Справа № 22-ц- 62 / 2007 року Категорія
Головуючий 1 інстанції- Фатеева Н.1. Доповідач - Кісь П.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

24 січня 2007 року.                                                                           Колегія
судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області
в складі: головуючого-судді Кіся П.В., суддів - Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,
при секретарі - Соколовій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в
місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.10.2006 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право на житлову площу, та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
виконавчий комітет Харківської міської ради в особі Центра приватизації
житлового фонду управління комунального майна і приватизації про визнання
свідоцтва про приватизацію недійсним, відновлення реєстрації, вселення,-

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 17.10.2006 року і направити справу на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Рішенням Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 17.10.2006 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, позов ОСОБА_2 задоволений. Судом вирішено
визнати свідоцтво про приватизацію квартири АДРЕСА_1 недійсним, відновити державну реєстрацію та вселити ОСОБА_2 в квартиру
АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи
вимоги апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Вказує, що суд вибірково поставився
до використання доказів, які були надані в судовому
засіданні, фактично виклав письмову версію пояснень представника відповідача в дебатах,
повністю проігнорувавши показання свідків і письмові докази, які надавалися
позивачем.

Вважає судове
рішення незаконним та необгрунтованим, постановленим з грубим порушенням
норм цивільно-процесуального законодавства України.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши
доводи апеляції, вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції
забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та
доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи і вирішив справу на
засадах змагальності та у відповідності з нормами процесуального і
матеріального закону.

Судом встановлено, а сторони не
заперечують тих фактів, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2
проживали у зареєстрованому шлюбі з 1987 по 2003 рік в квартирі АДРЕСА_1,
яка складається з двох кімнат жилою площею 35,4 м.кв.

У 2003 році шлюб розірвано, сторони
продовжували проживати в одній квартирі, між ними часто
виникали сварки, з приводу яких обоє звертались до правоохоронних органів - в

2

міліцію, прокуратуру. ОСОБА_1
скаржилась, що ОСОБА_2 приходить з роботи в нетверезому стані, вчиняє сварки,
знущається, а ОСОБА_2 в заяві просив вжити заходів до колишньої дружини,
вказуючи, що вона умисно провокує сварки.

У жовтні 2004 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2 про виселення з зазначеної квартири без надання іншого жилого
приміщення, посилаючись на те, що він зловживає спиртними напоями, вчиняє
сварки, під час яких заподіяв їй легкі тілесні ушкодження, робить неможливим
спільне проживання в одній квартирі, (а.с.69-70).

15.12.2004 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування вказаною
квартирою, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не проживає в ній з травня 2004 р.
(а.с.3), а вже 04.01.2005 p., розглянувши справу за відсутністю відповідача ОСОБА_2 і
не маючи даних, що він у передбаченому законом порядку був повідомлений про час
і місце судового засідання, Комінтернівський районний суд постановив рішення,
яким визнав ОСОБА_2 таким, що втратив право проживати в АДРЕСА_1
(а.с.14-16,17).

Також 18.01.2005 р. Комінтернівський районний суд
постановив ухвалу про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про виселення за неможливістю спільного проживання, пославшись на
відсутність предмету спору.(а.с.125).

В березні 2005 р. ОСОБА_2, довідавшись про рішення від 04.01.2005
p., звернувся до суду з заявою про поновлення строку на
апеляційне оскарження цього рішення, але той же суд 11.04.2005 р. без виклику
сторін постановив ухвалу про відмову ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про
поновленні строку.

Всі зазначені судові рішення
приймались одним і тим же суддею Комінтернівського районного суду м. Харкова, в
провадженні якого одночасно знаходились обидві справи за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2

Ухвала суду першої інстанції від
11.4.2005 р. і рішення від 04.01.2005 р. судом апеляційної інстанції скасовані
як незаконні, а справа направлена до того ж суду на новий розгляд у іншому
складі, (а.с.37, 73-74).

Оскільки ОСОБА_1 за цей час встигла приватизувати
квартиру, ОСОБА_2 під час нового розгляду справи звернувся з зустрічним позовом
до ОСОБА_1, ОСОБА_3 (дочки ОСОБА_1 від попереднього шлюбу), неповнолітніх
онуків ОСОБА_4 і ОСОБА_6 та Харківського міськвиконкому у особі центру
приватизації державного житлового фонду про визнання недійсним свідоцтва про
приватизацію квартири, про відновлення його реєстрації в квартирі та вселення
(а.с.83), вважаючи приватизацію незаконною, посилаючись на допущені при цьому
порушення його житлових прав, вказуючи на те, що сталось це лише у зв'язку з
незаконним вирішенням справи 04.01.2005 р. та протиправними діями колишньої
дружини, яка достеменно знаючи про оскарження ним рішення від 04.01.2005 р.
подала недійсні документи для приватизації.

Суд першої інстанції дав належну оцінку доказам, наданим
сторонами, оцінивши їх у сукупності і постановив законне і обґрунтоване
рішення.

Позов ОСОБА_1 не може бути задоволеним, оскільки нею
надані суперечливі докази для доведення факту не проживання ОСОБА_2 в спірній
квартирі більше, ніж шість місяців. ОСОБА_1 одночасно намагалась у судову
порядку виселити ОСОБА_2 із квартири за неможливістю сумісного проживання і
визнати таким, що втратив право на проживання у зв'язку з відсутністю в спірні
квартирі більше шести місяців. її пояснення суду в частині обґрунтування позову
про тривале не проживання в квартирі не узгоджуються з її ж поясненнями
працівникам міліції та прокурору, куди вона зверталась з заявами про вжиття
заходів до ОСОБА_2, який, начебто, приходить в квартиру після роботи у стані
сп'яніння і вчиняє з нею сварки, наносить побої.

Крім того, ОСОБА_1 не доведено факт тимчасової
відсутністі ОСОБА_2 у спірній квартирі без поважних причини. Як пояснив
ОСОБА_2, і це підтверджується іншими доказами у справі, він дійсно вимушений
наприкінці 2004 року покинути спірну квартиру і проживає у якості піднаймача в
іншому місці за рекомендацією адвоката, так як

3

між ним і ОСОБА_1 дійсно часто виникають сварки, після
чого вона відразу викликає міліцію, погрожує притягненням до кримінальної
відповідальності.

Отже, сукупність обставин, передбачені ст.71 ЖК України,
які давали б підставу для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на
проживання у спірній квартирі -відсутня.

Судова колегія погоджується з
висновком суду про задоволення судом першої інстанції зустрічних позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про приватизацію недійсним, відновлення
реєстрації та вселення в квартиру АДРЕСА_1.

Рішення постановлено з додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Здійснена у червні 2006 р. приватизація квартири
суперечить вимогам закону.

Так, частиною 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» передбачено, що передача займаних квартир
здійснюється в спільну сумісну часткову власність за письмовою згодою всіх
повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі, в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим
визначення уповноваженого власника квартири.

ОСОБА_2 права на житло у порядку,
передбаченому законом, не позбавлений, незаконне рішення районного суду від
04.01.2005 р. не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_2 розпорядитись
своїм право на житло так як він цього бажає.

Однак його волевиявлення на приватизацію квартири, а тим
більше про передачу квартири у спільну сумісну або часткову власність з ОСОБА_1
в матеріалах, що надавались органу приватизації - відсутнє.

Вирішуючи справу в межах позовних
вимог та апеляційної скарги, судова колегія вважає, що зазначені ОСОБА_1 доводи
висновку суду не спростовують і не є підставою для скасування чи зміни рішення.

Згідно з ч. 1
ст. 308 ЦПК України апеляційний суду відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307,
308, 313, 314, ,317,319 ЦПК України, судова колегія ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від
17.10.2006 року залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня її проголошення.