У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

21 березня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В., Прокопчука
Ю.В.,  Лященко Н.П., Пшонки М.П., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
державного міського підприємства “Івано-Франківськтеплокомуненерго” про
поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2005 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Івано-Франківської області від 8 грудня 2005 року,

в с т а н о
в и л а :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до державного міського
підприємства “Івано-Франківськтеплокомуненерго” про поновлення на роботі,
стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,
обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він працював на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1 з
7 березня 1996 року. 2 серпня 2004 року його звільнено з роботи за п. 1 ст.40
КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. Звільнення вважає
незаконним, тому що відповідачем порушені вимоги ст. 42 КЗпП України,
оскільки  ОСОБА_1 мав переважне право на
залишення на роботі, а також вважає, що йому завдано моральну шкоду  в розмірі
5 000 грн., яку просить стягнути з відповідача.

Рішенням Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 26 жовтня 2005 року, залишеним без зміни ухвалою
колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Івано-Франківської області від 8 грудня 2005 року в задоволенні позову ОСОБА_1
до державного міського підприємства “Івано - Франківськтеплокомуненерго” про
поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу  та відшкодування моральної шкоди відмовлено
у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України з касаційною
скаргою, в якій  просить скасувати
постановлені в справі рішення, а справу направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, посилаючись на порушення судовими інстанціями норм
процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції, з висновками
якого погодився і суд апеляційної інстанції виходив із того, що  ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом з
пропуском строку звернення до суду. Судами встановлено, що позивача звільнено з
роботи наказом НОМЕР_1  за  п. 1 ст. 40 КЗпП України, а позовну заяву до
суду він подав 12 листопада 2004 року, тобто з порушенням строку передбаченого
ст. 233 КЗпП України, відповідно до вимог якої працівник може звернутися із
заявою про вирішення трудового спору протягом одного місяця з часу, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права та вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Проте з такими висновками погодитися не можна з таких
підстав.

Постановляючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, пославшись при цьому лише на пропуск  позивачем
місячного строку для звернення до суду з відповідним позовом (ч.1 ст.
233 КЗпП України), суд не перевірив усіх обставин звільнення та причину
пропуску строку, не з'ясував повно всі обставини справи і дійшов передчасного
висновку про необхідність відмови в задоволенні вимог.

Також суд не з'ясував питання відповідності розірвання
трудового договору вимогам чинного законодавства, зокрема, чи дотримані
роботодавцем вимоги ч.2 ст. 40 та ч.2 ст. 42 КЗпП України.

Крім того, у кожному випадку суд зобов'язаний перевірити
і обговорити причини пропуску строків, передбачених ст. 233 КЗпП України, а
також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк.

Суди як першої, так і апеляційної інстанцій цих  вимог закону не дотрималися.

Вирішуючи трудовий спір, суд першої інстанції
неправомірно послався в своєму рішення на
ст. ст. 261, 267 ЦК України.

При викладених обставинах оскаржувані судові рішення без
змін залишатися не можуть і підлягають скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої інстанції, у ході якого йому належить
урахувати наведене, з'ясувати обставини звільнення позивача з роботи, причини
пропуску ним строків звернення до суду і залежно від встановленого вирішити
спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу
ОСОБА_1  задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 26 жовтня 2005 року та ухвалу колегії суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області
від 8 грудня 2005 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної
сили з моменту її оголошення й оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка