Рішення Іменем України

12
січня 2007 року

Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у
складі:

Головуючого............................................ О.А. Гарбуз

при секретарі............................................ І.О. Ковач,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
виселення із жилого приміщення та вселення в житловий будинок,-

Встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача з проханням винести
рішення про виселення відповідача із житлового будинку, розташованого АДРЕСА_1 та вселення її в зазначений будинок, посилаючись на те, що пербувала в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі з 1974 року, який розірвано 23
листопада 1994 року, майном
розділилися в добровільному порядку та відповідач подарував їй 12 частину
житлового будинку, який належав їм на праві спільної сумісної власності,
залишивши за собою автомобіль "Москвич". На протязі тривалого часу
відповідач не допускає її до домоволодіння, веде аморальний спосіб життя,
зловживає спиртними напоями, ображає та 14 серпня 2006 року наніс їй тілесні ушкодження, погрожував вбити, своїми діями позбавляє
її права користуватися належним їй будинком, тому для захисту своїх прав
змушена звертатися до суду.

Позивачка у судовому засіданні спільно із представником позовні вимоги
підтримала, посилаючись на обставини викладені в позові.

Відповідач позовні вимоги не визнав, зазначивши, що проживає в будинку з 1975 року та деякий час проживав на Уралі, а повернувшись у 1999 році знову проживали разом із позивачкою в спірному будинку АДРЕСА_1, а
проживши 2
роки позивачка його залишила та із сином проживає в
іншому будинку, який придбала, будь-яких перешкод у користуванні їй не створює,
лише виникали сварки влітку так як зійшовся із іншою жінкою, в даний час
прживає один, утримує підсобне господарство, про договір дарування своєї
частини позивачки йому стало відомо лише під час розгляду справи в суді і
наміру дарувати будинок дружині він не мав, але пропустивши строк оскарження
договору дарування звертатися до суду про визнання його недійсним не буде, але
просить суд залишити його проживати в спірному будинку, так як проживати не має
де, а у позивачки є ще будинок де вона проживає із сином та будинок який їй
подарувала тітка, здійснювати обмін позивачка також відмовляється.

Заслухавши думку сторін, представника позивачки, дослідивши матеріали
справи, відповідно до ст. ст. 116,156,168 ЖК України, суд вважає
позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних обставин.

Судом встановлені
наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Будинок АДРЕСА_1 в якому проживає відповідач належить позивачці на праві особистої власності, відповідно
до договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ново української
держнотконтори від 09 грудня
1994 року,
який ніким не оспорювався, що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий
будинок та довідкою БТІ (а.с.
10-16).

Відповідач проживає у вказаному житловому будинку з 1975
року під час перебування з
позивачкою у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 23
листопадада 1994
року, але після розірвання шлюбу
продовжив проживати у спірному домоволодінні.

Вказаний факт ґрунтується на положеннях закону, а саме ч.
4 ст.
156 ЖК
України, відповідно до якого до
членів сім'ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені в частині другій ст. 64
ЖК України. Ч.2
т. 64 ЖК України,
встановлює, що до членів сім'є наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідач деякий час проживав на Уралі, а повернувшись у
1999 році
знову проживали разом із позивачкою
в спірному будинку АДРЕСА_1,
а проживши 2 роки
позивачка його залишила та із сином
проживає в іншому будинку, на час розгляду справи АДРЕСА_2, який належить на
підставі договору купівлі -продажу житлового
будинку від 14 червня
2006 року
ОСОБА_3 -доньці
сторін, що ніким не оскаржується та не спростовується, проте надати суду акт обстеження та встановлення місця
проживання позивачка відмовилася. Мотивуючи
не бажанням доньки допускати депутата для складання відповідного акту, що ставить під сумнів проживання позивачки
однією сім"єю в будинку із родиної доньки.

Під час розгляду справи позивачка зареєструвалася за
місцем проживання відповідача в домоволодінні, яке
належить їй.

Як вбачається із домової книги будинку АДРЕСА_1 відповідач
повторно прописаний (зареєстрований) в будинку 27 березня 1999 року, заява про надання згоди на прописку
(реєстрацію) в зв"язку із минуванням строку зберігання не збереглася в паспортному столі
Новоукраїнського РВ УМВС, що пітверджується
повідомленням ГГІРФО Новоукраїнського РВ УМВС
(а.с. 41), до
цього часу позивачка не оскаржувала незаконну прописку та проживання
відповідача, із скаргами на дії працівників паспортного столу до РВ УМВС, суду не зверталася, що спростовує її доводи
про прописку відповідача без відповідної її
згоди.

Посилання позивачки, що відповідач на даний час не є
членом сім'ї, оскільки їх шлюб розірвано, а тому
він не має право на користування житловим приміщенням також є такими, що не ґрунтуються на законі,
оскільки відповідно до ч. 4
ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником
будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Крім того у разі  припинення сімейних
відносин     з власником будинку колишні члени його сім'ї не втрачають
право користування займаним жилим
приміщенням і не набувають відповідно до вимог ст. 158, 168 ЖК України статусу наймачів, з якими допускається розірвання договору
найму.

Відповідно до ч. З ст. 9 ЖК України, ніхто не
може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим
законом.

Виселення членів сім'ї власника жилого приміщення допускається тільки у
випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, відповідно до вимог якої, якщо наймач, члени його сім"ї
або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують
жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ним в
одній квартирі, будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця провадиться без надання
іншого жилого приміщення.

Докази та посилання позивачки та її представника, що відповідач погрожує,
систематично порушує громадський порядок та порушує правила співжиття не
відповідають фактичним обставинам, так як систематичність передбачає наявність
більше 2-3
протиправних вчинків. Дійсно відповідач притягувався
двічі до адміністративної відповідальності постановами Ново українського рсуду
від 14 серпня 2006
року за ст.. 173-2 ч.1 КУпАПни за
вчинення правопорушення відносно доньки, 16 сепня 2006 року за 173
КУпАП за вчинення хуліганських дій відносно дружини,
постановою суду від 17
листопада 2006 року в порушенні
кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ст.. 125 КК України відмовлено за відсутністю в його діях складу злочину та в
порядку відшкодування стягнено моральну шкоду в сумі 500 гривень, за місцем роботи характеризується з позитивної сторони, що
підтверджується відповідною характеристикою, сторони не проживають в одному
будинку, а після реєстрації позивачки у спірному будинку відповідачем не
порушувалися правила співжиття, тому адмінпостанови суду відносно відповідача
не доводять систематичність порушення правил співжиття із позивачкою, яка у спірному
домоволодінні не проживає і лише зареєструвалася 12 вересня 2006
року та не передбачають виселення колишніх членів сім'ї
власника із жилих приміщень.

Враховуючи викладене, та те, що відповідач на законних підставах набув
право користування житловим будинком та надвірними спорудами, використовує
будинок за призначенням, здійснив ремонт у будинку, чого ніхто із сторін не
спростовує, тому позовні вимоги позивачки в цій частині не є обґрунтованими,
вказана вимога не ґрунтується на законі, спростовується вищевикладеними
фактами.

Відповідно до ст.ст. 150,156,161
ЖК України громадяни, які мають у приватній власності
будинок (частину будинку) користуються ним для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд.

Позовні вимоги в частинні вселення позивачки в спірне домоволодіння, так як
це її особисте волевиявлення у виборі місця проживання і ніхто не може у цьому
їй заперечити є обґрунтованими та доведеними у судовому засіданні, у зв'язку з
чим підлягають задоволенню.

Враховуючи ч. 1
ст. 88 ЦПК України,
встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених позовних вимог,
а відповідачеві - пропорційно
до тієї частини позовних вимог, у
задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому на користь позивачки підлягають стягненню 4.25+3.75=8
гривень.

Керуючись ст. ст. 209, 213- 215, 88 ЦПК України, 116, 150, 156,168 ЖК України, суд -

Вирішив:

Позовні вимоги задовольнити
частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком та надвірними будівлями, які розташовані АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_1 у заначеий будинок.

В частині позовних вимог про виселення відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені судові витрати по справі та витрати з
інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 8
(вісм) гривень.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду
Кіровоградської області через Новоукраїнський
районний суд, шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження та подачі апеляційної скарги протягом наступних
двадцяти днів після подання заяви.

Рішення суду набуває законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження,
якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк,
встановлений ст. 294 ЦПК
України, рішення суду набирає
законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.