У х в а л а

іменем  україни

28 лютого 2007 року                                            м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України у складі :

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів :             Левченка Є.Ф.,    Романюка Я.М.,

Сеніна
Ю.Л.,       Шабуніна В.М.,

розглянувши
в  судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) “КИТ” про
визнання договору купівлі-продажу дійсним,

в  с  т
а  н  о  в  и
л  а :

У березні 2005 року ОСОБА_1
звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 1 квітня 1999
року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу туристичної
бази “ІНФОРМАЦІЯ_1”, вона сплатила обумовлену договором суму, відповідач
передав їй споруди бази за окремим актом, проте від нотаріального посвідчення
цього договору він ухиляється.

Рішенням Ірпінського міського
суду від 1 червня 2006 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 листопада 2006 року,
позов ОСОБА_1 задоволено.

У касаційній скарзі ТОВ “КИТ”  просить скасувати ухвалені в справі судові
рішення і постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову,
посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що 1 квітня
1999 року між сторонами було укладено договір, за умовами якого ТОВ “КИТ”  продало ОСОБА_1 за 29500 грн. туристичну базу
“ІНФОРМАЦІЯ_1”, позивачка сплатила повністю зазначену суму, однак відповідач відмовляється
від нотаріального посвідчення цього договору.

Задовольняючи позов, суд виходив
із того, що згідно законодавства, яке діяло як на час укладення договору так і
на час розгляду справи, зазначений договір з нерухомістю потребував
обов”язкового нотаріального посвідчення, ТОВ “КИТ” було власником споруд бази,
які були предметом  продажу і мало право
на їх відчуження.

Проте з такими висновками суду
повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР
1963 року, який був чинним на момент укладання угоди, яку суд визнав дійсною,
право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Ухвалюючи рішення про визнання
дійсним договору купівлі-продажу туристичної бази “ІНФОРМАЦІЯ_1” в цілому, суд
не перевірив, чи належала ця база
повністю тільки відповідачу, не дав оцінки наданим сторонами доказам
щодо осіб, які є власниками цієї бази, зокрема довідці Ірпінського бюро
технічної інвентаризації, в якій зазначено, що не усі споруди бази належать ТОВ
“КИТ”, власниками окремих споруд є ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5(т.2,
а.с.44).

Суд також не дав оцінки
письмовому договору від 1 квітня 1999 року, який визнано дійсним,  та актам прийому-передачі від 1 квітня 1999
року, в яких зазначено конкретні споруди, що передаються  ОСОБА_1 (т.1, а.с. 12-15).

Апеляційний суд у порушення вимог
ст. 303 ЦПК України не звернув уваги на допущені судом першої інстанції
порушення і залишив рішення без змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч.2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336  ЦПК України, колегія суддів Cудової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ТОВ “КИТ”
задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду від 1 червня 2006 року
та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 листопада 2006 року  скасувати, справу передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді :
Є.Ф.Левченко

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін

В.М.Шабунін