РІШЕННЯ

іменем України

23 січня 2007 року                                                                                                   м.Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої: Готри Т.Ю., суддів: Панька В.Ф., Леска В.В., при секретарі: Карбованець М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну
справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 23 жовтня 2006 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної
ділянки, -

встановила:

У квітні 2006 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
06.03.2002р. між ним і відповідачем в письмовій
формі, оскільки останній ухилився від нотаріального посвідчення, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки
розміром 0,12 га, що розташована в АДРЕСА_1 за 2000 грн., еквівалентно 410 доларам США, що стверджується відповідною
розпискою ОСОБА_1 і згоди його жінки - ОСОБА_3, а також стверджується фактом
передання йому відповідачем правовстановлюючих документів на цю
земельну ділянку й рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 23.11.2005р.

Посилаючись на систематичне ухилення
відповідача від нотаріального посвідчення договору, просив визнати цей договір купівлі-продажу земельної ділянки
дійсним.

Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 23 жовтня 2006 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю та визнано договір
купівлі-продажу даної земельної ділянки дійсним.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_1 просить скасувати судове рішення, як незаконне та необгрунтоване, й
ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. Свої доводи обґрунтовує тим, що
тільки усно домовився з позивачем про продаж земельної ділянки в майбутньому і, як наслідок, одержав від ОСОБА_2 лише аванс в сумі
2000 грн. і фактично не передавав, не переоформляв йому
цю ділянку до остаточного розрахунку.

В судовому
засіданні позивач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, просив таку відхилити, а
рішення суду залишити без змін.

Справа №22ц-169/07                                                                                 Номер рядка статистичного звіту: 12

Головуюча у першій інстанції: Лемак О.В. Доповідач: Готра
Т.Ю.

Апелянт ОСОБА_1 в судове засідання
не з»явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений
належним чином, а тому його неявка не перешкоджає розглядові
справи.

Заслухавши доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_2, перевіривши доводи апеляційної
скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Так, визнаючи дійсними договір
купівлі-продажу земельної ділянки, місцевий суд виходив з того, що згідно ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися
щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення, то такий договір може
бути визнаний судом дійсним.

Проте, суд першої інстанції
безпідставно дійшов такого висновку, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про те : 1) що сторони письмово уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки і погодили всі його істотні умови, зокрема ціну,
предмет; 2) що відповідач ухилявся від
нотаріального посвідчення договору /відсутні письмові звернення,
телеграми тощо/.

Як убачається з матеріалів справи, 06 березня 2002 року ОСОБА_1 написав власноручно, що
він з відома своєї дружини продали приватизовану земельну ділянку розміром 0,12 га ОСОБА_2 і будуть сприяти в її
переоформленню /а.с.8/.

Однак, з матеріалів справи
вбачається і те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами був укладений лише в усній формі і стверджується це
їхніми показами, зокрема про отриманням відповідачем 2000 грн. й передання правовстановлюючих документів позивачу, а також
фактом вищезгаданої письмової розписки відповідача, рішенням суду та
показами свідків.

Згідно ст.153 ЦК України (1963р.),
ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Ст.657 ЦК України встановлює, що
договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У відповідності до вимог ст.ст. 131, 132 Земельного кодексу України укладення цивільно-правових угод про відчуження земельної ділянки
здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України, однак з
урахуванням вимог ЗК України. Угоди про перехід права
власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально
посвідчуються. Угоди повинні містити: - назву сторін; - вид угоди; -предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця
розташування, площі, цільового призначення, складу угідь,
правового режиму тощо); - документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; - відомості про відсутність заборони на
відчуження земельної ділянки; - відомості про
відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути
тощо); -договірну ціну; - зобов'язання
сторін. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення.

За цих обставин та за відсутності
письмових доказів, наявна в матеріалах справи розписка не свідчить про письмову форму договору і досягнуту згоду сторін
щодо всіх його істотних умов, а тому цей
договір, що підлягав нотаріальному посвідченню, не

2

може бути згідно ч.2 ст.220 ЦК України визнаний дійсним,
оскільки він укладений в усній формі.

Щодо показань свідків, то вони не
можуть покладатись в обґрунтування судом своїх висновків для визнання цього
договору дійсним, що підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки такі показання не є письмовими доказами, як того
вимагають ст.ст.218,220
ЦК України.

Що стосується згоди дружини позивача
на відчуження земельної ділянки, то це твердження є
надуманим, так як вказана ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, вона не набута за спільні кошти подружжя, а
передана позивачу органом місцевого самоврядування, а тому є його особистою
власністю.

У відповідності до вимог ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Позивачем ОСОБА_2 не доведено факту укладення
письмового договору купівлі-продажу спірної
земельної ділянки, а також не надано належних доказів щодо ухилення відповідачем ОСОБА_1 від нотаріального посвідчення цього
договору.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно
задовольнив позовні вимоги позивача, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення й ухвалення
нового, яким у позовних вимогах ОСОБА_2 слід відмовити, а
апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314,316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

рішила:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 жовтня 2006 року - скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути оскаржено до
Верховного Суду України на протязі двох місяців з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча: Судді:

3