АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-23                       Головуючий у 1-й інстанції:   Прокопчук Т.С.
2007 р.                                 Суддя-доповідач:                        Спас О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2007 р.                                                                        м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого            Савченко О.В.

суддів:                       Спас О.В.

Бондаря М.С.

при секретарі   Череватій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною
скаргою

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2

на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від "03" липня 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7,
Орджонікідзевської районної адміністрації Запорізької міської Ради, виконавчого
комітету Запорізької міської ради, АБ "ТАС-Бізнесбанк", 3-і особи: КП
"ВРЕЖО №13", приватний
нотаріус ОСОБА_8, приватний нотаріус ОСОБА_9, приватний нотаріус ОСОБА_10 про
визнання рішення про приватизацію жилого приміщення, про перевід жилого
приміщення в нежиле недійсними, визнання угод купівлі-продажу, свідоцтва про
право власності на житло недійсними, визнання права користування жилим
приміщенням і вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

12 вересня 2003 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом,
в якому просили про виселення з кв.АДРЕСА_1 ОСОБА_7 та Акціонерного банку
„Муніципальний", а також просили зобов'язати житловий орган переукласти на
ім'я позивачів особовий рахунок на цю квартиру (а.с 3-5).

Згодом позивачі змінили позовні вимоги і на час
прийняття судового рішення їх позовні вимоги полягали у наступному. Позивачі
зазначали, що у вищевказаній

2

квартирі вони
мешкали та були зареєстровані з 1981
по 11 травня 2001 року як члени
сім'ї наймача ОСОБА_5.

Далі позивачі посилаються на ті
обставини, що у серпні 2001 року позивач ОСОБА_3 дізналася, що
за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2001 року її та її на
той час неповнолітнього сина ОСОБА_4 було визнано такими, що втратили право
користування жилим приміщення в цій квартирі і судове рішення вже виконано.

30 серпня 2001 року нею було подано касаційну
скаргу на рішення суду.

05 лютого 2003 року Верховний
Суд України за її касаційною скаргою ухвалив про скасування рішення
Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя та направив справу на новий
розгляд.

10 червня 2003 року ухвалою
Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя позовні вимоги ОСОБА_5. було
залишено без розгляду в зв'язку з неявкою позивача в судові засідання.

Позивачі вважають, що таким чином сторони було повернуто в первісний стан.

Далі позивачі зазначають, що в той час, коли їх незаконно
було позбавлено права користування жилим приміщення, 06 липня 2001 року
Орджонікідзевська районна адміністрація м. Запоріжжя незаконно прийняла рішення
про приватизацію квартири на ім'я ОСОБА_5. Вже 16 липня 2001
року від імені ОСОБА_5. та за його довіреністю відповідач ОСОБА_6 продав
квартиру ОСОБА_1, яка 21 вересня 2001 року продала її
ОСОБА_7, яка
передавала квартиру банкам на умовах оренди.

29 травня 2003 року за заявою ОСОБА_7 рішенням
виконкому Запорізької міської ради приміщення квартири переведено
до нежилого фонду.

Позивачі вважають, що всі перелічені дії та угоди
відносно спірної квартири є такими, що не відповідають діючому законодавству, а тому
їх необхідно визнати недійсними, а за позивачами визнати право користування
спірним жилим приміщенням та вселити їх в вказану квартиру (а.с. 10-13, 264 - 266).

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 03 липня 2006
року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним рішення Орджонікідзевської районної адміністрації
Запорізької міської Ради НОМЕР_2 про
приватизацію жилого приміщення -
квартири АДРЕСА_1, а також свідоцтво
про право власності на житло НОМЕР_3, яке видано Орджонікідзевською
районною адміністрацією Запорізької міської Ради.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу НОМЕР_4 між
ОСОБА_5 і ОСОБА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького нотаріального міського округу ОСОБА_9

Визнано недійсним договір-купівлі-продажу НОМЕР_5 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7,
посвідчений приватним нотаріусом Запорізького нотаріального міського округу
ОСОБА_10

Повернуто сторони у первісний стан. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 11900 грн. Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_7  11871 грн.

Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради
НОМЕР_6 про перевід житлового приміщення - кв.АДРЕСА_1 в нежилий фонд.

3

Визнано недійсним свідоцтво про
право власності на нерухоме майно від 21 червня 2003 року, зареєстроване виконавчим комітетом Запорізької
міської ради за ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право користування жилим приміщенням - кв.АДРЕСА_1 та вселено позивачів в зазначену квартиру.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2006 року ОСОБА_1
відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та закрити
провадження в частині вимог про визнання незаконним акту приватизації та
рішення про перевід приміщення до нежилого фонду та постановити нове судове
рішення про відмову у решті позовних вимог.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_11, представник
ОСОБА_4 ОСОБА_12 заперечили
проти доводів апеляційної скарги, та зазначили, що вважають рішення суду першої
інстанції законним та обгрунтованим і не вбачають підстав для його скасування.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача,
пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга має бути задоволена частково з наступних
підстав.

За змістом ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на
рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального
або процесуального права.

Згідно
ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

З оскаржуваного судового рішення видно, що основоположний
висновок суду першої інстанції про незаконність приватизації ґрунтується на
тому, що суд визнав, що ОСОБА_5 не виявляв бажання приватизувати спірну
квартиру, а від його імені діяла і зробила це невідома особа за довіреністю,
якої не існувало.

На базі цього висновку зроблені всі подальші висновки суду першої інстанції
по справі.

Проте, такий висновок не відповідає обставинам
справи і погодитися з ним не можна, виходячи з наступного.

4

Згідно Закону
України „Про приватизацію державного житлового фонду" передача займаних
квартир у власність здійснюється на підставі рішення відповідного органа
приватизації за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі, в
тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло
(ст, 8 Закону).

Орджонікідзевською
районною адміністрацією Запорізької міської ради суду надано документи щодо
приватизації спірного житла (а.с. 219 - 224) з яких видно, що ОСОБА_5 надав
громадянину ОСОБА_13 повноваження з приватизації вказаного житла за нотаріально
посвідченою довіреністю НОМЕР_7. Саме ця
довіреність (за цією серією і номером) фігурує у всіх матеріалах з
приватизації. Та обставина, що в заяві про приватизацію від 02 липня 2001 року,
яка подавалася імені ОСОБА_5 уповноваженою особою вказана дата довіреності не
23, а 3 червня 2001 року, при тому, що всі інші дані вказані вірно, не може свідчити про відсутність
довіреності на приватизацію, оскільки саме серія і номер нотаріально
посвідченої довіреності є основними відомостями, які відповідають одні одним в
документах на приватизацію.

Приватизація
квартири була проведена з дотриманням всіх вимог законодавства і ОСОБА_5 став її власником, а
згодом і розпорядився нею, що свідчить про
хибність висновку суду першої інстанції про те, що він, нібито, не мав бажання
приватизувати квартиру. Цей висновок суду першої інстанції є лише припущенням,
яке спростовується дослідженими обставинами справи і не могло бути покладеним судом в основу постановленого
рішення, оскільки це суперечить вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України, яка
визначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вищенаведених обставин не підтверджуються і ті доводи позивачів, що від імені
ОСОБА_5 приватизацію
проводив громадянин ОСОБА_6 за довіреністю (а.с. 108), яка була видана пізніше, ніж проведена приватизація, а
саме - 09 липня 2001 року, а тому і
приватизація є незаконною.

З матеріалів справи вбачається, що громадянин ОСОБА_6 здійснював інші угоди
від імені ОСОБА_5, які
укладалися вже відносно приватизованої останнім квартири, а тому його дії не
пов'язані з оспорованою позивачами приватизацією житла.

Є помилковим і
той висновок рішення суду першої інстанції, що позивачі зберігали за собою право користування спірним житлом під час його
приватизації. Такий висновок є невірним, оскільки грунтується на тій
обставині, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були визнані такими, що втратили право
користування спірним житлом 11 травня 2001 року, а це рішення 05 лютого 2003 року скасовано Верховним
Судом України з направленням справи на новий судовий розгляд.

Проте, на час
проведення дій з приватизації житла рішення про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право
користування жилим приміщенням
спірної квартири набрано законної сили і було виконано належним чином. На час
прийняття рішення органом приватизації в жилому приміщенні була зареєстрована
одна особа - ОСОБА_5 і відповідно
норм Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" він один
мав право на приватизацію займаного ним житла і здійснив це право.

Відсутні
передбачені законом підстави, з яких рішення органу приватизації могло б бути
визнано незаконним.

Суд першої інстанції не дав оцінки і тій
обставині, що новий судовий розгляд справи за позовом про визнання
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням не
відбувся через залишення цього позову без розгляду ухвалою Орджонікідзевського
районного суду від   10

5

червня 2003 року (а.с. 23). При цьому не
було дотримано вимог ст. 420
ЦПК України 1963 року та
не додержано роз'яснень
п. 22 Постанови
Пленуму верховного Суду України № 9 „Про практику застосування судами процесуального законодавства
при розгляді цивільних справ по першій інстанції", де вказано, що після скасування виконаного рішення питання про
поворот виконання рішення суд першої інстанції має вирішити і при
залишені позову без розгляду.

Вказана обставина була відома позивачам, але дій з захисту своїх житлових
прав в розумінні гл. 50 ЦПК
України 1963 року
ними не здійснювалося, чого вони не заперечували і в засіданні апеляційного
суду.

Всі подальші висновки рішення суду першої інстанції
базуються на цих помилково визначених обставинах, а тому рішення суду не може
бути визнано законним і обґрунтованим.

Так, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні визначив, що через
визнану ним незаконною приватизацію є незаконними і всі інші угоди і рішення
щодо вказаної квартири.

При цьому суд не дав належної оцінки тим доводам
позивачів, що ці угоди та рішення порушують їх право власності. Проте, з матеріалів
справи видно, що позивачі не були власниками квартири, а тому права власності
не мали і порушення такого права відносно
них відбутися не могло, виходячи з чого судовий захист вказаного права
для позивачів є неможливим.

До того ж, позивачі просили визнати угоди з купівлі-продажу квартири
недійсними з підстав, передбачених ст. 48
ЦК України 1963р. і суд першої інстанції з цим погодився. Проте, суд не
дотримався роз'яснень п. 5
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 3 „Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними" і не зазначив нормативний акт вимогам
якого, на думку суду, не відповідали угоди, що були визнані судом недійсними.

Таке посилання в своєму рішенні суд першої інстанції не зробив через ті
обставини, що угоди купівлі-продажу житла між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 від 16 липня
2001 року та між ОСОБА_1
та ОСОБА_7 від 21 вересня 2001 року є такими,
що укладені належним чином та з дотриманням вимог цивільного законодавства.

Не є правильним і висновок рішення суду першої інстанції щодо того, що
квартира може бути витребувана у ОСОБА_7, оскільки вона знала про судову
тяганину і не є добросовісним набувачем майна. Такий висновок суперечить обставинам справи, оскільки на час
укладання ОСОБА_7 договору купівлі квартири 21 вересня 2001 року, судового
спору відносно цього майна не існувало. Так, справа за позовом про визнання
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили
право користування жилим приміщення була розглянута 11 травня 2001 року, а позов в
справі, що розглядається надійшов до суду 12 вересня 2003
року.

Такий висновок суперечить і змісту ст. 145 ЦК України 1963
року, яка передбачала можливість витребування майна власником від
добросовісного набувача в разі придбання майна у особи, яка не мала права його
відчужувати. Однак, з матеріалів справи
видно, що відчуження квартири відбулося власником ОСОБА_1, яка як власник
мала весь обсяг прав по розпорядженню належним їй майном і продала його без
будь-яких порушень вимог законодавства.

Хибним є рішення суду першої інстанції і в частині
визнання за позивачами права користування квартирою та вселення їх в спірну
квартиру, яка з 29 травня 2003 року є нежилим
приміщенням і не відноситься до житлового фонду. Вселення

6

в це приміщення
з підстав порушення житлового права позивачів є таким, що суперечить положенням
ст. 9 ЖК
України щодо прав громадян на лише на жилі приміщення.

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку про
безпідставність та недоведеність позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, а тому
рішення суду першої інстанції є таким, що не відповідає обставинам справи,
постановлене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з
одночасним постановлянням нового рішення по справі.

Керуючись
ст. ст. 209,218, 307,
309, 313, 314, 316 ЦПК  України,
колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Заочне рішенням Орджонікідзевського районного суду М.Запоріжжя від 03 липня 2006 року по даній
справі скасувати та постановити нове рішення наступного змісту:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: