Категорія-21                                                              Доповідач-    Зінов'єва А.Г.
УХВАЛА ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11 січня 2007 р. Апеляційний суд Донецької області
в складі:

головуючого судді:                        Бугрим Л.М.

суддів:                                                       Олєйникової Л.С.

Зінов'євої А.Г.

при секретарі:      Іванові В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Добропілля на рішення Добропільського
міськрайсуду від 9 листопада 2006 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в м. Добропілля про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Добропільського міськрайсуду від 9
листопада 2006 року
було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1: з відповідача на його користь у рахунок відшкодування
моральної шкоди було стягнуто грошову компенсацію у розмірі 20000 грн.

Не погодившись з
рішенням суду Фонд соціального страхування приніс апеляційну скаргу, в якій
просили рішення суду скасувати як таке, що не відповідає вимогам діючого
законодавства та фактичним обставинам справи, яким суд дав неправильну правову
оцінку. Просили постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування
доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, що позивачем не надано
доказів спричинення йому моральної шкоди, наявність якої, зокрема, повинна бути
підтверджена висновком МСЕК. Крім того, Законом України „Про Державний бюджет
України на 2006 р."
дію норм Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності", які передбачають відшкодування
моральної шкоди зупинено. Вважають, що суд безпідставно не прийняв до уваги
вину самого потерпілого у нещасному випадку і, оскільки шкоду було заподіяно в
результаті небезпечних умов праці, моральну шкоду необхідно стягнути з
підприємства.

Представник
відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав і просив її
задовольнити у повному обсязі.

Представник
позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а рішення
суду залишити без зміни.

Позивач до
судового засідання не прибув, про день, час та місце слухання справи
повідомлений належним чином.

Заслухавши
доповідача, сторони, перевіривши матеріали цивільної справи та доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з
матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між
сторонами, надав їм відповідну оцінку і обґрунтовано дійшов висновку про
часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Згідно зібраним
доказам, позивач дійсно у період з лютого 1999
р. по лютий 2006 р.
знаходився у трудових відносинах з ВАТ „Шахта „Красноармійська-Західна №1". 27 вересня 2005 р. при виконанні
своїх службових обов'язків з ним стався нещасний випадок, він отримав тілесні ушкодження, в результаті яких, на підставі
висновку МСЕК від 20 січня 2006 p., йому вперше було встановлено
70% втрати
професійної працездатності і друга група інвалідності за трудовим каліцтвом.

Відповідно до
вимог ст. 21 Закону
України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили
втрату працездатності", при настанні страхового випадку Фонд соціального
страхування зобов'язаний у встановленому законом порядку сплатити грошову
компенсацію за моральну шкоду при наявності факту її заподіяння.

Виходячи з
наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_1, оскільки в результаті нещасного випадку він
отримав закритий оскольчатий внутрисуглобний перелом внутрішнього та
зовнішнього мищелків лівої стегнової кістки зі зміщенням. В результаті
наявності таких пошкоджень від трудового каліцтва він дійсно змушений додавати
зусиль для влаштування свого життя та побуту, що завдає йому моральні страждання, оскільки у віці 35 років він став інвалідом другої групи з порушеннями руху.

Розмір грошової
компенсації судом першої інстанції встановлено в межах діючого законодавства, з
урахуванням фактичних обставин справи (процент втрати працездатності, діагноз,
наслідки, тощо), а також принципів розумності та достатності. Незважаючи на те,
що комісією по охороні праці позивачу встановлено 50% його вини в
нещасному випадку, апеляційний суд вважає за можливе не зменшувати суму
грошової компенсації, стягнутої у рахунок відшкодування моральної шкоди,
оскільки за „свою особисту необережність", як вказано в акті про нещасний
випадок на виробництві, позивач вже отримав кару у вигляді інвалідності та
зменшеної суми одноразової допомоги.

Апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи Фонду про те, що позивачем
не надано доказів спричинення йому моральної шкоди, яка у даному
випадку повинна бути підтверджена висновком МСЕК. Відповідно до діючого
законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама
по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я
потерпілого погіршено. Обов'язкове ж призначення МСЕК з приводу встановлення
факту спричинення моральної шкоди передбачається у випадку відсутності
вищевказаних доказів.

Апеляційним
судом також не можуть бути прийняті до уваги посилання Фонду на Закон України
„Про Державний бюджет України на 2006
p.", яким призупинено дію норм Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", які передбачають відшкодування моральної шкоди
застрахованим та членам їх сімей, оскільки таке зупинення не позбавляє
постраждалих права на відшкодування моральної шкоди. Крім того відповідних змін
до вказаних норм Закону внесено не було, а кошти, які надходять до Фонду, не є
бюджетними.

Оскільки
нещасний випадок з позивачем стався в період дії Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", яким обов'язок відшкодування моральної шкоди покладено
саме на Фонди, то безпідставні посилання Фонду на необхідність стягнення
компенсації з підприємства.

Таким чином,
рішення суду відповідає вимогам діючого законодавства і підстав для його
скасування немає, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі
викладеного та керуючись ст.ст. 303-304,
307 ч.1 п.1-308, 313,
314 ч.1 п.1, 315
ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійного захворювання в м. Добропіллі відхилити.

Рішення Добропільського
міськрайсуду від 9 листопада 2006 року залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути
оскаржена в

касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня

набрання
чинності.