Справа  №  2-67-07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8  лютого
2007  року.    Артемівський  міськрайонний
суд Донецької  області  в
складі   :головуючого  -
судді  -Харченко  О.П. при
секретарі:   Карабута  Ю.В.

за участю :позивачки ОСОБА_1.,її представників: ОСОБА_2
та        адвоката     ОСОБА_4,представників відповідачів :
ОСОБА_3,ОСОБА_5, ОСОБА_6.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Артемівську цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання правочину  недійсним"

встановив:

19 червня 2006 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною
заявою, у якій вказала, що вона є учасником ТОВ „Деконський торгівельний
дім" та володіє

33,3% статутного фонду товариства . В установчих документах товариства вона
значиться під прізвищем  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
оскільки після одруження взяла прізвище чоловіка -  ІНФОРМАЦІЯ_2.
ІНФОРМАЦІЯ_3 вона отримала лист НОМЕР_1 від 26 квітня 2006 року за
підписом директора

ТОВ „Деконський торгівельний дім"ОСОБА_5 із якого їй стало відомо, що
засновник товариства ОСОБА_7 вийшла із складу засновників підприємства та
продала свою частку другому засновнику товариства - ОСОБА_8. В ознайомленні з

договором     купівлі-продажу     частки
товариства її представнику з довіреністю було відмовлено . Вона вважає,
що правочин - договір купівлі - продажу частки

ТОВ    „Деконський    торгівельний    дім" ,укладений  між засновниками товариства ОСОБА_7 та ОСОБА_8
повинен бути визнаний недійсним ,бо він укладений без

її згоди , чим порушені її права як засновника товариства , оскільки вона
мала переважне право купівлі частки пропорційно до розміру її частки . Просила
суд

постановити рішення , яким визнати правочин - договір купівлі     продажу                                                                                                                                 частки
учасника     товариства     між ОСОБА_7      та
ОСОБА_8  -   недійсним
та* "усі   судові   витрати
покласти на  відповідачів.

22.08.2006 року
позивачка ОСОБА_1 подала додаткову позовну заяву , в якій уточнила свої позовні
вимоги та вказала, що продавець ОСОБА_7 порушила вимоги закону та п. 6.1
договору купівлі -продажу частки в статутному капіталі ОСОБА_8  від 18 квітня 2006 року посвідченого
приватним нотаріусом ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за НОМЕР_2, бо не
повідомила їй про продаж своєї частки . Просила постановити рішення, яким
визнати вказаний договір недійсним та повернути сторони у первісне положення.
На вимогу представника відповідачки ОСОБА_8- ОСОБА_6. позивачка 05.12.2006
року ще раз уточнила свої позовні вимоги, вказавши , що договір купівлі -
продажу укладено з порушенням ст.53 Закону України „ Про господарські
товариства „ та- ст.3,147 ЦК України та умов
договору ,також порушені . загальні вимоги , зазначені у частині 1 ст. 203 ЦК України ,тобто
правочин не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного законодавства , а також моральним засадам
суспільства. Вважає, що правочин повинен бути визнаним недійсним  на
підставі  ч.1  та  ч.3  ст.
215  ЦК України   .

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 свої вимоги підтримала за вказаними
у позовній заяві мотивами і суду пояснила, що вона є учасником ТОВ „Деканський
торгівельний. дім „ яке було створене за ідеєю її чоловіка за участю чоловіків
відповідачок , а вона з відповідачками приймала участь у створенні даного
товариства на установчих зборах і лише 3 травня 2006 року їй з отриманого листа
стало відомо/ що одна із засновників товариства - ОСОБА_7 вийшла із складу
засновників товариства та продала свою частку другому засновнику - ОСОБА_8 .
Взимку 2005 року в товаристві піднімалось питання про те, що ОСОБА_7 хоче вийти
з товариства та до товариства хоче ввійти новий засновник - ОСОБА_10 та її
чоловік їздив до нього і у лютому 2005 року через чоловіка їй передали проект
установчого договору з участю ОСОБА_10, на якому вже стояв підпис ОСОБА_8 і
який вона «повинна була підписати. Коли вона захотіла побачити інші документи,
в тому числі балансові документи підприємства їй відмовили. Вона також
пропонувала . провести збори товариства у м. Луганську ,оскільки у неї
малолітня дитина , але їй в цьому також відмовили. 30 березня 2005 року на
адресу АДРЕСА_1  їй надійшов лист , де її
повідомляли про збори засновників товариства , але вона не змогла бути
присутньою , бо має малолітню дитину. Просила постановити рішення, яким визнати    договір
купівлі-    продажу    частки
товариства

3

укладений між відповідачками
недійсним та повернути сторони  у  первісне
положення.

