АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем  України

„ 21
" лютого 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних  справах
апеляційного  суду  Житомирської
області

в  складі:

головуючого  -
судді                      Головчук  С.В.

суддів:                                               Павицької  Т.М.,

Миніч  Т.І.,

при  секретарі  судового

засідання                                          Прищепа  О.А.,

з  участю:   представника
відповідача

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу акціонерного товариства
закритого типу  „Коростенський  фарфор"

на   рішення   Коростенського   міськрайонного    суду
від    ІНФОРМАЦІЯ_1  року у
справі     за     позовом
ОСОБА_1     до     АТЗТ „Коростенський    фарфор"    про
стягнення    заробітної    плати
за    час вимушеного  простою,

встановив:

У ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом. Просила стягнути з АТЗТ „Коростенський фарфор" на
її користь 2599 грн.52 коп.
оплати за час вимушеного простою, який мав місце не з її вини. При цьому
посилалася на те, що з 1983
року працювала у відповідача в якості відливника. Протягом ІНФОРМАЦІЯ_3 років відпустка
без збереження заробітної плати надавалась їй понад встановлені законом
терміни. Оскільки позивачка вважає ці відпустки вимушеним простоєм, то на її
думку відповідач має оплатити  простій  у
розмірі  двох  третин
тарифної  ставки.

Рішенням Коростенського міськрайонного
суду від ІНФОРМАЦІЯ_1 року
позов задоволений частково. З АТЗТ „Коростенський фарфор" на користь
ОСОБА_1 стягнуто 876 грн.15 коп. заробітної плати за час вимушеного простою без
вирахування податків та загальнообов'язкових платежів та на користь держави 51
грн. судових витрат і ЗО грн. витрат на інформаційно-технічне  забезпечення
розгляду  справи.

У поданій
апеляційній скарзі АТЗТ „Коростенський
фарфор" порушує питання про скасування зазначеного рішення з
ухваленням нового про відмову в позові, посилаючись на те, що обставини
справи  судом  з"ясовані  неповно.
Зокрема  зазначає,   що
позивачка

Справа № 22ц/328                                 Головуючий у суді 1 -ї інстанції Волкова Н.Я.

Категорія 39                                          Суддя-доповідач Миніч Т.І.

за її згодою працювала в режимі неповного робочого тижня.
Про запровадження такого режиму роботи позивачка була повідомлена і в  установлений
законом  термін  дії
відповідача  не  оскаржувала.

Розглянувши
справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що
апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи  з
наступного.

Частково
задовольняючи вимоги позивачки, суд виходив з того, що тривалість наданої
позивачці відпустки без збереження заробітної плати перевищує терміни,
встановлені Законом України „Про відпустки", та що встановлений
відповідачем режим неповного робочого
тижня  є  простоєм
не  з  вини
працівника.

Проте, з такими
висновками суду погодитись неможливо, виходячи
з  наступного.

Згідно з ч.І ст.34 КЗпП простій - це призупинення
роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для
виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Відповідно до
роз"яснень, що викладені в п.17
постанови Пленуму Верховного Суду України №
13 від 24 грудня 1999 року „Про
практику застосування судами законодавства про оплату праці" оплата часу
простою не з вини працівника ставиться у залежність від повідомлення ним про
початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших
службових осіб).

Позивачкою не
надані докази про те, що про початок простою вона повідомляла зазначених осіб.
У вказані в позові спірні періоди
вона  на  роботу
не  виходила.

Тому у суду не
було підстав вважати, що у відповідача мав місце  простій.

Крім   того,    як
вбачається    із    табелів
обліку   робочого    часу, наказів   та
заяв   позивачки   у
спірні   періоди   вона
перебувала   у відпустці    без
збереження    заробітної    плати
(за    її    ж
заявою), працювала    в
режимі    скороченого    робочого
тижня,     про    що
була повідомлена   (а.с.19-24,27,28,31,32).

Зокрема, з ІНФОРМАЦІЯ_4
року позивачка перебувала у

відпустці без збереження заробітної плати, у ІНФОРМАЦІЯ_5

року -
у відпустці та працювала в режимі скороченого робочого

тижня, у липні -
у відпустці. Із оглянутих апеляційним судом

платіжних
документів             вбачається,                що          заробітна               плата

нараховувалась та виплачувалась позивачці відповідно до
відпрацьованого часу. Проте такий режим роботи позивачкою не оспорювався.

Наказом НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року у
грудні-січні за заявою позивачки їй була надана відпустка без збереження
заробітної плати.

Наказом НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_7 року позивачці
також за її заявою  була  надана
відпустка  без  збереження
заробітної  плати.

Можливість
надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін передбачена
ст.26 Закону
України „Про відпустки".
Зазначені  накази  позивачкою
не  оспорені.

Відповідно до
наказу НОМЕР_3 від ІНФОРМАЦІЯ_8 року
підприємство переведено на роботу в режимі неповного робочого тижня, про що
позивачка була повідомлена і вказаний наказ не оскаржувала. Право відповідача
на запровадження неповного робочого часу передбачено      п.2.1       розділу      2      колективного      договору      АТЗТ

„Коростенський
фарфор" і обумовлене зменшенням обсягів виробництва, втратою
ринків збуту, тяжким фінансовим становищем, які
не  залежать  від
адміністрації  підприємства.

За наведених обставин, підстав для
задоволення позову не було. Оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням  нового  -  про  відмову  в
позові.

На підставі
викладеного і керуючись ст.ст.34,113
КЗпП України, ст.26 Закону
України „Про відпустки", ст.ст.209,307,
309,313,314,316  ЦПК  України   ,   суд

ВИРІШИВ
:

Апеляційну
скаргу      акціонерного      товариства       закритого      типу

„Коростенський  фарфор"
задоволити.

Рішення   Коростенського   міськрайонного   суду
від  ІНФОРМАЦІЯ_1 року  скасувати,
ухваливши  нове  рішення.

Відмовити
ОСОБА_1    в    задоволенні    позову
до

АТЗТ    „Коростенський   фарфор"    про
стягнення   заробітної    плати
за

час
вимушеного  простою  за
безпідставністю  вимог.

Рішення
може    бути    оскаржене
безпосередньо    до    Верховного    Суду

України  протягом
двох  місяців  з  дня  його
проголошення.