні та нічні години роботи.

Вказував, що
згідно трудового договору між ним та Комунальним підприємством (КП) «Комунальник»
Городищенської міської ради він був прийнятий на посаду ІНФОРМАЦІЯ_1 з
01.05.2004 року.

Згідно п.4 умов
договору за виконану роботу йому встановлювалась мінімальна зарплата 240 грн.

За бажанням
сторін, по закінченню строку договору договір може бути продовжено, як
зазначено в договорі.

Незважаючи на
наявність у відповідача галузевої угоди, зареєстрованої Міністерством праці та
соціальної політики з питань житлово-комунального господарства №303-3/25-02-015-8 від 30.04.03 року та на 2005 рік
№НОМЕР_2, - де вказано, що посада ІНФОРМАЦІЯ_1 є платною одиницею та відноситься до третього розряду і
оплачується відповідно єдиної сітки між розрядних тарифних коефіцієнтів
по підгалузях та видах робіт житлово-комунального господарства за коефіцієнтом
1, 2, з ним був укладений фактично строковий договір, хоч такий відповідно до
п.4 ст.23 КЗпП України укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть
бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної
роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках,
передбачених законодавчими актами.

Ст.9 КЗпП
України визначає, що якщо умови договорів про працю погіршують становище
працівників порівняно з законодавством України про працю вони є недійсними.

Відповідач при
укладенні трудового договору з ним не дотримався законодавства України про
працю в частині укладення строкового договору, розміру зарплати та часу праці,
як видно з вищенаведеного.

Так наявний
укладений трудовий договір фактично є посадовою інструкцією, так як містить
елементи такої, а не трудові, виробничі та соціально-економічні, які мають бути
узгоджені з інтересами трудящих, власників та уповноважених ними органів (ст. 10 КЗпП України), що передбачено
галузевою угодою.

В результаті
цього його час роботи складає набагато більше, ніж передбачено чинним
законодавством, - по 24 години за зміну, що суперечить ст.50 КЗпП України, де
чітко зазначено, що норма робочого часу не може перевищувати 40-годин на
тиждень. Внаслідок цього виходить, що він за час роботи з 01.05.2004 року по 01
червня 2006 року фактично виробив 5038 годин замість 3624 години, що становить
1414 годин переробки, що підтверджується журналом прийому та здачі чергування
на насосній станції №2 «Комунальник» з 25.06.2003 року.

Знаючи про його
надурочні години роботи, відповідач не бажає добровільно доплачувати за їх йому в подвійному розмірі, як
визначено ст. 106 КЗпП України.

Аналогічно і про
роботу у вихідні та святкові дні, за які відповідно до ст. 107 КЗпП України
оплачується у подвійному розмірі.

Згідно додатку
№5 до Галузевої угоди його робота ІНФОРМАЦІЯ_1 при роботі у вечірній час (з 18
до 22 години) оплачується у підвищеному розмірі 20% від ставки, а у нічний час
(з 22 до 6 годин) розмір зарплати підвищується на 40% відповідно до тарифної
ставки в цей час.

Ст.95 КЗпП
України визначає, що мінімальна зарплата - це законодавчо встановлений розмір
заробітної плати... Мінімальна зарплата є державною соціальною гарантією,
обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій
усіх форм власності і господарювання.

Виходячи з
вищенаведеного, вважає, що він недоотримав зарплату за час роботи в період з
01.05.2004 року по 01.06.2006 року в сумі 8723 грн. (розрахунки та відомість
додаються), куди включено: фактично відроблені години, години за нормою,
нарахування тарифної ставки, тарифна ставка, зарплата, яка фактично нарахована,
додаткові години та недоплачена зарплата за роботу у вечірні часи, у нічний
час.

З метою
урегулювання спору він звернувся з відповідною заявою до КП «Комунальник» від
22.05.2006 року але керівництво підприємства не створило комісію по
урегулюванню спору і не запрошували його прийняти в ній участь.

Відповідно до
ст.ст.9; 233 КЗпП України просив постановити рішення, яким визначити   частково
недійсним   трудовий   договір,
укладений   між   ним
та   КП

«Комунальник» Городищенської
міської ради від 1 травня 2004 року, в частині укладання строкового договору
при прийнятті на посаду ІНФОРМАЦІЯ_1, замість прийняття на роботу за штатним
розписом та тарифної ставки, що передбачено галузевою угодою на 2005-2006 роки
від 01.04.2005 року №НОМЕР_2 та в частині встановлення йому п.4 умов договору
розміру зарплати в сумі 240 грн. на зміну цього пункту на слова: відповідно до
штатного розпису, але не менше ніж мінімальна зарплата на час отримання
зарплати.

