У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

31 січня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів:              Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук
Л.І.,   Сеніна Ю.Л.,

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним
заповіту,

в с т а н о
в и л а :

У
червні 2004 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись
на те, що вона є дружиною ОСОБА_3, який помер
3 грудня 2003 року, і єдиною його спадкоємицею за законом.  Звернувшись до нотаріальної контори з заявою
про прийняття спадщини,  вона дізналась
про існування заповіту ОСОБА_3, складеного 24 листопада 2003 року на користь
відповідача.

Позивачка просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3, складений ним на
користь ОСОБА_2 та посвідчений 24 листопада       2003 року секретарем виконавчого
комітету Волице-Полівської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької
області, як такий, що складений з порушенням вимог закону.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 7 грудня     2005 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від
17 квітня 2006 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та відмовити в задоволенні
позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких
підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив
із того, що відповідно до п.5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного
кодексу України 2003 року спір повинен бути розглянутим відповідно до правил
книги шостої ЦК України 2003 року, оскільки спадщина відкрилась 3 грудня 2003
року та не була прийнята ніким із спадкоємців, і оспорюваний заповіт є
недійсним з урахуванням положень ст.ст. 203, 207, 1247, 1248, 1253, 1257 ЦК
України, оскільки на час складання заповіту ОСОБА_3 перебував у такому стані,
що не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Суд також дійшов
висновку про те, що не було дотримано вимог законодавства щодо підписання та
посвідчення заповіту, у ньому також не відображено відповідності волевиявлення
ОСОБА_3 його волі.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 склав
заповіт на користь ОСОБА_2  24 листопада
2003 року, помер він 3 грудня 2003 року.

Цивільний кодекс України набрав
чинності з 1 січня 2004 року.

Згідно ч.1 п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу
України  2003 року правила книги шостої
Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася,
але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 1216 ЦК України
визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Таким чином, спадщиною
є сукупність прав та обов'язків спадкодавця, що належали йому на час смерті і
не припинилися внаслідок смерті, натомість заповіт є одностороннім правочином
фізичної особи, посвідчення якого відбувається у конкретно визначений час і
повинно бути проведене відповідно до вимог законодавства, що діє на час такого
посвідчення.

Суд у порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України на зазначені положення
закону уваги не звернув, належним чином не визначився з правовою нормою, що
підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Визнаючи недійсним заповіт із декількох
підстав, суд вийшов за межі заявлених позивачкою вимог, не уточнивши у неї
остаточні підстави позову.

Дійшовши висновку суд про те, що
на час складання заповіту     ОСОБА_3
перебував у такому стані, що не міг розуміти значення своїх дій та керувати
ними, суд не зазначив якими доказами підтверджується ця обставина, висновок
медичної експертизи з цього питання у матеріалах справи відсутній.

Апеляційний суд у порушення вимог
ст.ст. 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернув і залишив рішення
суду першої інстанції без змін.

За таких обставин ухвалені в справі
судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції з підстав, передбачених
ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 7 грудня 2005 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від
17 квітня 2006 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін