Справа
№ 22Ц - 3590/2006
Головуючий у І інстанції Ма цен ко Н.П.
Доповідач у II інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

12 лютого 2007 року колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого:
Воробйової Н.С.,

суддів :
Олійника В.І., Оношко Г.М.,

при секретарі: Велицькому О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві
цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області від 9 жовтня 2006 року в справі за
позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа -державний нотаріус
Броварської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4, про визнання
договору дарування недійсним та стягнення судових витрат, -

встановила:

У березні .2004
року ОСОБА_2
в інтересах ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1про визнання
договору дарування недійсним та просила поновити строк давності оскільки він пропущений
з поважної причини (психічна хвороба ОСОБА_3).

На обгрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилалася на
те, що на підставі рішення виконкому Гоголівської сільської ради її було
призначено опікуном ОСОБА_3

21 липня 2001 року ОСОБА_3
подарувала належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними
будівлями ОСОБА_1 (відповідачці по справі). На момент укладення даного договору
ОСОБА_3 була психічно хворою, перебувала на обліку в лікаря психіатра.
Безпосередньо перед укладенням угоди останній був поставлений діагноз:
виражений церебростенічний синдром змішаного генезису (церебросклероз, ЧМТ з
втратою правого ока) з вираженим інтелектуально - мнестичним зниженням і
слабким розумом.

Далі зазначає, що ОСОБА_3 вважає себе психічно - хворою
людиною з 1993 року.

Саме з цього часу її поведінка стала неадекватною і з нею
трапляються часті випадки нападу психічної хвороби.

Протягом 2003
- 2004 років ОСОБА_3 постійно зверталася до лікарів - психіатрів та
направлялася на лікування до Київської обласної

психіатричної лікарні № 1, однак через страх курсу лікування так і не пройшла.

Дарувальниця однозначно не може пояснити з яких причин
вона вчинила дарування будинку саме на користь ОСОБА_1

Через напади психічної хвороби позивачка не змогла
вчасно, тобто у встановлений законом строк звернутися до суду з позовом про
визнання договору недійсним.

В судовому засіданні ОСОБА_2 позов
підтримала, пояснила, що ОСОБА_3 вона знає з п'яти років, так як вони
проживають по-сусідству. У нездоровому стані остання перебуває з часу травми
ока (з 1994 року).
До суду звернулася з тих підстав, щоб повернути будинок ОСОБА_3, яка подарувала
його відповідачці, перебуваючи у психічно нездоровому стані і думаючи, що вона
склала заповіт на її користь.

Повідомила, що в ОСОБА_3 два рази на тиждень бувають
напади, вона втрачає свідомість, кричить, падає, робить незрозумілі речі, а
саме, лежить посеред дороги, поки її не піднімуть люди, співає серед ночі,
агресивно поводить себе щодо дітей, лягає спати на землю, з сусідами
спілкується дуже мало, не реагує на людей.

Після того, як напад проходить, то вона поводить себе
так, ніби нічого не трапилося. До цього часу ОСОБА_3 вважає себе власником
земельної ділянки та будинку. Під словом „відписала" вона розуміє
складання заповіту.

ОСОБА_2 призначена опікуном ОСОБА_3 з 2003 року рішенням
опікунської ради, на засіданні якої були присутні ОСОБА_3 та її брат. Опікун
зазначила, що хоче допомогти повернути будинок і при цьому матеріального
інтересу не має.

У вересні 2003
року відповідачка разом зі своїм чоловіком забрала в ОСОБА_3 всі овочі та
залишила її без харчів. Після того, як вона дізналася про це, стала допомагати
ОСОБА_3

Про існування договору дарування, а також про те, що
відповідачка по дорученню отримувала гроші за ОСОБА_3, їй стало відомо після
оформлення опікунства. На даний час пенсію позивачка отримує разом з нею та
розписується під диктовку.

Броварським міськрайонним судом Київської області
поновлено строк позовної давності та винесено рішення від 9 жовтня 2006 року, яким
вимоги позивача задоволено частково. Договір дарування житлового будинку з
надвірними будівлями, що знаходиться АДРЕСА_1 від 21 липня 2001 року,
зареєстрованогоНОМЕР_1- визнано
недійсним.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за
недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1з підстав порушення судом
норм процесуального та матеріального права ставить питання про скасування
рішення та винесення нового, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без
розгляду.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно
відхилити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила в
момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керуватися
ними, може бути визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що 21 липня 2001
року ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого державним
нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори подарувала
належний їй на праві власності будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1.
Вказаний договір зареєстрований в реєстрі НОМЕР_1.

ОСОБА_2
звертаючись до суду в інтересах ОСОБА_3 про визнання договору дарування
недійсним посилається на те, що остання на час підписання договору не могла
розуміти значення своїх дій та керуватися ними в зв'язку з психічним
захворюванням.

Із дослідженої в судовому засіданні медичної
документації, а зокрема амбулаторної карти НОМЕР_2 Гоголівської
амбулаторії вбачається, що ОСОБА_3 знаходиться під наглядом лікарні з 1951 року. Наступні
її звернення до амбулаторії відбувалися в 1972, 1980 та 1990 роках. При цьому
вона скаржилася на головний біль та головокружіння. їй був встановлений діагноз
гіпертонічна хвороба, після церебральний атеросклероз з гіпертензією. В 1993 році при огляді
в невропатолога в неї виявлені психічні розлади.

З акту огляду у МСЕК НОМЕР_3 видно, що ОСОБА_3 безстроково призначена друга група
інвалідності у зв'язку з втратою правого ока.

12 липня 2001 року вона була
оглянута психіатром і їй встановили діагноз - виражений церебростенічний синдром змішаного генезису,
вираженим інтелектуально -
мнестичним зниженням, слабоумство.

Відповідно до рішення Гоголівської сільської ради від 31 жовтня 2003 року ОСОБА_3
призначено опікуна ОСОБА_2
- позивачку по справі, в зв'язку з тим, що та потребує щоденної сторонньої
допомоги.

Відповідно до п.Ю Постанови Пленуму Верховного Суду
України „Про судову практику у справах про визнання угод недійсними"
встановлено, що у випадках, коли немає законних підстав для визнання
громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент вчинення заповіту він
перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати
ними, причинами внаслідок яких особа перебувала в такому стані, можуть бути її
тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше. Для встановлення стану
ОСОБА_3 на момент підписання договору дарування за клопотанням сторони позивача
27.10.2004 року
була призначена стаціонарна судово -
психіатрична експертиза.

Згідно з актом амбулаторної судово - психіатричної
експертизи № 921 від 5 листопада 2004 року Київської
області психіатричної лікарні №
1 ОСОБА_3, 1925 року
народження за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними під час підписання договору дарування від 21 липня 2001 року.

Відповідно до ст.
10 ЦПК У країни кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції вказав, що відповідачка не довела, а
суд не встановив достатніх доказів та обставин, які б свідчили про те, що
ОСОБА_3 на момент складання договору дарування керувалася своєю внутрішньою
волею, усвідомлювала значення своїх дій і керувалася ними особисто.

На думку суду при укладенні спірного правочину було
порушено вимоги ст. 203 ЦК
України, так як було відсутнє дійсне волевиявлення сторони правочину - ОСОБА_3

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції вірно прийшов до висновку про задоволення позовних вимог
частково.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення
судом норм процесуального та матеріального права безпідставні, спростовуються
матеріалами справи та висновками суду, викладеними у рішенні.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони теж не
спростовують висновків суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що воно постановлене з
дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому залишає його без
змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської
області від 9 жовтня 2006 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та
може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місяців.

Головуючий

Судді: