У Х В А Л А

Іменем  України

25 квітня 2007 року                                                                   м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів:

Григор'євої Л.І.,

Барсукової В.М.,

Балюка М.І.,

Данчука В.Г., -

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи:     ОСОБА_3, відділ громадянства,
міграції та реєстрації фізичних осіб Індустріального РВ ДМУ УМВС України в
Дніпропетровській області, про усунення перешкод у здійсненні права володіння,
користування і розпорядження житловим приміщенням та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, третя особа -
ОСОБА_3, про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської
області від 2 березня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2002 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із позовом, в якому просив
усунути перешкоди в здійсненні ним права власності на квартиру АДРЕСА_1,  придбаної
ним  за  договором
купівлі-продажу  від 20 травня
2002 року в ОСОБА_4, від імені і за дорученням якого діяв ОСОБА_3.

У листопаді 2002 року ОСОБА_2
пред'явила зустрічний позов, в якому просила визнати недійсним договір
купівлі-продажу цієї квартири від 20 травня 2002 року, посилаючись на те, що
зазначена квартира була придбана нею раніше, 13 квітня 2002 року, на підставі
нотаріально-посвідченого договору завдатку.

Просила на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК
України визнати цей договір договором купівлі-продажу, посилаючись на ухилення
відповідача від його належного оформлення.

Рішенням Індустріального районного
суду  м. Дніпропетровська  від 21 листопада 2005 року позов ОСОБА_1
задоволено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

2 березня  2006 року апеляційним
судом Дніпропетровської області рішення суду першої інстанції скасовано та
постановлено нове рішення  про
задоволення позову ОСОБА_2 Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири
від 20 травня 2002 року та відмовлено ОСОБА_1
у задоволенні позову про усунення перешкод у здійсненні права власника
цієї квартири.

Позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири
від 13 квітня 2002 року та право власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 10 400 грн. у  рахунок укладеного договору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3. просить
скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

Встановлено, що двохкімнатна квартира
АДРЕСА_1 належала на праві приватної
власності  ОСОБА_4 (свідоцтво
про   право   власності
від 18 червня 2001 року).

13 грудня 1999 року ОСОБА_4 надав
ОСОБА_3 доручення  (яке не оспорено у
передбаченому законом порядку) на приватизацію зазначеної  квартири та її продаж за ціною  і  на
умовах за його розсудом. (а.с. 7).

14 лютого 2002 року між ОСОБА_3, який
діяв за дорученням власника, і ОСОБА_2 за участі посередницької фірми ТОВ
“Січеслав-95”  укладено угоду, визначену
сторонами як договір завдатку на суму 1 070 грн. у рахунок наступного  продажу спірної квартири, який повинен
бути  здійснений до 1 травня 2002 року за
ціною 21 400 грн. (а.с. 5).

13 квітня 2002 року між ОСОБА_3, який
діяв на підставі доручення від 13 грудня 1999 року, та ОСОБА_2 було укладено ще
один - нотаріально посвідчений договір, визначений як договір завдатку на суму
10 800 грн. з наступним оформленням договору купівлі-продажу спірної квартири
до 1 травня 2002 року за ціною 21 400 грн. (а.с. 6).

Однак, як установлено судом, до 1
травня 2002 року договір купівлі-продажу сторонами укладено не було, хоча після
оформлення договору завдатку від 14 лютого 2002 року ОСОБА_3. передав ОСОБА_2
ключі від спірної квартири.

При цьому суд встановив, що ОСОБА_3. не виконав умови договору від 13
квітня 2002 року щодо погашення заборгованості з комунальних платежів, а
ОСОБА_2 - щодо сплати повної вартості квартири та не з'явилася для оформлення
договору в обумовлений строк.

Оцінюючи в сукупності надані сторонами докази: їх пояснення, показання
свідка ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ “Січеслав-95” про відмову ОСОБА_2 від купівлі
спірної квартири та про повернення їй у зв'язку з цим на її вимогу 18 квітня
2002 року сплачених нею коштів за посередницькі послуги, розписки ОСОБА_2 від
19 квітня 2002 року про зобов'язання звільнення квартири після отримання суми
завдатку (а.с. 201), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про
відмову обох сторін від укладення договору купівлі-продажу спірної квартири в
обумовлений ними строк.

Не погодившись з таким висновком, апеляційний суд безпідставно всупереч
вимогам ст. 212 ЦПК  України  виходив
із  факту  ухилення ОСОБА_3 від укладення договору
купівлі-продажу, не врахувавши, що відмова від отримання ним решти коштів (за
квартиру) мала місце вже після збігу обумовленого сторонами строку (а.с. 104).

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання нотаріально
посвідченого договору завдатку від 13 квітня 2002 року на підставі ч. 2 ст. 47
ЦК України (1963 року) договором купівлі-продажу квартири, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив із безпідставності її вимог.

На підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України (1963 року) суд може визнати дійсною
угоду, що потребує нотаріально оформлення, коли сторони досягли згоди за всіма
її істотними умовами і одна із сторін повністю або частково виконала її, а
друга -  ухиляється від нотаріального
оформлення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що нотаріально
посвідчений договір сторін від 13 квітня 2002 року не може бути визнано на
підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України (1963 року) договором купівлі-продажу, оскільки
цим договором обумовлювалися зовсім інші, ніж передбачені договором
купівлі-продажу, права і обов'язки сторін та волевиявлення сторін в укладеному
договорі були направлені  на досягнення
інших правових наслідків, а саме на підтвердження дійсності намірів сторін у
майбутньому  - у строк до 1 травня 2002
року - укласти договір купівлі-продажу спірної квартири.

Доказів того, що при укладенні сторонами договору від 13 квітня 2002 року
вони в дійсності укладали договір купівлі-продажу , а не договір завдатку,
судами не здобуто, у зв'язку з чим рішення апеляційного суду про задоволення
позову ОСОБА_2 не можна визнати законним і обґрунтованим.

Оскільки в ОСОБА_3 не було перешкод для укладення ним за дорученням
власника 20 травня 2002 року договору купівлі-продажу цієї квартири з ОСОБА_1,
суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові ОСОБА_2 і задовольнив позов
ОСОБА_1 про усунення перешкод з боку ОСОБА_2 у здійсненні прав власника спірної
квартири.

Безпідставно скасувавши законне та обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, постановлене в межах заявлених сторонами вимог, апеляційний суд
порушив норми процесуального права - ст. ст. 212-303, 309 ЦПК України -   та неправильно застосував норми
матеріального права і ч. 2 ст. 47 ЦК України (1963 року), ст. 391 ЦК України
(2004 року), у зв'язку з  чим  відповідно
до ст. 339 ЦПК України рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із
залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 березня 2006 року
скасувати, залишити в силі рішення Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 24 листопада 2005 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                 Л.І.
Григор'єва

М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.Г. Данчук