УКРАЇНА АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА Іменем   України

22 лютого 2007 року колегія
судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської
областів складі:

головуючого -
судді                     Головчук С.В.

суддів:                                           Миніч
Т.І., Павицької Т.М.

при секретарі судового

засідання                                       Прищепа О.А.

розглянувши у відкритому (закритому) судовому засіданні в
залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овруцького
районного суду Житомирської області від 02
листопада 2006 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частини
квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на 2/3 частини
квартири ,

встановив:

В липні 2006 року ОСОБА_2.
звернувся з позовом до ОСОБА_1
про визнання права власності на 1/2 частину квартири. Позивач посилався
на те, що під час шлюбу з відповідачкою вони за спільні кошти купили квартиру АДРЕСА_1. 21 грудня 2004 року шлюб між
ними розірваний. Вважав, що має право на 1/2 частину квартири і просив
визнати за ним таке право.

ОСОБА_1 звернулася із
зустрічним позовом про визнання права власності на 2/3 частини
квартири. Вона зазначала, що після розірвання шлюбу на її вихованні залишилася
дочка ОСОБА_3, яка за станом здоров'я потребує медикаментозного, оперативного
та санаторно-курортного лікування. Відповідач на утримання дочки сплачує
аліменти, розмір яких недостатній для її фізичного, духовного розвитку та
лікування. Посилаючись на ч.З ст.70 СК України просила визнати за нею право
власності на 2/3 частини
квартири.

Рішенням
Овруцького районного суду Житомирської області від 02 листопада 2006 року позов
ОСОБА_2 задоволено повністю, а зустрічний позов ОСОБА_1 частково.
Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1
право власності на 1/2 частину квартири за кожним.

В апеляційній скарзі
ОСОБА_1 порушує
питання про скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення про визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири, а за ОСОБА_1 на 1/3 частину
квартири, посилаючись на те, що обставини справи встановлені неповно, судом
порушені норми матеріального права. Зокрема зазначає, що вимоги ОСОБА_2 до неї про визнання права власності на 1/2 частину
квартири, як і її вимоги про визнання права власності на 2/3 частини
квартири, є фактично вимогами про поділ спірної квартири. На думку апелянта суд
при вирішенні справи повинен був керуватися ч.З ст.70 СК України, оскільки на
цю норм закону вона посилалася   в
позові.

Перевіривши
законність та обгрунтованість рішення відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, суд
вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Справа №22 ц/194                                             Головуючий
у суді 1-ї інстанції
Дібров О.В.

Категорія 33                                                                  Суддя - доповідач
Павицька Т.М.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КЗпШС України ( 1969 p., який
діяв на час придбання сторонами квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу,
є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядженням цим майном.

З матеріалів
справи видно, що сторони з 05.03.1994
року по 21.12. 2004 року
перебували в шлюбі. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після
розірвання шлюбу залишилася проживати з матір'ю.

30 жовтня 2003
року сторони купили квартиру АДРЕСА_1.
Договір купівлі-продажу оформлений на відповідачку.

Судом
встановлено, що спірна квартира куплена сторонами за спільні кошти. Така
обставина сторонами не заперечувалася.

Тому суд першої
інстанції правильно вважав, що квартира, відповідно до вимог ст.22 КЗпШС
України ( 1969 р. ) є спільним
майном подружжя, яке набуте в період шлюбу, і кожен із них має право на рівну
частину цього майна.

Посилання
відповідачки на те, що суд при вирішенні зустрічного позову повинен був
керуватися вимогами ч.З ст. 70
СК України є безпідставним.

Відповідно до
ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між ними.

Частиною третьою
зазначеної правової норми передбачено, що за рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку
та лікування.

За таких
обставин положення ч.З ст. 70
СК України застосовуються лише в разі, коли заявлені вимоги про поділ
майна подружжя, яке є об'єктом їхньої спільної сумісної власності.

Відповідачка
позовні вимоги про поділ квартири у встановленому законом порядку не заявляла.

Виходячи з
наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що частки сторін
у спільному майні подружжя є рівними і підстав для збільшення частки ОСОБА_1 немає. Тому
обгрунтовано визнав за ОСОБА_2
та ОСОБА_1 право
власності на 1/2 частину квартири за кожним.

Оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та
процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303,
304, 307, 308, 313 -315 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Овруцького районного суду Житомирської області від 02 листопада 2006 року залишити
без зміни.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня її проголошення.