Справа № 22-1210/2007                             Головуючий по 1 -й інстанції:
Категорія-19                                                суддя -Артеменко Л. І.,
Доповідач: суддя - Стратіло В.І.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2007 року                                                      м. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у
складі головуючого: судді Шабанової В.О, суддів: Стратіло В.І., Рєзникової
Л.В., при секретарі Кошмак Т.С., з участю представника відповідача Бобиш Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного суду в м.Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань
України у М.Кіровське Донецької області ( далі відділення Фонду) про відшкодування моральної шкоди за апеляційною
скаргою відділення Фонду у м. Кіровське Донецької області на рішення
Кіровського міського суду Донецької області від 05 грудня 2006
року, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2006
року ОСОБА_1 звернувся
до суду з цим позовом, посилаючись на те,
що від працював на вугільному підприємстві і під час виконання трудових
обов'язків отримав хронічні професійні захворювання. 24 листопада 2004 року висновками
МСЕК йому вперше було встановлено стійку втрату професійної працездатності у
розмірі 40% у
зв'язку з професійним захворюванням -
антрако-селікатоз вузликової форми,
легенева недостатність першого - другого ступеню, його було
визнано інвалідом третьої групи безстроково, встановлено додаткові види
допомоги - санаторно-курортне
та медикаментозне лікування. Крім того, 20
квітня 2006 року
висновками МСЕК йому вперше було встановлено стійку втрату працездатності у розмірі 40% за іншим професійним захворюванням -деформуючий артроз. Висновками МСЕК
йому встановлено за сукупністю вказаних захворювань 65% втрати
професійної працездатності.

Позивач
просив стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування
моральної шкоди 65000 грн.

Рішенням Кіровського міського суду
Донецької області від 5 грудня 2006 року позов задоволено частково, на користь позивача
стягнуто 19000 грн.

Відповідач, не погодившись з таким
рішенням, подав апеляційну скаргу, вважає рішення
необгрунтованим і таким, що підлягає скасуванню. Апелянт посилався на те, що з 01.01.2006 р. набрав чинності Закон України „Про Державний бюджет
України на 2006 рік",
згідно з яким зупинена дія статей Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в частині
відшкодування моральної шкоди застрахованим особам.

Також апелянт
вказував, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди не встановлений, оскільки
висновки МСЕК про втрату професійної працездатності у відсотках не є
підтвердженням цього факту.

Крім того,
апелянт посилався на те, що сплив строк позовної давності, передбачений ст. 23 3 КЗпП України для звернення працівника за захистом
порушеного права, встановлений терміном у три місяці, а питання про
його поновлення позивачем не порушувалось.

У апеляційній
скарзі висловлене прохання про скасування рішення суду першої інстанції і постановления нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Від позивача письмових заперечень
на скаргу не надійшло.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний
суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з таких підстав.

Відповідно до
пп. 1, 4 ч.1 ст.309
ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення або неправильне
застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом
встановлено, підтверджено наявними у справі доказами і сторонами не
заперечується, що позивач ОСОБА_1
тривалий час - 47 років і 7 місяців працював
на підприємствах вугільної промисловості на підземних роботах в тяжких,
небезпечних умовах праці, що підтверджується копією його трудової книжки
(а.с.З-12), санітарно
- гігієнічною
характеристикою умов його праці (а.с.25). Під час виконання трудових обов'язків
позивач у 2004 році
отримав професійне захворювання: хронічну
вертеброгенну попереко - хресцену радикулопатію, що
підтверджується актом розслідування цього хронічного професійного захворювання
за формою П-4 від 22.10.2004 року (а.с.26), висновками
лікувально-експертної комісії від НОМЕР_1
( а.с.31).

Висновками МСЕК
від 25.11.2004 року
йому вперше встановлено 40%
втрати професійної працездатності у зв'язку з цим професійним захворюванням
, а також визнано
інвалідом третьої групи (а.с. 17).

Після цього
позивач продовжував працювати на вугільному підприємстві, а саме на Державному
підприємстві AT „Шахта „Рассвет"
і під час виконання трудових обов'язків на вказаному підприємстві він
отримав ще одне хронічне професійне захворювання - деформуючий артоз колінних суглобів, що підтверджується
актом розслідування хронічного професійного захворювання від 15.02.2006 року за формою
П.-4 (а.с.27), висновками лікувально-експертної комісії від НОМЕР_2 (с.с.30).

Висновками МСЕК
від 20.06.2006 року
позивачу встановлено 65%
втрати професійної працездатності за
сукупністю вказаних професійний захворювань.

· 40% у зв'язку з
деформуючим артозом колінних суглобів (первинно);

· 25% у зв'язку з
антрако - селікатозом
(повторно).

Вказаний розмір
стійкої втрати професійної працездатності позивачу встановлено безстроково і,
крім того, його визнано інвалідом третьої групи також безстроково (а.с. 18-19).

Проти цих обставин не заперечував і
відповідач.

Відповідно до
статей 1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч.1 та ч.2
Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої
визначають права і свободи людини та їх
гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови
праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо
Право на соціальний захист
гарантується,     зокрема,    загальнообов'язковим    державним
соціальним

страхуванням за рахунок страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а також
бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом
загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом
п'ятим частини першої статті 4
Основ законодавства України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування (далі Основи), є страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності.

Основами
передбачено відшкодування збитків, заподіяних працівникові каліцтвом чи іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним своїх трудових обов'язків
(п.4 ч. 1 ст.25).

Відповідно до
ч.2 ст.4 Закону України „Про охорону праці" в редакції від 21 листопада 2002 року державна
політика а галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету
життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення
належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників,
повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.1 ст.9 цього Закону відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника
здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до
Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності" (далі Закон).

Преамбулою Закону передбачено, що він визначає правову основу, економічний механізм
та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального
страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих
на виробництві.

Зазначені закони
України, по-перше спрямовані на соціальний захист працівників, які внаслідок
нещасного випадку чи професійного захворювання отримали ушкодження, що призвели до втрати професійної працездатності, і
по-друге, передбачають відшкодування
Фондом соціального страхування від нещасних випадків шкоди шляхом
надання потерпілим соціальних послуг та виплат, у тому числі відшкодування
моральної (немайнової) шкоди.

З урахуванням
конституційної значущості здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що
належить людині від народження і охороняється державою, законодавець урегулював
обсяг та характер відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я нещасним випадком чи професійним захворюванням, І
передбачив комплекс заходів, спрямованих на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

Враховуючи особливості захисту здоров'я потерпілого, поряд із
відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за
наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Відшкодування
моральної шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди
передбачено статтею 1 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" і є одним із способів захисту особистих немайнових прав
працівника.

Укладаючи з
роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик
( Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати
застрахованим особам передбачені Законом

(стаття 21) соціальні послуги та виплати. Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд
соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального
захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності.

До страхових
виплат належать, зокрема, грошова сума, яка виплачується застрахованому за
моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт „е" пункту 1 частини першої статті 21, частина третя статті 28 Закону).

Відповідно до
статей 23, 1167 Цивільного
кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві
чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та
душевних стражданнях, яких він зазнає. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна
умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як
право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження
здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому
моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає
працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна
працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Встановлення
Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати
моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім
застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні
від нещасного випадку та професійного захворювання (стаття 3 ).

Таким чином, суд
першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність заподіяння позивачу
моральної шкоди умовами виробництва, що покладає на відповідача обов'язок
відшкодувати цю шкоду.

Доводи апелянта
щодо пропуску позивачем строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України, є
безпідставними, оскільки спірні правовідносини врегульовано нормами не
трудового, а цивільного законодавства. Відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК
України позовна давність не розповсюджується на вимоги про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я чи смертю.

Разом з тим, що
стосується доводів відповідача в тій частині, що положення Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"
які передбачають відшкодування моральної шкоди призупинено Законом України „Про
Державний бюджет України на 2006
рік", вони заслуговують на увагу частково.

Відповідно до
ст.5 ЦК
України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, кім випадків,
коли він пом'якшує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні
відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який
втратив в чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав
та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У даному випадку
правовідносини щодо заподіяння позивачу ушкодження здоров'я умовами виробництва
у вигляді антрако - селікатозу
виникли до введення в дію Закону України „Про Державний Бюджет України на 2006 рік" і тому
положення цього закону не мають зворотної сили щодо вказаних правовідносин.

Однак суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги ту обставину,
що призупинення дії закону так саме не дає підстав для його застосування щодо
правовідносин, які виникли після введення його в дію.

За таких
обставин апеляційний суд визнає, що при вирішенні справи судом першої інстанції
неправильно застосовано норми матеріального права в частині задоволення
позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров'я умовами виробництва
після набрання чинності Закону України „ Про Державний Бюджет України на 2006 рік",
відповідно до п.27 ст.77
якого призупинено дію закону щодо відшкодування моральної шкоди
застрахованим особам.

Таким чином,
позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, пов'язані з ушкодженням
здоров'я на виробництві після 1.01.2006
року, задоволенню не підлягають.

За таких обставин
з висновками суду щодо розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню на
користь позивача, погодитись не можна.

Відповідно до
роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про
судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4, розмір
відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних
страждань, з урахуванням у кожному конкретному
випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються
характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої
травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих
і виробничих стосунках.

При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та справедливості.

Визначивши
розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в
рішенні відповідні мотиви.

Ухвалюючи
рішення про стягнення з Фонду на користь позивача 19000 грн. на
відшкодування моральної шкоди, суд не навів відповідних мотивів визначення саме
такого розміру відшкодування.

Між тим, суду
слід було врахувати, що позивач звільнився з підприємства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, відповідач йому у повному обсязі сплатив
одноразову грошову допомогу у зв'язку з втратою працездатності, сплачує йому щомісячні страхові виплати. Крім того,
позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, заподіяної
умовами виробництва після 1.01.2006
року задоволенню не підлягають.

З урахуванням
наведеного апеляційний суд, виходячи з засад розумності, виваженості та
справедливості, вважає за можливе зменшити розмір стягнутої моральної шкоди і
встановити його у сумі 12000
(дванадцять тисяч) грн.

Керуючись
ст.ст.303-305, 307, 309,
313, 314,316, 317,319 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у м.
Кіровське Донецької області задовольнити частково.

Рішення
Кіровського міського суду Донецької області від 05 грудня 2006
року скасувати і ухвалити нове рішення.

Стягнути з
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Кіровське Донецької області на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я умовами виробництва
відповідно з висновками МСЕК від 25.11.2004 року у розмірі 12000 ( дванадцять тисяч) грн.

У задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з ушкодженням здоров'я умовами виробництва
відповідно з висновками МСЕК від 20.04.2006 року у розмірі 40% по деформуючому аргозу колінних
суглобів відмовити.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене протягом двох місяців з моменту
набрання ним чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.