Представник    позивачки
ОСОБА_4 підтримала позовну заяву за вказаними позивачкою у
позовній'"заяві мотивами. Вона пояснила , що установчий договір між
засновниками - сторонами по справі був укладений у встановленому законом
порядку , у такому ж порядку був зареєстрований статут ТОВ „Деконський
торгівельний дім" 12.06.2002
року. Після реєстрації позивачка
ІНФОРМАЦІЯ_4 змінила прізвище на ІНФОРМАЦІЯ_5 у зв"язку із
реєстрацією шлюбу, що підтверджується документально. Згідно установчих
документів кожному із учасників належить по 33,3 % уставного капіталу. 18
квітня 2006 року ОСОБА_7 продала свою частку ОСОБА_8, при цьому про дану
угоду не було повідомлено ОСОБА_1 ні "усно ні письмово. Про угоду їй стало
відомо лише З травня 2006 року із листа від 26.04.2006
року. Коли вона побачила текст договору купівлі - продажу частки то побачила,
що порушено п. 6.1 цього договору, бо продавець був повинен повідомити усих
учасників товариства. На порушення ст. 53 Закону України „ Про господарські
товариства „ не було отримано згоду позивачки як учасника товариства з
обмеженою відповідальністю на продаж своєї частки ОСОБА_7 ОСОБА_8 , напроти ,їй
навіть не повідомили про  це.

Представник
позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2  підтримав
позовні вимоги та у судовому засіданні наполягав на тому, що укладений між
відповідачами договір порушує права та законні інтереси позивачки, та вчинений  без
її  та  його
відома.

Представник
відповідачки ОСОБА_7 _ ОСОБА_3 позов не визнав і суду пояснив, що відповідачка
ОСОБА_7 вже давно казала, що бажає вийти з товариства. Вийти з товариства - це
значить продати. ОСОБА_5 звернувся з проханням продати йому частку і він
погодився, а всі питання по оформленню угоди вирішував ОСОБА_5 , він обіцяв все
зробити по закону і він на нього поклався. Дружина лише підписала угоду у
нотаріуса. Він вважає, що всі знали про угоду, а письмово ні його дружина, ні
він не повідомляли  ОСОБА_1  та
ОСОБА_2  про  угоду.

Представник відповідачки ОСОБА_8-
ОСОБА_5 позов також не визнав та суду пояснив, що ОСОБА_1 чи її
представника неодноразово викликали на - збори, але ніхто не приїжджав. їй
також неодноразово пропонували внести зміни у зв'язку із зміною прізвища після
шлюбу. Йому також відомо, що позивачка та відповідачка   ОСОБА_7 спілкувалися   по
телефону   і

4

таким
чином він вважає, що про договір купівлі  продажу було всім відомо, а повідомляти її
він повинен був за адресою, вказаною в установчих документах, тому так і
повідомляв.

Представник
відповідачки ОСОБА_8,а пізніше також відповідачки ОСОБА_7- ОСОБА_6 позов не визнав повністю та суду
пояснив , що закон надає право продавцю повідомляти чи не повідомляти усих
учасників товариства. При продажу їх дії перевіряв нотаріус, який посвідчував
угоду. Окрім того позивачку неодноразово викликали на збори засновників
товариства, але вона не повідомила своєчасно про зміну своєї адреси та прізвища
і тому повідомлення поверталися поштою. Також він вважає, що позивачка не є
належним позивачем ,бо засновник повинен бути зареєстрований в державних
органах реєстрації ,а договір купівлі- продажу стосується лише учасників цієї
-угоди , а не третіх осіб. Про зміну прізвища та адреси позивачка повинна була
повідомити своєчасно підприємство. Вважає, що договір відповідає вимогам
діючого законодавства і просить в задоволенні позову відмовити ,бо не існує
підстав  для  його
задоволення.

Заслухавши
пояснення позивачки, її представників, представників відповідачок та нотаріуса ОСОБА_9,
що посвідчила договір купівлі-продажу, вивчивши та дослідивши матеріали справи
суд приходить до наступного висновку:

Вирішуючи   даний
спір,       суд      виходить
з   того,       що регулювання відносин власності
закріплено в Конституції України, яка визначила коло об'єктів і суб'єктів права
власності, рівність усіх суб'єктів права
власності,                    гарантії        права        власності        й обов'язки власників та встановила, що
правовий режим власності    має  визначатися
виключно     законами
України

Стаття     19
Конституції     України     передбачає     ,що правовий    порядок
в    Україні    грунтується    на
засадах, відповідно  до  яких
ніхто  не  може
бути  примушений  робити ,
те,  що    не
передбачено    законодавством.

Стаття     41  Конституції
України  встановила  ,що
кожен має право          володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю                                              власністю.   Право
приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений права власності.  Право
приватної  власності  є  непорушним.

5

Ст.
55
Конституції    України    гарантує,
;що       права    і свободи
людини    і громадянина
захищаються    судом. Кожен має право
будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи '
.від порушень    і      протиправних  посягань.

П.1 ст. 203 ЦК України
передбачає ,що зміст правочину не може суперечити ЦК України ,іншим
актам цивільного законодавства ,а також моральним засадам суспільства.

Як встановлено
ст.4 п. З та п.5 Закону України „Про власність" всім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник, здійснюючи свої
права, зобов'язаний не порушувати права та охоронювані законом інтереси
громадян, юридичних осіб і держави. При здійсненні своїх прав і виконанні
обов'язків власник зобов'язаний додержувати моральних засад суспільства.

Ст. 147 п.п.1,2,4 ЦПК України
передбачає право учасника товариства з обмеженою відповідальністю продати чи
іншим чином відступити свою частку (її

частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам   цього
товариства.    Відчуження
учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини)
третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.

Учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки (її
частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток, якщо статутом
товариства чи

домовленістю між учасниками невстановлений інший порядок здійснення цього
права. Купівля здійснюється за ціною та на інших умовах, на яких частка (її
частина) пропонувалася для продажу третім особам. Якщо учасники товариства не
скористаються

своїм переважним правом протягом місяця з дня повідомлення про намір
учасника продати частку (її частину) або протягом іншого строку, встановленого

статутом товариства чи
домовленістю      між       його учасниками,       частка       (її   частина)
учасника   може   бути
відчужена  третій  особі.
У  разі     придбання     частки
(її частини)      учасника     самим
товариством з обмеженою відповідальністю воно       зобов'язане реалізувати   її іншим учасникам або третім особам
протягом строку та в    порядку,        встановлених   статутом
і    законом, або зменшити  свій
статутний  капітал  .

Ст.1  Закону  України
„Про  господарські  товариства" із    наступними    змінами вказує,     що
товариство    з

6

Обмеженою
відповідальністю належить до господарських товариств.

Як зазначено у
ст. 4 вищеназваного закону товариство з обмеженою відповідальністю
створюється  і . діє на підставі  установчого
договору     і     статуту.

Стаття     53 Закону     України
„Про     господарські
товариства" встановлює, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю
може за згодою решти

учасників
відступити свою частку (її частину)
одному чи кільком учасникам цього ж товариства, а якщо інше не передбачено
установчими документами, то і третім
особам.      Учасники     товариства                                                користуються
переважним        правом        придбання    частки
(її    частини) учасника,      який
її     відступив,   пропорційно
їх  часткам у    статутному       фонді        товариства        або        в
іншому погодженому  між  ними розмірі.

У судовому
засіданні встановлено ,що між ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 був укладений
установчий договір 08 червня 2002 року ,згідно якого вони є засновниками
товариства з обмеженою відповідальністю „ -Деконський торгівельний дім" і
кожен із учасників має частку 33,3 % від статутного фонду у розмірі 4660 грн.,
(а.с.13-14).

04 грудня 2002
року ОСОБА_11 одружилася з ОСОБА_2 та взяла прізвище після одруження
ІНФОРМАЦІЯ_5 ,що підтверджується свідоцтвом
про  одруження   (а.с.10).

У     пункті
6.3     вищеназваного     установчого     договору передбачене        право        учасників        ТОВ „Деконський торгівельний дім"
поступитися своєю часткою третій особі із згоди інших учасників . У цьому
випадку інші учасники користуються переважним правом на придбання вказаної
частки пропорційно внескам в Статутний фонд або
в  іншому  узгодженому між  ними
порядку.(а.с.13-14)f Сторони
також   не   заперечують
,   що   згідно
з   п.9.3 зареєстрованого  у встановленому  законом
порядку  Статуту створеного  товариства
учасник  товариства  може
за  згодою

інших   учасників   товариства
передавати   свою   частку
(її частину)                                                                                                                                 третім       особам. Учасники   товариства користуються переважним правом
придбання такої частки (частини) пропорційно їх часткам у Статутному Фонді
Товариства або в іншому погодженому між ними розмірі. У п. 9.4 названого
Статуту зафіксовано, що учасник може
вийти   з   Товариства
,   попередивши  про
це   письмово

7

інших учасників не пізніше , як за
7 днів до дня виходу,    (а.с.22).

