АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2007 року                                                                                             м.
Одеса

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого                               Косогор
Г.О.

суддів                                Ткачук О.О.
Ісаєвої Н.В.

при секретарі                              Ісаєвої ЮС.

Розглянувши у
відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від ІНФОРМАЦІЯ_1 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Відділення паспортної реєстрації та
міграційної роботи Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області про
усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження квартирою та
зняття з реєстраційного обліку, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про встановлення сервітуту на право користування жилим приміщенням,
вселення в жиле приміщення, зобов'язання не перешкоджати користуванню жилим
приміщенням та визначення порядку користування жилим приміщенням,

встановила:

У ІНФОРМАЦІЯ_2 року позивачка
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та Відділення паспортної
реєстрації та міграційної роботи Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській
області про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження
квартирою АДРЕСА_1 м. Одесі, та зобов'язання Відділення паспортної реєстрації
та міграційної роботи Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області зняти
з реєстраційного обліку ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 м. Одесі.

В обґрунтування
свої вимог позивачка посилалась-на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу від ІНФОРМАЦІЯ_3 року належить квартира АДРЕСА_1 у м. Одесі. В квартирі без правових підстав зареєстрований
ОСОБА_1. Посилаючись на статтю 391 ЦК
України, ОСОБА_2 просила суд задовольнити її позовні вимоги про усунення перешкод
у здійсненні нею права користування та розпорядження квартирою та зняття з
реєстраційного обліку.

ОСОБА_1 з
позовом не погодився, та звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в
якій просив в позові ОСОБА_2 відмовити, встановити його право користування чужим майном (сервітут) на
невизначений строк щодо квартири, яка розташована за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_1, вселити його в зазначену квартиру, зобов'язати ОСОБА_2 не перешкоджати йому у користуванні квартирою та
встановити порядок користування квартирою,
виділивши йому в користування кімнату 15,9 кв.м., залишивши в
спільному користуванню місця загального користування - кухню, коридор,
туалет, ванну кімнату.

Справа №22ц- 225/2007
р.            Головуючий 1- ої інстанції

Нікітіна С.Й. Доповідач: Ткачук О.О.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував статтею 156 ЖК України, статтями 401, 402, 403, 405 ЦК України та статтею 48 Закону України «Про власність». Позивач за зустрічною позовною заявою посилався на те, що на підставі свідоцтва про
право власності на житло від ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_1 належала 1/5 частина квартири АДРЕСА_1 у м. Одесі, яку він ІНФОРМАЦІЯ_6 року подарував своїй дочці ОСОБА_4., яка прийняла дар та
зареєструвала зазначену частину квартири на своє ім'я. ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
продали спірну квартиру ОСОБА_2 попередивши, що між власниками та ним триває судовий спір про право користування квартирою.
ОСОБА_1 вважав, що він має право на користування квартирою, за
захистом якого звернувся до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від ІНФОРМАЦІЯ_1 року позовні вимоги ОСОБА_2 були
задоволені у погному обсязі, позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без
задоволення.

На дане рішення принесена апеляційна скарга ОСОБА_1 в якій він ставить
питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення
про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, яка доповіла зміст оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги та заперечення на неї, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність та обгрунтоваклість рішення
суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду
першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 п1 ЦПК України розглядає цивільну справу в
межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у ІНФОРМАЦІЯ_7 році був укладений шлюб. Відповідно
до свідоцтва про права,, власності від ІНФОРМАЦІЯ_5 року, 1/5 частина квартири АДРЕСА_1 м. Одесі належала на праві власності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_8 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

Відповідно до ст.. З Сімейного кодексу України, сім'ю
складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням,
роботою та з інших поважних причин не проживають
спільно. Як зазначалось вище, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний у встановленому законом порядку.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що ІНФОРМАЦІЯ_9 року ОСОБА_1, користуючись своїми правами власника, уклав
зі своєю дочкою ОСОБА_3 Н.В. договір
дарування належної йому 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 м. Одесі. У договорі дарування не було зазначено
будь-яке право дарувальника, ОСОБА_1, на
користування приміщенням, що є предметом договору. ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали спірну квартиру ОСОБА_2. Таким чином, з моменту укладання договору дарування своєї
частки в квартирі АДРЕСА_1 м. Одесі, ОСОБА_1 втратив своє
право власності на частку в зазначений квартирі.

Суд вірно розцінив факт дарування ОСОБА_1, своєї частині квартири дочці як прояв його відношення до житла, яким він користувався,
тобто він відмовився від будь-яких зв'язків з цим житлом без будь яких
умов, або обтяжень.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 з колишньою сім'єю не проживав і питання
про встановлення сервітуту не ставив більше року.

Суд також вірно вказав у рішенні, що на момент звернення
з позовом про встановлення сервітуту ОСОБА_1
у квартирі не мешкав, єдиною власницею квартири є ОСОБА_2, яка в родинних стосунках з ОСОБА_1 не
перебуває.

Суд
перевірив усі докази, які навів позивач у підтвердження своїх вимог,  а -відповідачка
- у підтвердження своїх заперечень,
навів у рішенні фактичні обставини, які були
встановлені судом при розгляді справи, вірно застосував правові норми, що
регулюють ці правовідносини, та зробив вірний
висновок про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, та відмову у позові ОСОБА_1.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що суд не скористався ст.. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», не береться судовою колегією до уваги, оскільки зазначена
стаття не повинна була застосовуватись до тих правовідносин, що виникли між
сторонами.

Предметом спору по справі було усунення перешкод у здійсненні права
власника ОСОБА_2, яка придбала спірне житло
для проживання без будь-яких обтяжень та повинна здійснювати за законом усі свої повноваження власника. Стаття, зазначена
апелянтом, передбачає випадки не спірних
питань зі зняття з реєстрації, а випадки, коли таке зняття з реєстрації проводиться органом реєстрації. У даному
вигадку, при наявності спору між сторонами, зняття з реєстраційного
обліку проводиться за рішенням суду.

Також неправомірним є посилання ОСОБА_1 на ст.. 163 Житлового кодексу України, за якою у разі тимчасової
відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і у межах строків,
передбачених цим Кодексом. ОСОБА_1 не є і ніколи не був членом сім'ї ОСОБА_2,
не є власником житлового приміщення, відносно якого
ведеться спір, а тому положення цієї статті не можуть надавати йому права користування приміщенням, що належить сторонньої
людині. За таких же підстав не може бути застосована ст.. 156 Житлового кодексу України.

Інших доводів, маючих правове
значення, в апеляційній скарзі не наведено.

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції в
межах заявлених вимог повно і всебічно розглянув справу,
дав належу оцінку наданим доказам, постановив
рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 308,313-315 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення
Приморського районного суду м. Одеси від ІНФОРМАЦІЯ_1 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути оскаржена на протязі двох місяців з дня
проголошення до Верховного Суду України.