Справа №22-107 2007р.                                    Головуючий у першій інстанції Осташко Л.М.
Категорія                                                       Доповідач  Черниш Т.В.
УХВАЛА      ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

31 січня 2007 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської

області в складі:

головуючого-
судді Кривохижі В.І., суддів Черниш Т.В.,

Чорнобривець О.С., при секретарі
Дімановій Н.І., розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Олександрійського
міськрайонного суду від 2 жовтня 2006
року,

встановила:

17 лютого 2006 року ОСОБА_2звернувся до ОСОБА_1з позовом про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивував
тим, що 30 березня 2004 року передав у борг відповідачці 3000 грн. В підтвердження свого зобов'язання повернути борг до 15 травня 2004 року ОСОБА_1 надала йому розписку, однак, не зважаючи на неодноразові вимоги, ні в обумовлений термін, ні на
момент звернення до суду гроші не
повернула. Посилаючись на такі обставини, просив стягнути суму боргу, а також 10950 грн. пені за прострочення виконання зобов'язання.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 2 жовтня 2006 року позов задоволено в повному обсязі, а також стягнуто з відповідачки на користь
позивача 139 грн.50 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне, на її думку, застосування норм матеріального і процесуального права,
невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та
доказам, просила зазначене рішення скасувати і в позові відмовити. Зазначала, зокрема, що з боргом розрахувалась повністю і вчасно.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач і її представник доводи апеляційної скарги підтримали, представник позивача їх
заперечував.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України, заслухавши пояснення сторін, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що 30 березня 2004 року між сторонами було укладено в письмовій формі договір позики, за умовами якого
ОСОБА_1 зобов'язалась до 15 травня 2004 року повернути ОСОБА_2 взяті в борг
гроші, проте в обумовлений угодою строк не
виконала прийнятого на себе грошового зобов'язання.

Наведене судом обгрунтування правового висновку щодо наявності підстав для стягнення боргу в сумі 3.000 грн., повною мірою узгоджується з нормами ст.ст. 1046,1047,

2

1049 ЦК
України,  відповідає обставинам
справи,  які  суд в
достатній  мірі  з»ясував,

грунтується доказах.

Доводи відповідача щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам
справи та доказам безпідставні. ОСОБА_1 не
заперечувала факту складання та підписання боргової розписки, однак
переконливих доказів на підтвердження доводів про повернення боргу не надала; не містять їх і матеріали справи. Покази
свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на які
посилалась відповідач, за наявності боргової розписки в позикодавця не можна визнати належним доказом факту повернення боргу.

В основу рішення в частині стягнення за прострочення грошового зобов'язання
суд поклав доводи позивача про те, що відповідачка
взяла на себе зобов'язання сплатити в разі несвоєчасного неповернення боргу по 1% за кожний прострочений день, і визнав цю суму неустойкою (пенею) за ч. З ст. 549 ЦК України, визначивши її розмір в сумі 10950 грн. відповідно до
п.1) ч.І ст. 258 ЦК
України. Між тим, ч. 2 ст. 625 ЦК передбачено, що боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобовиязаний сплатити, крім суми боргу, 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно ст. 1050 ЦК неустойка сплачується за
правилами ст.ст. 549-552 ЦК в разі несвоєчасного повернення речі, визначені родовими ознаками. Як
вбачається зі змісту боргової розписки, сторонами
встановлено розмір процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання- 1% за кожний прострочений день. ОСОБА_1
цього не заперечувала. Враховуючи, що визначена позивачем сума , про стягнення якої суд постановив, не перевищує суми, яку згідно боргової розписки мала б
сплатити відповідачка, колегія вважає, що таке порушення в
застосуванні судом норм матеріального права при визначенні наслідків невиконання грошового зобов»язання, не вплинуло на
правильність вирішення справи. і

Наведені в апеляційній скарзі доводи не грунтуються на законі та доказах,
не спростовують правильного по суті рішення суду, тому
не можуть бути підставою для його скасування.

Виходячи з викладеного та керуючись ст.ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 2 жовтня 2006 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до
Верховного Суду України протягом двох місяців.