РІШЕННЯ

іменем України

16 січня 2007 року                                                                   м.
Ужгород

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в
складі:

головуючої:
Готри Т.Ю.,

суддів :
Леска В.В., МацуничаМ.В.,

при секретарі:
Карбованець М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від 10
листопада 2006 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Ужгородський фурнітурний завод» про
повернення резервуара або стягнення його вартості,-

встановила:

Позивач ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 листопада 2006 року, яким у
задоволенні його позову до ВАТ «Ужгородський фурнітурний завод» про повернення
резервуара або стягнення його вартості -
відмовлено. У скарзі просив скасувати дане рішення, як незаконне та
необгрунтоване, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

В судовому
засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, вимоги викладені в ній
просив задовольнити.

Представник
відповідача ВАТ «Ужгородський фурнітурний завод» Логойда В.М. апеляційну скаргу
не визнав, просив її відхили, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши
доповідача, пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши доводи
апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга
підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як убачається з
матеріалів справи 12.01.1995
року відповідач ВАТ «Ужгородський фурнітурний завод» по накладній відпустив
ОСОБА_2 резервуар
алюмінієвий вартістю 1.414.000
крб., який він отримав, і того ж місяця у січні 1995 року продав
позивачеві ОСОБА_1

Після придбання
резервуара від ОСОБА_2
позивач його зберігав на території заводу, який продовжував зберігати і
після свого звільнення з посади директора цього заводу у 1996 році на підставі
усної домовленості з новим керівництвом.

Справа №:22ц-95/07

Головуючий у першій інстанції: Марчук О.П. Доповідач: Готра
Т.Ю.

Починаючи з 1996 року позивач, як
він зазначає у позовній заяві (а.с.З), неодноразово, як усно так і письмово
звертався до керівництва заводу, щоб йому повернули цей резервуар, однак такий
до цього часу йому так і не повернуто.

Таким чином,
право позивача на позов виникло у 1996
році, тобто з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення
свого права, а не у 1998
році, як він стверджує у апеляційній скарзі, тому суд першої інстанції
обгрунтовано дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк позовної
давності, звернувшись до суду з позовом 27.04.2000
року, який не просив поновити.

Що стосується
зберігання вищевказаного резервуара на території ВАТ «Ужгородський фурнітурний
завод», який за твердженням позивача зберігався на підставі усної домовленості
з новопризначеним керівництвом, то згідно ст.ст. 46, 414 ЦК України, в редакції 1963 року, чинної на момент виникнення спірних правовідносин,
факт зберігання даного резервуара може бути підтверджений лише письмовими
доказами, а саме : договором
схову, укладеним у письмовій формі; складською квитанцією або ж актом
приймання-передачі майна на зберігання. Однак, такі докази позивач суду не
надав, а тому суд першої інстанції правильно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні
позову, так як недодержання простої письмової форми, що вимагається законом
(ст.44 ЦК України, в редакції 1963
p.), позбавляє позивача права посилатися для підтвердження
угоди на показання свідків, укладення якої може стверджуватися тільки
письмовими доказами.

Разом з цим, у
відповідності до ст.88 ЦПК України суд не вирішив питання про судові витрати,
які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь відповідача в сумі 171,40 грн., що
стверджується відповідними квитанціями (а.с.37,102,151,182).

Також місцевий
суд не вирішив питання про поворот виконання рішення Ужгородського міського
суду від 07.09.2000 року, у
відповідності до ст.380 ЦПК України, виконання якого стверджується постановою
державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 17.04.2002 року, відміткою
судового виконавця на виконавчому листі про виконання рішення (а.с. 176-178) та платіжним
дорученням НОМЕР_1, згідно
якого позивач отримав суму 8570
грн. Тому слід допустити поворот виконання рішення Ужгородського міського
суду від 07.09.2000 року і
стягнути з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Ужгородський фурнітурний завод» одержану ним
суму 8570 грн.

З огляду на
наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, у
відповідності до ст.309 ЦПК України слід зміни шляхом ухвалення по справі
нового рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідача судові витрати,
а також суму 8570 грн.
допустивши поворот виконання рішення суду. В решті рішення суду слід запиши без змін, а
апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.

Керуючись
ст.ст.307, 309, 314,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

рішила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Рішення
Ужгородського міськрайонного суду від 10
листопада 2006 року -змінити.

Стягнути з
ОСОБА_1 на користь ВАТ «Ужгородський фурнітурний завод» судові витрати в сумі 171,40 грн. за сплачене
державне мито.

Допустити
поворот виконання рішення Ужгородського міського суду від 07 вересня 2000 року.

Стягнути з
ОСОБА_1 на користь ВАТ «Ужгородський фурнітурний завод» суму 8570 грн..

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Верховного
Суду України на протязі двох місяців з дня набрання ним законної сили шляхом
подачі  касаційної скарги безпосередньо
до  суду касаційної інстанції.

Суддя