У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

17 січня 2007 року                                                                                       м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого             Гнатенка А.В.,

суддів:                       Косенка
В.Й.,                      Гуменюка В.І.,

Григор'євої Л.І.,                  Данчука В.Г.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до військової прокуратури Первомайського гарнізону, Державного казначейства України про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу
Лубенського міського суду Полтавської області від 16 жовтня 2003 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської
області                        від 1
червня 2004 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2003 року ОСОБА_1. звернувся в суд із позовом до військової
прокуратури Первомайського гарнізону, Державного казначейства України про
відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями
прокуратури. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що постановою слідчого
військової прокуратури Первомайського гарнізону від 22 квітня 2000 року щодо
нього було порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 84 КК України (1960 року).
Цього ж дня йому пред'явлено обвинувачення та обрано міру запобіжного заходу у
вигляді підписки про невиїзд. 15 липня 2000 року позивачу було пред'явлено
обвинувачення за ст. 861 та ч. 2 ст. 172 КК України (1960 року). Постановою               від 7 березня 2001 року
кримінальну справу щодо нього за ст. 861 КК України  (1960 року) закрито на підставі п. 2 ст. 6
КПК України за відсутністю в діях складу злочину, за ч. 2 ст. 172 КК України -
на підставі ст. 7 КПК України у зв'язку зі зміною обстановки. Указану постанову
скасовано 8 травня 2001 року. Утім                      30 травня 2002 року
ОСОБА_1. пред'явлено обвинувачення за ч. 2                          ст. 423 КК України.
Постановою військової прокуратури Первомайського гарнізону від 30 грудня 2002
року кримінальну справу щодо нього було закрито на підставі ч. 2 ст. 213 КК
України у зв'язку з недоведеністю участі в скоєнні злочину. З огляду на те, що
незаконним притягненням до кримінальної відповідальності йому завдано
матеріальну шкоду в розмірі 27070 грн., а також моральну шкоду, яку він оцінив
у 7 500 000 грн., позивач просив суд стягнути зазначені суми на його користь із
відповідачів.

Ухвалою Лубенського міського суду
Полтавської області від 16 жовтня   2003
року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 1
червня 2004 року, позов задоволено частково: стягнуто з Державного казначейства
України за рахунок коштів державного бюджету на користь           ОСОБА_1 9 000 грн. на відшкодування
моральної шкоди. У задоволенні позовних вимог у частині відшкодування
матеріальної шкоди відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними
ухвалами судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1. подав касаційну
скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх
скасувати та передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Залишаючи ухвалу Лубенського міського суду Полтавської
області                  від 16 жовтня
2003 року без зміни, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано
доказів спричинення йому збитків на суму 2707 грн. і не доведено, чим порушення
кримінальної справи, обрання міри запобіжного заходу у вигляді підписки про
невиїзд перешкоджало йому в здійсненні підприємницької діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1. дійсно
перебував під слідством і судом 32 місяці та 9 днів з 22 квітня 2000 року до 30
грудня 2002 року. Неправомірність дій прокуратури полягала в незаконному
притягненні                ОСОБА_1 до
кримінальної відповідальності та застосуванні до нього міри запобіжного заходу
- підписки про невиїзд.

Постановою слідчого прокуратури від 12 червня 2003 року
позивачу відшкодовано збитки в сумі 1035 грн. 85 коп. у рахунок покриття
витрат, пов'язаних з явкою до прокуратури та суду.

Щодо відшкодування збитків у сумі 2707 грн., то позивач
не надав відповідних доказів.

З огляду на зазначене апеляційний суд правомірно
погодився з ухвалою, постановленою судом першої інстанції, та залишив її без
змін.

Установлено, і це вбачається з матеріалів справи, що
судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не
спростовують.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги та
матеріали справи не дають підстав для висновку про порушення судами норм
матеріального або процесуального права, а отже, відсутні підстави для
скасування ухвалених судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне
відхилити касаційну скаргу.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення
ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 336, 337, 342 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Лубенського міського суду Полтавської області від 16 жовтня 2003
року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області від 1 червня 2004 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                       В.Й.
Косенко

Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук