№2-0110 2007 p.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

20 липня  2007 року. Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області

в складі головуючого   судді Буднікової Н.П.,

при секретарі     Коваленко Т.В.,

за участю представника
відповідачів   ОСОБА_1.,  ОСОБА_2.
-

адвоката ОСОБА_3.,

представників   відповідача
ОСОБА_4.   -   ОСОБА_5.
та   адвоката

ОСОБА_6.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у М.Бердянську цивільну справу за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_1, третьої особи приватного нотаріуса Бердянського
міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_9. про визнання
договору дарування 1/4 частини квартири недійсним, за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, третьої особи приватного нотаріуса
Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_11. про
визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2000 року ОСОБА_7. звернулася до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_8., третьої особи ОСОБА_1. про визнання недійсним
договору дарування, за яким ОСОБА_8. подарував ОСОБА_1. 1/4 частину квартири
АДРЕСА_1. Вказувала, що в період розгляду справи у суді за її позовом до
ОСОБА_8. останній приватизував вищевказану квартиру, 12.10.2000 року одержав
свідоцтво про право власності на житло, а потім, щоб уникнути своїх боргових
зобов'язань перед нею - позивачем,
подарував належну йому   1/4  частину

квартири своїй
дочці ОСОБА_1., здійснивши відповідно ст. 58 ЦК України   мниму
угоду /а.с.2т.1/.

В
листопаді 2004 року ОСОБА_7. звернулася до суду з додатковим позовом, який
ухвалою суду від 12.11.2004 року об"єднано з першим позовом в одне
провадження, до ОСОБА_10.,
ОСОБА_1., ОСОБА_4. про визнання недійсним договору дарування відповідачем
ОСОБА_8. дочці ОСОБА_1. належної йому 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, як мнимої
угоди, про визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї квартири, за яким
ОСОБА_10., ОСОБА_1., ОСОБА_2. продали ОСОБА_4. належну їм цілу квартиру
АДРЕСА_1 на підставі ст. 234 ЦК
України /а.с.64-65 т.1/.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 13.12.2004 року та додатковим
рішенням Бердянського міськрайонного суду від 10.02.2005 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_7. відмовлено /а.с.81-82, 121-123 т.1/.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від
30.06.2005 року вищевказані рішення від 13.12.2004 року та додаткове рішення
від 10.02.2005 року скасовані, справа направлена в той же суд на новий розгляд
/а.с.166-168 т.1/.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 01.11.2005
року до участі у справі в якості відповідача залучено ОСОБА_2. /а.с.184 т.1/.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 27.06.2007 року до участі у
справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, залучено
приватних нотаріусів Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_9.,   ОСОБА_11 /а.с.56-57 т.2/.

В судовому засіданні ОСОБА_7. позовні вимоги підтримала і
суду пояснила, що ОСОБА_8. подарував 1/4 частину квартири в той час, коли у
провадженні Бердянського міського суду знаходилась справа за її позовом про
стягнення боргу. До речі, по теперішній час борг не повернутий. Тому впевнена,
що договір дарування відповідно до ст.58 ЦК
України мнима угода, здійснена з метою уникнути грошових зобов'язань перед
нею. Крім того, доповнила підстави визнання договору дарування недійсним -
порушення вимог ст. 57 ЦК
України, внаслідок обману, так як ОСОБА_8. підписав договір дарування, в
п.5 якого вказано, що квартира в спорі не перебуває. Вважає, що при укладенні
договору купівлі-продажу спірної квартири продавці порушили вимоги
ст.ст.229,233, 235, 237, 239 ЦК України, обманули ОСОБА_4, зокрема в п.1
договору, не попередивши її про права третіх осіб на продану річ, тобто продали
квартиру неналежної якості. Особисто до ОСОБА_4. у неї претензій немає, вважає
її також потерпілою стороною. Вона б і не наполягала на

визнанні
договору купівлі-продажу квартири недійсним, за умови визнання недійсним
договору дарування 1/4 частини квартири, щоб їй, позивачу, була передана
вартість 1/4 частини квартири. Пояснила, що в період розгляду справи про
стягнення боргу вона не заявляла клопотання про забезпечення позову стосовно
квартири, так як їй було відомо, що намірів приватизувати спірну квартиру у
відповідачів не було.

Відповідач ОСОБА_8. позов не визнав і пояснив, що дійсно
по теперішній час не виконане рішення суду про стягнення з нього на користь
ОСОБА_7. боргу, так як він не має коштів, являється пенсіонером. При
приватизації квартири і даруванні належної йому частини квартири дочці вважав,
що до цього ніхто не буде мати претензій. Суду пояснив, що з дружиною ОСОБА_10.
він припинив сімейні відносини ще в 1998 році, пішов з сім"ї до ОСОБА_7. А
коли повернувся додому, дружина звернулась до суду з позовом про розірвання
шлюбу, який було задоволено. На той час в їх сім"ї були складні відносини,
дуже гостро стояло питання з житлом: за таких стосунків він не міг залишатися в
квартирі, а старша дочка ОСОБА_1. мала намір жити окремо від батьків. Тому на
сімейній раді було вирішено приватизувати квартиру на всіх чотирьох, подружжя
та двох дітей, в рівних частках, а потім він свою 1/4 частину квартири подарує
старшій дочці, щоб якимось чином допомогти сім"ї, перед якою завинив. Так
вони і зробили, приватизували квартиру на всіх, після чого він подарував свою
1/4 частину дочці, передавши останній в нотаріальній конторі договір дарування,
а сам через 2-3 дні пішов з сім"ї на квартиру. До договору купівлі-продажу
квартири він ніякого відношення не має.

Відповідачі ОСОБА_1., ОСОБА_2., ОСОБА_10. позов не
визнали, оскільки на момент укладення договору дарування та купівлі-продажу арешт
на квартиру не накладався, ніякі заходи забезпечення позову, що стосується
квартири ні судом, ні державним виконавцем не приймались. В липні 1998 року
ОСОБА_8. пішов із сім"ї до ОСОБА_7., з якою жив, мав спільний бізнес до
осені 1999 року. Коли повернувся, ОСОБА_10. зразу подала заяву до суду про
розірвання шлюбу. В ситуації, яка склалася, вирішили спільно приватизувати
квартиру, після чого ОСОБА_8. подарував свою частку ОСОБА_1. Угода /договір
дарування/ не була мнимою. Після укладення угоди ОСОБА_1. одержала договір
дарування, ніяких коштів за одержання квартири в дар не виплачувала, мала
можливість розпорядитись і розпорядилась своєю власністю. Стверджують, що якби
у них була домовленість з ОСОБА_8., то вони могли б звернутись до суду з
позовом про визнання його таким, що втратив право користування   жилим приміщенням з тих підстав, що більше
шести місящв

без поважних причин в квартирі не проживав,
саме так і було,
а потім би мали б приватизувати квартиру на трьох без участі ОСОБА_8. До 2004
року ОСОБА_1., ОСОБА_2. нічого не було відомо про боргові зобов'язання батька
перед ОСОБА_7., тим більше при укладенні договору дарування та купівлі-продажу
нотаріуси перевіряли, що ніяких заборон на відчуження нерухомості немає.
Стверджують, що при укладенні угод були впевнені, що всі дії здійснюють
законно.

ОСОБА_5., представник відповідача ОСОБА_4., позов не визнала і суду
пояснила, що ОСОБА_4. є добросовісним набувачем. Квартиру купили батьки її
чоловіка для двох синів. Після оформлення документів щодо договору
купівлі-продажу в квартиру зразу вселились вона з чоловіком та дитиною, а також
брат чоловіка. Продавці зразу виселились, залишались зареєстрованими в квартирі
до виплати ними боргів за
житлово-комунальні   послуги.

Треті особи без самостійних вимог приватні нотаріуси Бердянського міського
нотаріального округу ОСОБА_9. ОСОБА_11. в судове засідання не з'явилися, про
слухання справи повідомлені належним чином, подали заяви про розгляд справи за
їх відсутності /а.с.80-81 т.2/.

Вислухавши осіб, які приймають участь у справі, вивчивши матеріали справи,
суд приходить до наступного.

Досліджені у судовому засіданні судові рішення свідчать про те, що рішенням
Бердянського міського суду від 20.07.2001 року з ОСОБА_8., ОСОБА_10. на користь
ОСОБА_7. стягнуто 17199,04 грн. за договором позики, 3% річних 869 грн., за
прострочку виконання зобов'язання 11245 грн. індексацію в зв"язку з
інфляцією 151 грн. 11248 грн. а всього 29367,04 грн. в рівних частках, а
ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30.01.2002 року вищевказане
рішення змінено: стягнуто з ОСОБА_8. на користь ОСОБА_7. 17199,04 грн.
основного боргу, 3% річних за простроченням, виконання боргового зобов'язання,
а всього - 18068,04 грн. /а.с. 90-92, 95-96 т.1/.

Як видно з пояснень ОСОБА_7. та ОСОБА_8. по теперішній
час повністю борг згідно судового рішення не стягнуто, залишок боргу - більше
15000 грн.

Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як видно із пояснень осіб, які приймають участь у справі,
представлених документів, згідно з Законом України „Про приватизацію державного
житлового фонду" ОСОБА_8., ОСОБА_10., ОСОБА_2., ОСОБА_1. приватизували
свою 2-кімнатну      квартиру    АДРЕСА_1, 12.10.2000 року одержали
свідоцтво про право власності на

житло в рівних частках /а.с.37-39 т.1/. Потім ОСОБА_8. подарував

належну йому 1/4 частину вказаної квартири дочці ОСОБА_1., посвідчивши
договір дарування у приватного нотаріуса

Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_9. 18.10.2000

року,   р.№2336   /а.с.183 т.1/.                        18.11.2000
року   приватним   нотаріусом

Бердянського
міського нотаріального округу ОСОБА_11 посвідчено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, за яким ОСОБА_10., яка діяла за себе та від імені ОСОБА_2.
за дорученням, ОСОБА_1. за 20261грн. продали, а ОСОБА_4. купила квартиру
АДРЕСА_1, р.№3189 /а.с.36 т.1/.

Позивач ОСОБА_7. просить визнати договір дарування 1/4 частини вищевказаної
квартири від 18.10.2000 року недійсним на підставі ст.ст.57, 58 ЦК України,
оскільки це - мнима угода, здійснена з метою уникнути грошових зобов'язань
перед нею, здійснена внаслідок обману, так як ОСОБА_8. підписав договір
дарування, в п.5 якого вказано, що квартира в спорі не перебуває.

Згідно ст.58 ЦК України
/в редакції 1963 року/ недійсною є угода, укладена лише про людське око, без
наміру створити юридичні наслідки /мнима угода/. Якщо угода укладена з метою
приховати іншу угоду /удавана угода/, то застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Судом встановлено, що після укладання безоплатного договору дарування
18.10.2000 року ОСОБА_8. в нотаріальній конторі передав ОСОБА_1. договір
дарування, через декілька днів вибув із квартири на інше місце проживання.
ОСОБА_1., як власник, придбала право володіти, користуватись і розпоряджатись
своєю власністю, яким вона скористалась 19.11.2000 року при укладанні договору
купівлі-продажу квартири.

Таким чином, в судовому засіданні не добуті докази, які б
свідчили про те, що договір дарування - мнима угода, без наміру створити
юридичні наслідки.

Суд уважно дослідив матеріали справи Бердянського
міського суду №2-885/2001 року за позовом ОСОБА_7. до ОСОБА_8., ОСОБА_10. про
стягнення боргу, із яких вбачається, що за клопотанням ОСОБА_7. судом приймались
заходи для забезпечення позову, але позов не забезпечувався шляхом накладення
арешту чи заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 /а.с.62-66, 72-79 т.2/.

Вказана обставина не заперечується ОСОБА_7., яка
підтвердила,   що  не
зверталась  до  суду
з  клопотанням  про
забезпечення

позову шляхом накладення
арешту чи заборон на квартиру АДРЕСА_1, підтвердила, що ухвала така не
виносилась, не зверталась до виконання.

В зв"язку з чим, у суду немає підстав вважати, що
п.5 договору дарування не відповідає дійсності, в якому даруватель ОСОБА_8.
стверджує, що 1/4 частина квартири на момент укладання договору дарування
нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не
заставлена, в спорі і під забороною /арештом/ не перебуває, прав щодо неї у третіх
осіб немає /а.с.183 т.1/.

Вирішуючи питання щодо визнання договору дарування недійсним на підставі
ст.57 ЦК України
/в редакції 1963 року/, суд приймає до уваги вимоги ч.1 ст. 57 ЦК України, що
угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди
представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин
був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких
обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом
державної чи громадської організації. Тобто, за змістом Закону, позов про
визнання недійсної угоди - договору дарування внаслідок обману ОСОБА_7.
пред"явити не вправі, оскільки вона не являлась стороною в угоді, а ні
ОСОБА_8., ні ОСОБА_1. з позовами про визнання недійсним договору дарування з
зазначених підстав не зверталися.

Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками,
передбаченими законом.

Аналізуючи вищевказані докази, суд вважає встановленим, що позовні вимоги
ОСОБА_7. в частині визнання недійсним договору дарування 1/4 частини квартири з
підстав, передбачених ст.ст.57, 58 ЦК
України /в редакції 1963 року/, не обґрунтовані і не підлягають
задоволенню.

В судовому засіданні ОСОБА_7. при підтриманні позовних
вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 18.11.2000
року була не послідовною, посилалась на ст.ст.229, 233, 234, 235,237,239 ЦК України /в
редакції 1963 року/, вимоги яких, на її думку, порушили продавці квартири
ОСОБА_10., ОСОБА_2., ОСОБА_1., які обманули ОСОБА_4., не попередили її про
права третіх осіб на продану річ, продали річ неналежної якості, тому просила
визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним. При цьому,

як в додатковій позовній заяві /а.с.64-65 т.1/, так і в
судовому засіданні не визначила наслідки в разі визнання судом угоди недійсною.
Разом з тим, суду пояснила, що особисто до ОСОБА_4. у неї претензій немає,
вважає її також потерпілою. Тобто, в сьогоднішньому судовому засіданні ОСОБА_7.
остаточно не визначилась з позицією у справі, незважаючи на те, що справа в
провадженні суду знаходиться більше шести років.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_7. про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири, суд приймає до уваги наступне.

ОСОБА_8., який мав і має грошові зобов'язання перед
ОСОБА_7. на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності
від 12.10.2000 року належала 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 /а.с.38 т.1/, яку
він 18.10.2000 року подарував ОСОБА_1./а.с.183 т.1/.

ОСОБА_7. оспорює договір дарування, за яким ОСОБА_8. подарував
ОСОБА_1. 1/4 частину квартири. Не оспорюючи правовстановлюючі документи на
квартиру, на підставі яких співвласниками квартири являються ОСОБА_10. /1/4
частина/, ОСОБА_2. /1/4 частина/ , ОСОБА_1. /1/4 частина/, не вказуючи жодної
підстави, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу всієї квартири, а
не тільки тієї 1/4 частини, яку одержала ОСОБА_1. в дар від ОСОБА_8.

Правовідносини, які склалися між продавцями квартири
ОСОБА_10., ОСОБА_2., ОСОБА_1. та покупцем ОСОБА_4. ніякого відношення до ОСОБА_7.
не мають, не можуть являтися підставою для визнання недійсним договору
купівлі-продажу.

Суд також вважає, що не обґрунтовані підстави, вказані ОСОБА_7., для
визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним за ст. 57 ЦК України, так як
ОСОБА_7., не являється стороною договору купівлі-продажу.

Враховуючи конкретні обставини справи, взаємовідносини,
які склалися між ОСОБА_10. та ОСОБА_8., не проживання останнього в квартирі
АДРЕСА_1більше року, суд вважає вірогідним, що при наявності мети уникнути боргових
зобов'язань, у членів сім"ї ОСОБА_1 було декілька способів позбавити
можливості ОСОБА_8. приймати участь у приватизації квартири, ставати власником
частини квартири, щоб потім її дарувати дочці.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести

ті обставини, на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і

заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. .

Суд вважає встановленим, що ОСОБА_7. в судовому засіданні
не довела ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. В
зв'язку з чим суд вважає, що в задоволенні її позовних вимог необхідно
відмовити.

Керуючись ст. ст. 208,
212-218, 223 ЦПК України, ст.ст. 57, 58, 229, 233,235,237,239   ЦК
України /в редакції 1963 року/,   суд

ВИРІШИВ:

Відмовити
ОСОБА_7в позові до ОСОБА_8, ОСОБА_1, третьої особи приватного нотаріуса
Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_9. про
визнання недійсним договору дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 Запорізької
області, укладеного 18.10.2000 року між дарувателем ОСОБА_8і обдарованою
ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального
округу Запорізької області ОСОБА_9., р.№2336, та в позові до ОСОБА_10, ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_4, третьої особи приватного нотаріуса Бердянського міського
нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_11. про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між продавцями ОСОБА_10, ОСОБА_2,
ОСОБА_1і покупцем ОСОБА_4, посвідченого 18.11.2000 року приватним нотаріусом
Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_11.,
р.№3189.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької
області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подачі заяви про апеляційне
оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення, апеляційна скарга
подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.