У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

21 лютого 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про присудження з нього на користь
відповідачки грошової компенсації за її частку квартири та зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири та
присудження з неї на користь відповідача грошової компенсації за цю частку,
присудження з відповідача на її користь грошової компенсації за частку іншої
квартири, а також про визнання договору недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 січня 2005 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2006 року,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2003 року ОСОБА_1 звернувся в суд з уточненим в подальшому позовом
до ОСОБА_2. про присудження з нього на користь відповідачки грошової
компенсації за належну їй ½ частку квартири
АДРЕСА_1 в м. Києві, посилаючись на те, що квартира належить їм з відповідачкою
на праві спільної власності, однак через неправомірні дії останньої він
позбавлений можливості користуватися квартирою.

В липні 2003 року ОСОБА_2. звернулася з уточненим та доповненим в
подальшому зустрічним позовом до ОСОБА_1. та ОСОБА_3. про визнання за нею права
власності на ½ частку квартири №АДРЕСА_1 в м. Києві та присудження з неї
на користь відповідача ОСОБА_1. грошової компенсації за цю частку квартири,
визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1. та ОСОБА_3. договору купівлі-продажу
квартири № АДРЕСА_2 в м. Києві та присудження з ОСОБА_1. на її користь грошової
компенсації за належну їй ½ частку цієї квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 січня 2005 року,
залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2005 року,
в задоволенні позовів відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_2. просить скасувати зазначені судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на їх
необгрунтованість та порушення судом норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в первісному та зустрічному позовах, суд
першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, керувався нормами,
встановленими ст. 365 ЦК України 2003 року.

Однак, погодитися з таким висновком не можна.

Так, відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України
2003 року цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. За загальним правилом
дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції
України) та згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень норми ЦК України
2003 року застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним
чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України 2003 року, положення цього кодексу застосовуються до тих прав
і обов”язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_2 м. м.
Києві між ОСОБА_1. та ОСОБА_3., який ОСОБА_2. просила визнати недійсним та
присудити з ОСОБА_1. на її користь грошову компенсацію за належну їй в цій
квартирі частку, був укладений 29 листопада 2001 року, тобто спірні
правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, коли був
чинним ЦК Української РСР 1963 року. Оскільки підстави припинення права на
частку у спільному майні, зазначені у ст. 365 ЦК України 2003 року, істотно
відрізняються від можливості та підстав припинення такого права, передбачених
ст. 115 ЦК Української РСР 1963 року, суд при вирішенні спору повинен був
керуватися законом, чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, суд при вирішенні спору неправильно визначився з правовою
нормою, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, що призвело до
неправильного вирішення справи та відповідно до ст. 338 ч. 2 ЦПК України є
підставою для скасування ухвалених судових рішень з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 січня 2005 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2005 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін