суддя -
Категорія-44   Доповідач: суддя - Стратіло В.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2007 року.                          Донецьк

Апеляційний
суд Донецької області у складі головуючого: судді Шабанової В.О., суддів:
Стратіло В.І. та Рєзникової Л.В., при секретарі Кошмак Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому у
засіданні у приміщенні апеляційного суду у місті Донецьку цивільну справу за
апеляційною скаргою Закритого акціонерного товариства з іноземною інвестицією „ Запорізький
автомобілебудівний завод" (
далі ЗАТ „ЗАЗ") на рішення Центрально-Міського районного суду м.
Горлівки від 17.03.2006 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ „ЗАЗ" про стягнення збитків та судових
витрат,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2005 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з цим позовом до відповідача ЗАТ „ЗАЗ", вказуючи, що 22 жовтня 1998 року між ним та
відповідачем було укладено договір купівлі-продажу у розстрочку автомобіля
„Таврія" . Згідно
умов цього договору відповідач продав, а він купив вказаний автомобіль і у наступному зареєстрував його на своє ім'я. У
відповідності з довідкою-розрахунком про продаж у розстрочку автомобіля,
яка є невід'ємною часткою договору, ціна автомобіля на момент купівлі була
встановлена у 9598,40 грн. У
довідці також була зазначена ціна автомобіля у доларах США - 2800 доларів

Платежі за
купівлю автомобіля він повинен був провадити щомісячними платежам за
встановленими відповідачем рахунками.

При цьому відповідач вимагав від
нього сплату вартості автомобіля за курсом
долара до гривні на момент сплати,, встановивши розрахункову суму, яка
перевищує вартість автомобіля, зазначену у договорі. В результаті цього він
сплатив за автомобіль 9954
грн. 16 коп.,
тобто переплата склала 355
грн.76 коп.

Не погодившись
з його доводами про ціну автомобіля, відповідач звернувся до суду з позовом до нього про стягнення недоплаченої суми за договором
купівлі-продажу, пені та повернення автомобіля.

Він подав зустрічний позов про
відшкодування моральної шкоди та визнання за ним права власності на автомобіль.

Центрально-Міський
районний суду м. Горлівки своїм рішенням від 18 березня 2005
суд задовольнив позовні вимоги відповідача, а його позов відхилив.

Однак ухвалою
Апеляційного суду Донецької області від 2
червня 2005 року
його апеляційну скаргу на вказане рішення було задоволено частково, рішення
суду першої інстанції в частині задоволення вимог ВАТ „ЗАЗ" скасовано і
відмовлено у позові   про   повернення
автомобіля,   стягнення   збитків
та   пені.   Таким
чином,

апеляційний суд ухвалив нове рішення, яким відмовив
відповідачу у всіх його позовних вимогах,
визнавши тим самим за ним право власності на спірний автомобіль. При
розгляді справи по суті суд першої інстанції не обговорив питання про стягнення
з відповідача переплаченої ним суми за автомобіль та про стягнення судових
витрат по справі, оскільки він у своїй позовній заяві не висував таких вимог.

Вказував, що
вважає, що за результатами розгляду справи апеляційною інстанцією відповідач
зобов'язаний виплатити йому переплачену ним суму за автомобіль та відшкодувати
судові витрати. При цьому посилався на те, що ним було сплачено держмито у
розмірі 154, 68 грн., за
послуги адвоката він сплатив при розгляді справи у суді першої інстанції 500 грн. та у суді
апеляційної інстанції 300
грн., за автомобіль переплатив 355
грн.76 коп.

Просив
постановити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 355, 76 грн.
переплаченої суми за договором купівлі-продажу та 954 грн.68 коп. в рахунок
відшкодування судових витрат.

Рішенням
Центрально-Міського районного суду м. Горлівки від 17 березня 2006 року цей позов
задоволено частково. Суд стягнув з відповідача на користь позивача 1200 грн. в рахунок
відшкодування витрат на правову допомогу, а також 205 грн. 68 коп. в рахунок
відшкодування державного мита. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач в
особі його представника ОСОБА_2, що діє за довіреністю, подав апеляційну скаргу
на вказане рішення, де йдеться про те, що судом неповно з'ясовані обставини, що
мають значення для справи, порушено норми процесуального права. Апелянт просив
скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити
у задоволенні позовних вимог.

Від позивача
апеляційної скарги на рішення суду та письмових заперечень на апеляційну скаргу
відповідача не надійшло.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали цивільної справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до
пп. 1,4
ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального
або процесуального права.

Задовольняючі
позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 02.06.2005 року рішення місцевого суду у
задоволенні позовних вимог ЗАТ „ЗАЗ" про повернення автомобіля, стягнення
збитків та пені скасовано і відмовлено у його задоволенні. Суд посилався на те,
що відповідно до ст.88
ЦПК України ( в
редакції 2005 року) в
разі документального підтвердження судових витрат суд присуджує їх з другої
сторони.

При цьому суд
першої інстанції зазначив, що як вбачається з наданої позивачем довідки, його
витрати, пов'язані з наданням правової допомоги, складають 1200 грн., а витрати
по сплаті держмита, що було ним сплачено при розгляді судом його зустрічного
позову, складають 154,
68 грн., а також при розгляді даного позову -51 грн.. Посилаючись на вказане, суд зробив правовий
висновок про те, що вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь
позивача.

Однак з такими
висновками погодитись не можна, оскільки по - перше вони не
відповідають матеріалам справи, а по-друге: не основані на законі.

Як вбачається з
матеріалів справи позивач ОСОБА_1 дійсно поніс витрати на правову допомогу у
судах першої та апеляційної інстанцій при розгляді

цивільної справи за позовом ЗАТ „ЗАЗ" до нього про
стягнення збитків, пені та повернення автомобіля та за його зустрічним позовом
до ЗАТ „ЗАЗ" про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання за
ним права власності на автомобіль, відшкодування моральної шкоди у розмірі 9000 грн. та судових
витрат у розмірі 99 грн. 58 коп.

Разом з тим, з
наявних у матеріалах справи довідок за підписом завідуючого юридичною
консультацією Калінінського району м. Горлівки загальна сума цих витрат
становить не 1200 грн., як
зазначено у рішенні, а 800
грн. ( а.с.53-54;56).
Про вказаний розмір витрат на правову допомогу позивач вказував і у своєму
позові (а.с. 12) і не
збільшував своїх вимог в цій частині позову. Суд першої інстанції, наводячи у
своєму рішенні розрахунок загальної суми витрат на правову допомогу, допустився
помилки при проведенні елементарної арифметичної дії з додавання ( 800 + 300= 1200).

Крім того, при
вирішенні спору щодо стягнення судових витрат, судом невірно застосовано процесуальний закон, яким
врегульовано спірне питання.

Дійсно до
судових витрат, пов'язаних з розглядом судової справи відповідно до ч.1 та п.2 ч.З ст. 79 ЦПК України,
належать витрати з судового збору і витрати на правову допомогу.

Дійсно
відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а відповідачеві -пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Апеляційний
судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що при розгляді вказаної
цивільної справи було відмовлено як у задоволенні позовних вимог відповідача - ЗАТ „ЗАЗ",
так і у задоволенні зустрічного позову, заявленого позивачем ОСОБА_1, про що
свідчить рішення Апеляційного суду Донецької області від 2.06.2005 року ( а.с. 14-15).

Суд першої інстанції не звернув .на це уваги і
безпідставно стягнув судові витрати, тоді
як за такої ситуації відшкодування судових витрат, понесених кожною із сторін,
буде суперечити вимогам процесуального законодавства, оскільки ст.88 ЦПК
України не передбачає відшкодування судових витрат за таких обставин. Таким чином, у задоволенні позову в цій частині
необхідно відмовити.

Відповідно до
ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судом
встановлено, що відповідач поніс судові витрати при розгляді цієї справи,
пов'язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 25 грн.50 коп. та з оплатою інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у
розмірі 30 грн., що підтверджується письмовими доказами ( а.с.81, 101).

Вказані витрати підлягають
відшкодуванню за рахунок позивача.

Крім того, судом
першої інстанції допущені також й інші порушення процесуального законодавства.

Так, розглянувши
справу у порядку заочного розгляду, суд першої інстанції обґрунтував це тим, що
у судове засідання не з'явився відповідач, який про розгляд справи був
повідомлений належним чином, а причина його неявки суду невідома.

При цьому суд керувався ст. ст. 224, 225 ЦПК України

Однак з такими
висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Відповідно до вимог, визначених у ч.1 ст.224 ЦПК
України тільки у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним
чином повідомлений і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки або
якщо зазначені ним причини визнані неповажними,
суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо
позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про те, що розгляд справи
буде проводитись в заочному порядку, суд зобов'язаний постановити ухвалу з
занесенням до протоколу судового засідання або шляхом ухвалення окремого
процесуального документа в нарадчій кімнаті (ст.225 ЦПК). Зазначене питання
вирішується до початку розгляду справи по суті.

Як вбачається з
матеріалів справи суд першої інстанції своєю ухвалою від 02 грудня 2005 року визначив про розгляд справи у
загальному порядку ( а.с.40).

Більш того,
ухвалою від 26 грудня 2006 року суд визнав
явку відповідача обов'язковою з метою надання особистих пояснень і призначив
розгляд справи на 19.01.2006
року (а.с.45).

19 січня 2006
року у судове засідання з'явився представник відповідача ОСОБА_2 і на
підтвердження своїх повноважень надав довіреність, яка була залучена до справи
(а.с.47). Однак слухання справи було відкладено у зв'язку з неявкою
представника позивача, справу призначено до розгляду на 2 березня 2006 року, що видно з
протоколу судового засідання (а.с.48).

2.03.2006 року відбулося судове засідання з участю сторін, тобто і
з участю представника відповідача ОСОБА_2, який дав пояснення по суті позовних
вимог та заявив клопотання про надання строку для підготовки письмових
заперечень і вказане клопотання судом було задоволено, по справі оголошено
перерву до 17 березня 2006 року ( а.с. 50-51) .

Не зважаючи на
те, що представник відповідача приймав участь у розгляді справи, 17 березня 2006 року судом
постановлено ухвалу про заочний розгляд справи ( а.с. 60-а), яка до того ж не підшита до справи, а
вклеєна, що є неприпустимим, після чого розгляд справи було продовжено. В цей
же день було ухвалене судове рішення, як визначене як заочне ( а.с.61).

Апеляційний суд
вважає, що за таких обставин розгляд справи у порядку заочного розгляду є
неприпустимим, оскільки відповідно до вимог цивільно-процесуального
законодавства зазначене питання повинно вирішуватись до початку розгляду справи
по суті. Таким чином, ухвала суду першої інстанції від 17 березня 2006 року щодо проведення заочного розгляду справи не має
правового значення.

Що стосується
рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо
повернення переплаченої суми у розмірі 355,
76 грн., яке сторонами не оскаржувалось, апеляційний суд вважає, що рішення в
цій частині є обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам чинного
законодавства і тому підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303-305, п.2 ч.1 ст.307, пп.1,4 ч.1 ст. 309,
313-314, 316, 317, 219 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ЗАТ „Запорізький Автомобілебудівний
Завод" задовольнити.

Рішення
Центрально-Міського районного суду м. Горлівки від 17 березня 2006 року в частині стягнення судових витрат скасувати.

У  задоволенні
позову  ОСОБА_1    до
ЗАТ   „Запорізький Автомобілебудівний Завод" про стягнення
судових витрат відмовити.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ЗАТ „Запорізький Автомобілебудівний Завод" судові витрати пов'язані з
розглядом цієї справи у розмірі 55 грн. 50
коп.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту його
проголошення і може бути оскаржене протягом двох
місяців з моменту набрання ним чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.