Справа № 22-729                                              Головуючий
Категорія 5                                                             Доповідач Біляєва О.М.
УХВАЛА ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

25 січня 2007 року                  Апеляційний суд Донецької
області в складі:

головуючого
Висоцької B.C.,

суддів                Біляєвої О.М., Осипчук О.В.,

при секретарі Севастьяновій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

Відповідачка
ОСОБА_2 звернулася до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною
скаргою, до якої приєдналася ОСОБА_4, на заочне рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 23 червня 2006 року, яким позов задоволений,
відповідачі виселені з будинку АДРЕСА_1 без
надання іншого жилого приміщення.

ОСОБА_2 просить
скасувати зазначене рішення, справу повернути на новий розгляд, посилаючись на
те, що вона вважає договір купівлі-продажу будинку недійсним, оскільки вона
підписала його під впливом обману. Між тим суд першої інстанції не дав належної
оцінки постанові про порушення кримінальної справи за фактом шахрайства з боку
посадових осіб АН „Витязь"
за ст. 190 ч.2 КК
України та в зв'язку з цим не зупинив провадження по даній справі.

В апеляційній
інстанції представник апелянтів адвокат ОСОБА_5 підтримала доводи апеляційної скарги,
просила її задовольнити.

Представник
позивача адвокат ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги,
просила її відхилити, рішення залишити без змін.

Суд першої
інстанції встановив, що ОСОБА_1
є власником будинку АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого 06 лютого 2006 року. На порушення п.3.1 договору
відповідачі продовжують проживати у спірному будинку, речі з якого не
вивезені, що порушує права позивача.

Задовольняючи
позовні вимоги, суд виходив з того, що ст.48 Закону України „Про
власність" передбачено право власника вимагати усунення будь-яких порушень
його права.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до
положень ст.48 Закону України від 07
лютого 1991 року
"Про власність" власник може вимагати усунення будь-яких порушень
його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Суд обгрунтовано
виходив з цих положень, оскільки встановлено, що позивач у визначеному
законодавством порядку купив 06
лютого 2006 року
спірний будинок у власника ОСОБА_2 Відповідачі по справі є колишнім власником
та членами його сім'ї.

З часу укладення
договору до розгляду спору договір купівлі-продажу та право власності ОСОБА_1 на будинок не
оспорювалися у порядку, передбаченому законом.

Доводи адвоката
ОСОБА_5 про те, що вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним
заявлені в кримінальній справі, не є переконливими, оскільки угоди можуть бути
визнані недійсними лише в цивільному провадженні.

Оскільки права
членів сім'ї колишнього власника є похідними від прав власника, то з
припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім'ї
також втрачають право користування цим приміщенням.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно застосував до спірних
правовідносин Закон України „Про власність".

Крім цього,
п.3.1 договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, передбачено
обов'язок продавця знятись з реєстрації особисто та з іншими особами, які
проживають у житловому будинку з надвірними побудовами, звільнити житловий
будинок з надвірними побудовами від речей, вилучити ключі від житлового будинку
в осіб, які їх мали, до 13
лютого 2006 року.

Як встановлено
судом, цей пункт договору продавцем ОСОБА_2 та її членами сім'ї не виконано,
чим порушено вимоги статті 629
ЦПК України, якою передбачено, що договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Доводи
апеляційної скарги про те, що суд не зупинив провадження по справі, що привело
до неправильного вирішення спору, не є обґрунтованими.

Відповідно до
вимог статті 201 ЦПК
України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості
розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку
кримінального судочинства.

Як видно з
матеріалів справи, прокурором Ленінського району м. Донецька 13 червня 2006 року за заявою
ОСОБА_2 порушено кримінальну справу за фактом шахрайства
з боку посадових осіб АН „Витязь" за ст. 190 ч.2 КК України (а.с.55).

Оскільки закон
не передбачає зупинення провадження у цивільній справі до закінчення
розслідування кримінальної справи, порушеної за фактом вчинення злочину, суд
першої інстанції обґрунтовано відмовив в зупиненні провадження і розглянув
справу по суті.

Надана представником апелянтів в судовому засіданні апеляційної інстанції ксерокопія візитної картки на ім'я ОСОБА_1 не є належним доказом, оскільки відсутні письмові докази про перебування позивача в трудових відносинах з АН
„Витязь".

Суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив
докази, що надані сторонами. Рішення суду є обґрунтованим та законним,
відповідає нормам матеріального та процесуального закону, тому згідно ст.308
ЦПК України апеляційний суд залишає його без
змін, а апеляційну скаргу відхиляє.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, до якої приєдналася ОСОБА_4, відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 23 червня 2006 року залишити без
змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох
місяців з часу набрання законної сили.