У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 травня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

Головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики, а також зустрічним позовомОСОБА_2до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про
визнання боргової розписки недійсною за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу
апеляційного суду Сумської області від 4 червня 2003 року,

в с т а н о в и л а :

В липні 2002 року ОСОБА_1 звернулася в суд з уточненим в подальшому позовом
до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Позивачка
зазначала, що на початку 1992 року позичила відповідачам суму, еквівалентну 2
300 доларів США, яку ті зобов”язалися повернути їй частками до 2002 року.
Оскільки ОСОБА_3 половину боргу їй повернув, а ОСОБА_2 ухиляється від виконання
зобов”язання за договором, позивачка просила стягнути з останньої 6 000 грн.,
що становить еквівалент 1 150 доларів США.

У вересні 2002 року ОСОБА_2 звернулася в суд з зустрічним позовом до
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання боргової розписки від 10 січня 2002 року
недійсною, посилаючись на те, що та складена нею внаслідок насильства та погроз
з боку відповідачів.

Рішенням Білопільського районного суду від 8 квітня 2003 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 4 червня 2003 року, в
задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та
передати справу на новий розгляд, посилаючись на її необгрунтованість та
порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 202-1 чинного на час розгляду судом справи ЦПК України 1963
року при ухваленні рішення суд серед іншого приймає рішення щодо: 1) наявності
обставин (фактів), якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими
доказами вони підтверджуються; 2) правовідносин, зумовлених встановленими
фактами; 3) правової норми, яка регулює ці правовідносини.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики у вигляді
складеної відповідачами письмової розписки, однак обумовлені договором умови
повернення відповідачами коштів ще не настали.

Разом з тим, задовольняючи зустрічний позов, суд дійшов висновку про
складення відповідачкою ОСОБА_2 зазначеної вище боргової розписки під примусом
зі сторони позивачки та її сина - відповідача ОСОБА_3, у зв”язку з чим визнав
її недійсною, зробивши тим самим суперечливі висновки в рішенні.

Залишаючи це рішення без змін, апеляційний суд погодився з висновком суду
про визнання боргової розписки недійсною та вказав, що інших доказів укладення
між сторонами договору позики в справі немає, фактично змінивши підстави
відмови в первісному позові.

Однак, погодитися з таким висновком не можна.

Відповідно  до ст. 4 ЦПК України 1963
року усяка заінтересована особа вправі в порядку, встановленому законом,
звернутись до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи
охоронюваного законом інтересу.

Ст. 6 ЦК Української РСР 1963 року, який також був чинним на час виникнення
спірних правовідносин, встановлювала такі способи захисту порушеного права
судом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення
права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання
обов”язку в натурі; компенсація моральної шкоди; припинення або зміна
правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у
випадках, передбачених законом або договором - неустойки (штрафу, пені), а
також іншими засобами, передбаченими законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулася в суд з зустрічним позовом про
визнання недійсною боргової розписки.

За таких обставин суду слід було з”ясувати чи передбачено законом такий
спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним доказу укладення договору
та чи не зводяться вимоги за зустрічним позовом до визнання недійсним самого
договору позики, особливо з огляду на правову підставу пред”явленого позову -
ст. 57 ЦК Української РСР 1963 року.

Без з”ясування зазначеного ухвалення рішення в справі було передчасним, а
саме рішення не можна визнати законним і обгрунтованим.

Таким чином, судом допущено порушення норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування судового рішення і передачі справи на новий
розгляд. Оскільки зазначене порушення було допущено судом першої інстанції і не
було усунено апеляційним судом справу слід передати на новий розгляд суду
першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу відділення ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білопільського районного суду від 8 квітня 2003 року та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від 4 червня 2003 року скасувати і передати
справу на новий розгляд до суду першої інстанції

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін