У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

14 березня 2007 року                                                                                                        м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого  Патрюка М.В.,

суддів:
Лященко Н.П., Пшонки М.П.,

Прокопчука Ю.В., Тітова Ю.Г.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Закритого акціонерного товариства “Будтранссервіс” (далі -
ЗАТ “Будтранссервіс”) до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної
підприємству при виконанні трудових обов'язків,

в с т а
н о в и л а:

В січні 2004 року ЗАТ “Будтранссервіс” звернулось до суду
з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству при
виконанні трудових обов'язків
та просило стягнути з відповідача 8 976, 62 грн. в рахунок відшкодування
заподіяної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги наступним.

В період з 23 квітня 1995 р. по 17 вересня 2003 р.
ОСОБА_1 працював в ЗАТ “Будтранссервіс” на різних посадах, а з вересня 2000
року - начальником будівельно-транспортного цеху, 11 червня 2001 р. з ним було
укладено договір про повну матеріальну відповідальність. За результатами
проведеної інвентаризації у нього було виявлено недостачу товарно-матеріальних
цінностей - 1 785 л. дизельного палива. Заподіяну підприємству шкоду ОСОБА_1 не
відшкодував, обгрунтовуючи тим, що недоотримав дизельне паливо від ПП “Дизель
сервіс”. Посилаючись на зазначені обставини, позивач на підставі п. 1 ст. 134
Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) просив про задоволення
позовних вимог.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 5
серпня 2004 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 9 червня 2005 року,  позов
задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЗАТ “Будтранссервіс” 10 136, 87 грн.
та              101, 37 грн. судових
витрат.

У поданій касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить ухвалені у
справі судові рішення  скасувати, а
справу направити на новий розгляд, посилаючись на порушення судами норм
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені рішення судів першої та
апеляційної інстанцій - скасуванню, з направленням справи на новий  розгляд із таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної
інстанцій виходили з того, що між ЗАТ “Будтранссервіс” та ОСОБА_1 було укладено
договір про повну матеріальну відповідальність, у зв'язку з чим відповідач на підставі ст.ст. 130, 134, 135-1 КЗпП України
повинен нести повну матеріальну відповідальність за спричинену позивачу шкоду.

Однак, з вказаними висновками судів не можна погодитись з
огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники  несуть
матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих
йому для зберігання або для інших цілей.

Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови “Про
судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх працівниками” від 29.12.1992 р. № 14 (зі змінами,
внесеними постановою від 28.03.1997 № 3 та від 03.12.1997 р. № 12) роз'яснив, що розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з
підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача,
зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП
України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії
працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір
та чи був він укладений.

Постановою Верховної Ради України “Про порядок тимчасової
дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР” від 12.09.1991
р. № 1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо
вони не суперечать законодавству України.

Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або
виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть
укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за
незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм для зберігання, обробки,
продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва,
затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.1977
№ 447/24, ОСОБА_1 не належить до категорії працівників (за займаною посадою і
виконаною роботою), з якими підприємство повинно укладати письмовий договір про
повну матеріальну відповідальність.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд вимоги зазначених нормативно-правових актів і відповідне
роз'яснення Постанови Пленуму
Верховного Суду України не врахував та  в
порушення вимог ст.ст. 15, 202 ЦПК України (в редакції 1963 року) не з'ясував чи належить відповідач до категорії працівників, з
якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну
матеріальну відповідальність.

За таких обставин, ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 5
серпня 2004 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 9 червня
2005 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  М.В. Патрюк

Судді:                                                                                               Н.П.
Лященко

Ю.В.
Прокопчук

М.П.
Пшонка

Ю.Г.
Тітов