Як вбачається із
оглянутого у судовому засіданні договору купівлі-продажу частки у статутному
капіталі товариства з обмеженою відповідальністю від -1,8..квітня 2006 року
ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_8 сформовану частку в статутному капіталі
(фонді) Товариства з обмеженою відповідальністю „Деконський торгівельний дім"
у розмірі 4660 грн., що становить 33,3 % статутного капіталу Товариства , а
покупець ОСОБА_8 прийняла цю частку у повному обсязі і сплатила за неї грошову
суму у розмірі та в порядку, визначених цим договором. (а.с.Зб,37).

У пункті 6.1
договору купівлі-продажу частки вказано, що Продавець стверджує, . що повідомив
Покупця про всі істотні обставини , які мають відношення до товариства з
обмеженою відповідальністю „Деконський торгівельний дім" та які могли
вплинути на волю Покупця щодо укладення цього договору , а також стверджує , що
всі учасники ТОВ належним чином повідомлені про продаж зазначеної частки і
порядок продажу відповідає вимогам, встановленим чинним законодавством , продаж
зазначеної частки здійснено за згодою другого з подружжя, оформленою в установленому
порядку   .(а.с.37).

У п.7.7 договору
купівлі-продажу вказано, що права та обов'язки сторін за договором , правові
наслідки вчиненої нотаріальної дії, а також зміст ст. ст. 147 , 203 , 215
, 216 , 334 , 655, 659, 692 Цивільного кодексу України , ст.53 Закону України
„Про господарські товариства „,ст.ст.60-65,74 СК України сторонам за договором
нотаріусом роз'яснені
і зрозумілі,   (а.с.37).

Представниками відповідачки ОСОБА_8
суду надані    лист-запрошення    №20
від     24.03.2005     року (а.с.113)ОСОБА_11   на
збори   засновників   товариства на   25
квітня   2005  року
та   повідомлення   з
фіскальним чеком    від    24.03.2005    року,
лист-запрошення  НОМЕР_3    від 14.03.2005    року ОСОБА_11    на
збори    засновників товариства    на   '25
квітня    2005    року                          (а.с.17)     з

фіскальним     чеком      (а.с.118)       та
повернутим     листом
(а.с.119).     Згідно   пояснень                                                                                                    ці    листи
(    чи    лист) надсилалися за вказаною у установчих
документах адресою в АДРЕСА_2 а та повернуті поштою з відміткою „за даною
адресою адресат не проживає)    (а.с.122).     Але
пізніше  в  судовому
засіданні

8

представники ОСОБА_8 суду пояснили, , що ці листи,
завірені печаткою товариства та раніше оглянуті судом "як надані докази ,
в дійсності є помилковими ,. в них вказана невірна дата зборів -25 квітня 2005
року ', тобто фактично представники ОСОБА_8 визнали,; .що вказані     листи
не     можуть      бути
доказом  надежного
повідомлення    позивачки    про
час    та    регламент зборів учасників    товариства    на
яких    би    передбачався    вихід ОСОБА_7   із
складу  учасників.

Після цього суду
наданий Лист-запрошення  НОМЕР_4 від 14.03.2005 року ОСОБА_11 на збори
засновників товариства на 15 квітня 2005 року (а.с.141),доказів отримання якого
позивачкою суду не надано. Також суду наданий протокол загальних зборів
засновників ТОВ „Деконський торгівельний дім" , які нібито відбулися 15.04.2005 року у м. Сєвєродонецьку з участю
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.123). '. При цьому представник
"відповідачки ОСОБА_8 - ОСОБА_5 суду пояснив, що позивачка змінила адресу
та не повідомила про зміни у прізвищі та адресі для їх внесення в установчі
документи. Тому повідомлення надсилалися за вказаною адресою. Ці показання суд
оцінює у сукупності з іншими доказами у справі і вважає, що вони спростовуються
наданими позивачкою суду доказами. Так як вбачається із тексту договору
купівлі-продажу частки (а.с.36) на момент укладання спірного договору всі три
учасниці товариства були зареєстровані не за тими адресами, які були  вказані
у  установчому  договорі
(а.с.13).

Позивачкою суду наданий лист-запрошення НОМЕР_5 від 30.03.2005 року ОСОБА_11 на збори засновників товариства на 06
квітня 2005 року (а.с.155),що був

надісланий     на     адресу
АДРЕСА_1, а також лист-запрошення
НОМЕР_1  від 26.04.2006 року на збори товариства на 10
травня 2006 року надісланий також за цією адресою (а.с. 12) . Це підтверджує
показання позивачки про те, що відповідачі знали за якою адресою вона фактично
проживала. Як вбачається із оригіналу листа 9 23 від 30 березня 2005 року ,який
був отриманий позивачкою і наданий суду, в
повістці дня відсутнє посилання на заяву ОСОБА_7 про вихід із складу
учасників товариства та продаж своєї частки (а.с.155).
Суд також критично оцінює протокол зборів учасників зборів датований 15 квітня
2005 року, який довгий час не надавався суду представником ОСОБА_8- директором
товариства ОСОБА_5, а коли був наданий та вивчений судом, то виявилося, що він
містить в собі посилання на виступи ОСОБА_8
та  ОСОБА_12.   Представник
ОСОБА_8-

ОСОБА_5     суду  пояснив,
що  у  протоколі
є  помилки  у

9

написанні ініціалів відповідачки ОСОБА_8 ,що свідчить про
те, що протокол складався наспіх , бо він , як директор товариства та секретар
зборів добре знав як дійсно звуть його дружину і такої помилки б не допустив.
При цьому суд вважає, що даний  протокол
не може свідчити про належне повідомлення позивачки про продаж частки ОСОБА_7
та про висловлення нею згоди на це, у тексті протоколу відсутнє посилання на
те,  що
така  згода  була.

Разом з тим, у
тексті протоколу є посилання на те, що позивачку повідомили „у телефонному
режимі", представник ОСОБА_8 - ОСОБА_5 суду також неодноразово пояснював,
що з позивачкою спілкувались по телефону і їй все було відомо про угоду, що
протирічить його ж доводам про те, що йому було невідоме  фактичне
місце  проживання  позивачки.

Суд також
приймає до уваги, що з часу вказаних зборів - 15.04.2005
року до здійснення правочину 18.04.2006
року пройшов майже рік , але ніяких доказів про те, що були вчинені дії по
передачі частки, чи отримання згоди з боку позивачки на її відчуження
ОСОБА_8  суду  не
надано.

Суду
представниками відповідачок надана також копія заяви ОСОБА_7 про вихід із
складу учасників товариства від 10.03.2005
року (а.с.114). В ній говориться про
те ,що вона бажає продати свою частку в уставному фонді третій особі чи
учаснику товариства. Позивачка заперечує отримання цієї заяви ., доказів
отримання позивачкою такої заяви суду не надано. Напроти, позивачка надала суду
лист від 30.03.2005 року про виклик її
на збори товариства на 06.04.2005
року , де нічого не сказано про вихід ОСОБА_7 з членів товариства та про її
заяву(а.с.155).

Приватний
нотаріус ОСОБА_9 у судовому засіданні підтвердила, що в наданих їй документах
для оформлення купівлі-продажу ні з боку продавця , ні з  боку покупця частки не було надано письмової
згоди третьої учасниці товариства, було лише усне свідчення з боку учасників
угоди. її показання узгоджуються в дій частині з показаннями представника
ОСОБА_7 ОСОБА_3 про те,
що він та його дружина при продажі поклалися на те, що ОСОБА_5 ,як директор,
знає  закони  та
зробить  угоду  з
дотриманням  закону.

Що стосується усних та письмових (а.с.99)
пояснень нотаріуса     ОСОБА_9    щодо
правових     норм,     які

10

регулюють
порядок відчуження частки у статутному капіталі товариства з обмеженою
відповідальністю , то вони не можуть бути прийняті судом як доказ дотримання

усих вимог
закону при здійсненні даного правочину, оскільки протирічать п. 4 ст. 54 ЦПК
України, у відповідності з якою допомога спеціаліста суду не може

стосуватися  правових
питань.

За таких
обставин суд приходить до висновку , що відповідачками та їх представниками не
надано доказів дотримання всіх вимог закону при здійсненні правочину
купівлі-  продажу  частки
товариства  18  квітня
2006  року.

Суд вважає ,що положення пункту 1 статті 147 ЦК України, статті
4 пункту 3 та пункту 5 Закону України "Про власність" у контексті
частин першої, сьомої

статті 41 Конституції України, у системному зв'язку
з    статтею 53     Закону України    „Про господарські товариства" треба
розуміти так, що власник на свій

розсуд володіє, користується і розпоряджається належним
йому майном, але, здійснюючи своє право, він зобов'язаний не порушувати права
та охоронювані законом

інтереси громадян, юридичних осіб і суспільства, в тому
числі передбачену законом ,статутом товариства та договором     купівлі-продажу     наявність     згоди       решти

учасників відступити частку (її частину) одному чи кільком учасникам цього ж товариства, а
якщо інше не передбачено установчими документами, то і третім особам та
переважного права (яке не є абсолютним) учасників товариства придбати частку
(її частину) учасника, який її відступив, пропорційно їх часткам у статутному
фонді товариства або в іншому
погодженому між ними  розмірі.

Стаття  215  ЦК
України  передбачає  у
п.   1  та
п.3: 1.  Підставою  недійсності
правочину  є    недодержання в      момент
вчинення      правочину      стороною      (сторонами) вимог,       які
встановлені   частинами   першою
-   третьою, п'ятою  та
шостою    статті    203
цього  Кодексу Якщо недійсність  правочину     прямо     не встановлена    законом,
але    одна    із
сторін    або     інша заінтересована       особа       заперечує      його
дійсність   на підставах,       встановлених   законом,
такий   правочин   може бути
визнаний  судом  недійсним
(оспорюваний  правочин).

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані
та підлягають задоволенню у повному обсязі ,оскільки вчинена угода повинна бути
визнана недійсною як така, що суперечить ст.41 Конституції України ,статтям ЦК України ,
Законам України      „Про      господарські      товариства"      та      „Про

11

власність"
у частині ,що регулює правовідносини учасників товариств у сфері товариств з
обмеженою відповідальністю, а також моральним засадам суспільства, оскільки при
здійсненні спірного правочину продавцем та покупцем частки порушене п.9.3

зареєстрованого
у встановленому законом порядку Статуту товариства, пункт 6.3 установчого договору учасників ТОВ
„Деконський торгівельний дім" які передбачають

згоду учасників
товариства на відчуження частки та п.6.1 договору купівлі-продажу частки де
вказано, що Продавець стверджує, що всі учасники ТОВ належним

повідомлені про
продаж зазначеної частки і порядок продажу відповідає    вимогам,
встановленим        чинним
законодавством.

У зв"язку
із задоволенням позовних вимог суд керується статтею 216 ЦК України яка
передбачає, що недійсний правочин не створює. юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину. Тому суд вважає , що необхідно повернути сторони у
первісне положення.

Керуючись       ст.ст.       19,41,55       Конституції      України, ст.ст.10,11,209,212,214-215,218 ЦПК України, ст.ст.З,147,ч.1
ст.203,4.4.1,3 ст. 215,216 ЦК
України, ст.ст.1,3,4,6,10,50-54,58-61 Закону України „Про господарські
товариства" від 19.09.1991 року із наступними змінами,ст.ст.2-4,8, 26, 48,
49, 51, 55 Закону України    „Про    власність" від    07.02.1991    року
із наступними змінами, Постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від
24.04.1978 року „ Про судову практику
в справах про визнання угод недійсними" із наступними змінами  ,   суд

вирішив:

Позовну заяву
ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання
правочину  недійсним"  задовольнити
повністю.

Визнати договір купівлі-продажу частки у статутному
капіталі      товариства     з обмеженою відповідальністю „Деконський
торгівельний дім",у розмірі 4660 гривень що становить 33,3% статутного
капіталу                     складений    у
м.     Артемівську    Донецької

області 18 квітня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та зареєстрований 18
квітня 2006 року приватним нотаріусом
Артемівського      районного      нотаріального

12

округу  Донецької
області   ОСОБА_9   в
реєстрі   за, НОМЕР_2  -
недійсним.

Сторони  повернути
у  первісне  положення.

Заяву про
апеляційне оскарження рішення "суду, може бути подано протягом 10 днів з
дня проголошення рішення .- Апеляційна скарга на  рішення суду подається протягом 20 днів після
подання заяви про апеляційне оскарження або
в  порядку  4.4  ст.295
ЦПК України.

Рішення  надруковане  в
нарадчій  кімнаті  суддею.