Зобов'язати
відповідача укласти новий трудовий договір, який має відповідати нормам чинного
законодавства та Галузевій угоди.

Стягнути на його
користь 8723 грн. з відповідача в рахунок відшкодування не донарахованої та
недосплаченої зарплати та всіх інших видів доплат, що передбачено Галузевою
угодою та нормами чинного законодавства.

Судові витрати віднести за рахунок відповідача.

Додатково просив
стягнути з відповідача на його користь 3000 грн. у відшкодування спричиненої йому моральної шкоди, оскільки були грубо
порушені його права відповідачем, достроково був розірваний трудовий
договір, не була розглянута його заява комісією по трудовим спорам.

Під час розгляду
справи позивач змінив позовні вимоги і просив визнати недійсним наказ про
звільнення з роботи за № НОМЕР_1 та поновити його на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1,
зважаючи на безстроковість трудового договору, зобов'язати відповідача укласти
новий безстроковий трудовий договір при прийнятті на посаду ІНФОРМАЦІЯ_1 за
штатним розписом та тарифної ставки, що передбачено галузевою угодою на
2003-2004 рік та на 2005-2006 рік, який має відповідати нормам чинного
законодавства та Галузевої угоди, стягнути з КП «Комунальник» на його користь
10988 грн. в рахунок відшкодування не донарахованої та недоплаченої зарплати і
всих інших видів доплат, що передбачено Галузевою угодою та нормами чинного
законодавства. Просив стягнути також з відповідача на його користь за вимушений
прогул на роботі зарплату з 01 липня 2006 року по день фактичного поновлення на
роботі з розрахунку 40 грн. 06 коп. за один робочий день, стягнути 3000 грн. у
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням
Городищенського райсуду від 21
листопада 2006 року позов задоволено частково. Визнано недійсним наказ №НОМЕР_1
Комунального підприємства «Комунальник» Городищенської міської ради про
звільнення з роботи ОСОБА_1 з посади машиніста насосних станцій з 01 липня 2006
року за п.2 ст.36 КЗпП України в зв'язку з закінченням терміну дії договору.

Поновлено
ОСОБА_1 на роботі на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1 Комунального підприємства
«Комунальник» Городищенської міської ради.

Стягнуто з КП
«Комунальник» Городищенської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток
за весь час вимушеного прогулу з 01 липня 2006 року по 21.11.2006 року в
загальній сумі 4126 грн. 18 копійок.

Стягнуто з КП
«Комунальник» Городищенської міської ради на користь ОСОБА_1 10698 грен. 11 коп. в рахунок
відшкодування недорахованої та недоплаченої заробітної плати.

В частині
позову, а саме: зобов'язати відповідача укласти новий безстроковий трудовий
договір при прийнятті на посаду ІНФОРМАЦІЯ_1 за штатним розписом та тарифної
ставки, що передбачено галузевою угодою на 2003-2004 рік та 2005-2006 рік, який
має відповідати нормам чинного законодавства та Галузевої угоди та стягнення з відповідача
на користь позивача 3000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди,-
відмовлено.

Стягнуто з КП
«Комунальник» Городищенської міської ради на користь держави держмито в сумі
148 грн. 24 коп. та на користь Територіального управління

державної судової адміністрації в Черкаській області
витрати в розмірі ЗО грн. на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи.

В частині
поновлення на роботі та стягнення недорахованої зарплати в межах за один місяць
в розмірі 282 грн. 56 коп. рішення допущено до негайного виконання.

В апеляційній
скарзі на це рішення Комунальне підприємство «Комунальник» Городищенської
міської ради просе його
скасувати як таке, що не відповідає матеріалам справи, яку направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши
матеріали справи, судова палата вважає, що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення.

Судом
встановлено, що 01.05.2004 року між Бибою В.В. та відповідачем - КП
«Комунальник» був укладений строковий трудовий договір, згідно з яким ОСОБА_1
прийнято на посаду ІНФОРМАЦІЯ_1 на строк до 30.04.2005 року, що підтверджується
записом в трудовій книжці позивача та копією наказу НОМЕР_3 (ар.спр.12; 15). По
закінченні строку трудового договору жодна із сторін не поставила питання про
його припинення, трудові відносини фактично тривали, а тому відповідно до ст.
39-1 КЗпП України суд обґрунтовано зазначив, що слід визнати, що для цього
договору вважається продовженою на невизначений строк, оскільки позивач після
закінчення дії договору, тобто після 30.04.2005 року продовжував працювати на
посаді ІНФОРМАЦІЯ_1 до 01.07.2005 року.

Наказом НОМЕР_4
ОСОБА_1 було переведено на роботу ІНФОРМАЦІЯ_2 та між сторонами 01.07.2005 року
був укладений новий строковий договір про роботу позивача охоронником
виробничої бази до 01.07.2006 року (ар.спр.4).

Встановлено, що
даний договір був розірваний за згодою сторін і 01.09.2005 року укладений між
сторонами новий трудовий договір, згідно якого ОСОБА_1. був прийнятий на роботу
на посаду ІНФОРМАЦІЯ_1. Строк дії даного договору закінчувався 01.09.2006 року
(ар.спр.5). Представник відповідача заперечував факт укладення з позивачем
вищезазначеного договору в письмовій формі, однак підтвердив, що саме з
01.09.2005 року по день звільнення - 30.06.2006 року - позивач працював на
посаді ІНФОРМАЦІЯ_1. Наказом №НОМЕР_1 ОСОБА_1 було звільнено з цієї посади -
машиніста насосних станцій ,- з 01.07.2005 року за ст.36 п.2 КЗпП України в
зв'язку з закінченням терміну дії договору. При цьому, як встановлено в суді,
звільняючи ОСОБА_1 з посади ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідач керувався умовами договору
від 01.07.05 року про роботу позивача у відповідача на посаді охоронника
виробничої бази, який мав діяти до 1.07.2006 року, але був розірваний сторонами 01.09.2005 року, оскільки позивач ОСОБА_1.
з цього часу, тобто з 01.09.2005 року почав працювати на посаді
ІНФОРМАЦІЯ_1. Це підтверджується поясненнями сторін, свідків.

Виходячи з
цього, суд, беручи до уваги вищенаведене та те, що відповідач заперечуючи факт
укладення з позивачем 01.09.2005 року строкового договору в письмовій формі про
роботу останнього на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1, підтвердив, що саме з 01.09.2005 року
ОСОБА_1. по день звільнення працював на цій посаді, правильно визначився, що
відповідач не мав законних підстав звільнити позивача з займаної посади з підстав
п.2 ст.36 КЗпП України, тобто звільнити у зв'язку з закінченням строку дії
трудового договору, оскільки позивач був прийнятий та працював в КП «Комунальник» фактично на умовах безстрокового трудового
договору, укладеного на невизначений строк, а тому вимоги позивача в
частині визнання недійсним наказу №НОМЕР_1 про звільнення його з роботи та
вимоги його про поновлення на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягають до задоволення.

В зв'язку з
поновленням ОСОБА_1. на
роботі відповідач згідно ч.2 ст.235 КЗпП України має виплатити йому середній
заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 липня 2006 року по 21
листопада 2006 року, тобто по день поновлення

на роботі, з
розрахунку 40 грн. 06 коп.
за один робочий день, що становить: 40,06 грн. х 103 роб. дні = 4126,8 грн.
При цьому як видно із матеріалів справи, середньоденна зарплата розраховувалась
судом із зарплати за останні шість місяців роботи позивача з врахуванням
основної зарплати та додаткових виплат за надурочні години, за роботу у
вечірній години та у нічний час, та за роботу у важких і шкідливих умовах
праці, тобто з врахуванням всих передбачених чинним трудовим законодавством,
Галузевою та Генеральною угодами, виплат та доплат шляхом ділення сумарної
зарплати за шість місяців на кількість робочих днів у вказаному періоді.

Розглядаючи
питання про стягнення з відповідача на користь позивача не донарахованої та
недоплаченої заробітної плати, суд виходив з положень Галузевої угоди,
зареєстрованої Міністерством праці та соціальної політики з питань житлово-комунального
господарства №303-3/25-02-015-8 від 30.04.2003 року та №НОМЕР_2 від 01.04.2005
року про те, що посада ІНФОРМАЦІЯ_1 є штатною одиницею та відноситься до
третього розряду і оплачується відповідно до єдиної сітки міжрозрядних тарифних
коефіцієнтів по підгалузях та видах робіт житлово-комунального господарства за
коефіцієнтом 1, 2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом.
Відповідно до ст.96 ч.3 КЗпП України формування тарифної сітки проводиться на
основі тарифної ставки робітника першого розряду, що встановлюється в розмірі,
який перевищує законодавчо-встановлений розмір мінімальної заробітної плати та
міжкваліфікаційних співвідношень розмірів тарифних ставок. Враховуючи це,
положення п.3.1.3 розділу 3 Галузевої угоди та п.2.2 Генеральної угоди про те,
що мінімальна тарифна ставка робітника 1. розряду встановлюється не менше 120%
розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом, але на окремих
підприємствах при тяжкому фінансово-економічному стані колективним договором
може встановлюватися на період не більше ніж шість місяців з дати його
підписання інший розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду, який
не може бути меншим, ніж розмір мінімальної заробітної плати, встановленої
законом, суд зазначив, що дані коефіцієнти підприємство не може застосовувати
більше ніж шість місяців. Що застосовувати нижчий коефіцієнт єдиної сітки, ніж
вказано в додатку №2 до Галузевої угоди, підприємство не має права, оскільки
Галузевою угодою рекомендовані співвідношення мінімальної тарифної ставки
робітника 1 розряду (місячної тарифної ставки) за підгалузями та видами робіт
до встановленої угодою мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду.
Посилання представника відповідача на те, що зарплата не нараховувалась та не
сплачувалась позивачу в розмірах та порядку, встановлених чинним трудовим
законодавством та Галузевого і Генеральною угодою в зв'язку з тяжким
фінансово-економічним станом підприємства, суд правильно не взяв до уваги,
оскільки це не зазначено ні в колективному договорі ні в інших документах
підприємства, та згідно закону не може бути підставою для зменшення розміру
зарплати при її нарахуванні до виплати. Тому суд правомірно вказав, що
нарахування зарплати позивачу підприємство мало проводити за коефіцієнтом 1,2
розміру мінімальної зарплати, встановленої законом.

Щодо розрахунку
тарифної ставки, то відповідно до чинного законодавства суд розраховував її
шляхом ділення добутку мінімальної заробітної плати і міжрозрядного тарифного
коефіцієнта в розмірі «1,2» на встановлену норму тривалості робочого часу за
відповідний місяць.

Вирішуючи
питання про стягнення додаткової зарплати, яка включала в себе доплати за
роботу у надурочний час, вечірній час, нічний час, та за роботу із шкідливими
умовами праці, то суд, на думку судової палати, правильно визначився про
необхідність нарахування і виплати позивачу заробітної плати з урахуванням всіх
зазначених її чинників відповідно до діючого законодавства.

Так відповідно
до ст.50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу не може  перевищувати
40  годин  на тиждень,
згідно  ст. 106  ч.1
КЗпП  України  за

погодженого системою оплати праці
робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки і у
разі підсумкового обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години,
відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку,
передбаченому частиною першою вказаної статті.

Згідно ст. 107
КЗпП України робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному
розмірі працівникам, праця яких оплачується за годинами або денними ставками у
розмірі подвійної годинної або денної ставки, а оплата у зазначеному розмірі
проводиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.
Робота у нічний час згідно ст. 108 КЗпП України оплачується у підвищеному
розмірі, встановленому генеральною, галузевою (регіональною) угодами та
колективним договором, але не нижче 20% тарифної ставки (окладу) за кожну
годину роботи у нічний час.

Всі наведені
положення трудового законодавства правильно застосовані в даному випадку судом,
а також положення додатку №5 Галузевої угоди про те, що робота ІНФОРМАЦІЯ_1 при
роботі у вечірній час (з 18 до 22 години) оплачується у підвищеному розмірі -
20% від ставки, а у нічний час (з 22 до 6 години) розмір зарплати підвищується
на 40% відповідно до тарифної ставки в цей час.

Враховано судом
і шкідливі умови праці позивача, який як машиніст насосної станції відповідно
чинної інструкції хлорує питну воду два рази за зміну, тобто безпосередньо
контактує із шкідливою речовиною, якою є хлор відповідно до Постанови
Міністерства охорони здоров'я СРСР від 04.11.1987 року №4430-87 п.22.
Відповідно до ст. 166 КЗпП України машиністи насосної станції, як особи, що
контактують з шкідливою речовиною, мають право на безоплатне отримання за
встановленими нормами молока або інших рівноцінних харчових продуктів, а
відповідно до додатку 3 до Генеральної угоди на 2004-2005 роки за роботу у
важких та шкідливих умовах передбачені доплати та надбавки у розмірі 4,8 та 12%
- відсотків.

Враховуючи те,
що відповідач не заперечував фактичну кількість годин, відпрацьованих позивачем
за спірний період а саме з 01 травня 2004 року по 30 червня 2006 року -5038
годин замість 3624 години, що становить 1414 надурочних годин, які були
пораховані відповідно до журналу прийому здачі чергування на насосній станції
№2 КП «Комунальник», суд правильно, на думку судової палати, прийшов до
висновку про те, що заробітна плата за кожний відпрацьований місяць позивачем
повинна була включати в себе основну заробітну плату, яка нараховувалась шляхом
множення погодинної тарифної ставки на кількість годин за нормою, встановленого
на кожний місяць, та додаткової заробітної плати, що включала в себе доплати за
роботу у надурочний час, вечірній час, нічний час, та за роботу із шкідливими
умовами праці у розмірах, встановлених чинним трудовим законодавством та
Генеральною і Галузевою угодами.

Відповідно до
вищевикладеного суд навів в рішенні відповідні розрахунки заробітної плати, яка
мала бути виплачена позивачу у спірному періоді з урахуванням всих її
необхідних чинників і виклав такі у формі таблиць.

Виходячи з
наведеного, судом встановлено, що за спірний період відповідач мав нарахувати
та виплатити позивачеві 18479 грн. 07 копійок. Однак, згідно наданих довідок,
відповідач виплатив позивачеві тільки 7780, 96 грн., в результаті чого сума
недорахованої і недосплаченої заробітної плати склала 10698 грн. 11 коп.

Наведені судом
підрахунки і результати відповідають матеріалам справи і не викликають сумніву
у судової палати щодо арифметичного результату.

Звідси, суд
правильно визначився про необхідність стягнення з КП «Комунальник» на користь
позивача ОСОБА_1. 10698 грн. 11 коп.
в рахунок відшкодування недонарахованої та недоплаченої заробітної плати.

Відповідно до
роз'яснень п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року
«Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»

судам необхідно
враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для
працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є
мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не
можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір зарплати, так і про
норми оплати праці: за роботу в надурочний час, у святкові, неробочі та вихідні
дні, у нічний час, за час простою, який мав місце не з вини працівника і таке
інше.

А відповідно до
п.7 цієї постанови суд у разі вирішення спорів з питань форм і систем оплати
праці, норм, розцінок, тарифних ставок, схем посадових окладів, умов запровадження
й розмірів надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних,
компенсаційних і гарантійних виплат має з'ясовувати, чи були і як саме вони
врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій,
передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами.
При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені
законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами.

Оцінююче все
наведене у сукупності, судова палата вважає, що рішення суду щодо поновлення
ОСОБА_1. на роботі на посаді машиніста насосних станцій з виплатою йому вище
визначених сум заробітної плати в зв'язку з вимушеним прогулом, сум
недонарахованої і недосшгаченої зарплати відповідає вимогам діючого законодавства
і рекомендаціям судової практики.

Відповідно до
такого висновку не можуть бути враховані доводи апеляційної скарги КП
«Комунальник» про необґрунтованість проведених судом підрахунків щодо
заборгованості по зарплаті позивачу.

Слід вказати
одночасно й про правильність висновку суду щодо відмови позивачу в задоволенні
його вимог про зобов'язання відповідача укласти з ним новий безстроковий
трудовий договір при прийнятті на посаду ІНФОРМАЦІЯ_1 за штатним розписом та тарифної ставки, що
передбачено галузевою угодою на 2003-2004 роки та на 2005-2006 рік, який
має відповідати нормам чинного законодавства та Галузевої угоди, які є
завчасними вимогами.

Відмовлено судом
і в задоволенні вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки
останній належним чином не обґрунтував свої вимоги та не надав суду належних
доказів з приводу цього.

Судова палата
вважає, що і цей висновок суду відповідає матеріалам справи, як і все рішення в
цілому, підстав для скасування чи зміни якого не вбачається.

Керуючись ст.ст.
303; 304; 307; 308; 314 ЦПК України, судова палата,-

ухвалила:

Апеляційну
скаргу Комунального підприємства «Комунальник» Городищенської міської ради
відхилити.

Рішення
Городищенського районного суду Черкаської області від 21 листопада 2006 року,-
залишити без змін.

Ухвала може бути
оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України на протязі
двохмісячного строку.