СУД   ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц - 192/2007 р.                                       Головуючий
Категорія: про приватну власність                                          Пархета А.В.
Доповідач в апеляційній інстанції Корнієнко Н.В.
УХВАЛА

іменем України

26 січня 2007 року                              Колегія
суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Черкаської
області в складі:

головуючого                      Ювшина В.І.

суддів                                 Корнієнко Н.В., Качана О.В.

при секретарі                     Шульга Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду від
22 листопада 2006 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 7/20 частини
будинковолодіння і реальний його розподіл, -

встановила:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 7/20 частини
будинковолодіння, мотивуючи тим, що в грудні місяці 1970 року вона
зареєструвала шлюб з відповідачем та стала проживати в його будинку,
розташованому АДРЕСА_1. Даний будинок належав останньому на підставі договору
дарування від 16.09.1968
року та в подальшому згідно свідоцтва
на право на спадщину по заповіту від 18.05.1976 року.

Під час спільного проживання вони з відповідачем побудували сарай, веранду
гараж і погріб. За спільні кошти також зробили водяне опалення, добудували
кухню з верандою, замінили віконні блоки,
двері, покрівлю, обклали будинок цеглою, перекрили дах шифером, облаштували
нові поли, інший вхід, викопали скважину, облаштували злив стоків, а
тому дані добудови вважає спільною сумісною власністю. Хоча шлюб між ними був
розірваний у 1975 році,
але вони продовжували проживати однією сім'єю і вели спільне господарство. Так як вартість будинковолодіння
суттєво була змінена в результаті спільних добудов, то вона має право на
7/20 його
частини.

Просила визнати право власності на вказані 7/20 частини згідно одного із чотирьох варіантів запропонованих експертизою та стягнути з відповідача
судові витрати.

Рішенням Уманського міськрайонного суду від 22 листопада 2006 року в позові відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 вказує на незаконність
винесеного судом першої інстанції рішення та просить його скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому зазначила, що
суд неповно з'ясував обставини справи щодо більшості будівельних поліпшень у
спірному будинковолодіння, які були зроблені під чач шлюбу.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи
апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому
засіданні встановлено, що грудні місяці 1970
року позивачка ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 та стала
проживати в його будинку, розташованому АДРЕСА_1. Даний будинок належав
останньому на підставі договору дарування від 16.09.1968 року та в подальшому згідно свідоцтва на право на
спадщину по заповіту від 18.05.1976
року. В 1971 році в
шлюбі народилася дочка ОСОБА_3. В 1975
році шлюб був розірваний. В 1979
році народилася дочка ОСОБА_4.

Станом на 2005 рік обсяг будинковолодіння
АДРЕСА_1порівняно з тим, коли прийшла туди
проживати позивачка, значно збільшився.

Виносячи рішення
про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції вказав на те, що
більшість будівельних поліпшень у спірному будинковолодінні були зроблені до
вступу сторін у шлюб і були зроблені матір'ю відповідача ОСОБА_5. Покази
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 суд оцінив
критично, так як вони спростовані іншими доказами.

На думку
колегії, суд першої інстанції під час розгляду даної справи вивчив всі доводи в
підтримку позову та заперечення щодо позовних вимог, проаналізував їх та дав вірну оцінку обставинам по справі. При цьому судом
винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального
права.

Висновки суду в цілому відповідають обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_1 не надано суду доказів щодо задоволення
позову.

Як видно з позовної заяви та пояснень позивачки в судовому засіданні, що
сторонами був побудований сарай і який був узаконений рішенням
Уманського міськвиконкому НОМЕР_1, такі
твердження не відповідають дійсності, оскільки згідно вказаного рішення
міськвиконкому, датованого не 2
березня, а 26 березня 1975 року,
розглядалася заява ОСОБА_5, в якій вона просить дозволити побудувати сарай замість старого (а.с. 11). Що стосується будівництва веранди, то рішенням Уманського
міськвиконкому НОМЕР_2ОСОБА_2 лише дозволено побудувати веранду АДРЕСА_1
замість старої веранди (а.с.13). Про те, що веранда добудовувалася для
ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердила сама позивачка, яка сказала, що
веранду вони добудували у частині будинку ОСОБА_5(а.с.60 зв.). Вона також
підтвердила, що в 1975 році
вони перекрили дах у частині будинку ОСОБА_5, а також після 1975 року обклали цю
частину будинку цеглою(а.с.61).

Рішення про
узаконення веранди і сараю, тим більше на одного із сторін, в матеріалах справи
відсутні.

Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і твердження позивачки
щодо того, що після розлучення в 1975 році, вона продовжували проживати з
відповідачем однією сім'єю аж до 2004
року, оскільки свідок ОСОБА_9в судовому засіданні підтвердила, що в період з 1975 року по 1977 рік вона проживала з відповідачем в
громадянському шлюбі і від спільного проживання в них народилася дочка (а.с.74).

Не може бути задоволений позов на підставі показів свідків, які були
допитані в судовому засіданні, оскільки як
свідки зі сторони позивачки так і зі сторони відповідача не дали достовірних показів щодо часу зведення чи
проведення будівництва тих чи інших видів будівель чи робіт, оскільки
ними називалися різні дати (роки) коли були побудовані та чи інша будівля чи виконані роботи. Ними також
вказувалися різні роки спільного проживання сторін, оскільки свідок
ОСОБА_7 сказав, що останні 5
років ОСОБА_10 у спірному будинку не проживала, а свідок ОСОБА_11 сказала, що
ОСОБА_1 постійно проживала у спірному
будинку до 2005 року (а.с.69). Частина з них
говорили, що рядом.з відповідачем ОСОБА_2 вони ніякої іншої жінки
не бачили, тоді як такі їх покази
спростовуються вище названими показами свідка ОСОБА_9.

Відповідно до
вимог ст..60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини
, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

Проте, як
зазначалося вище, позивачкою не надано переконливих доказів щодо заявленого нею
позову.

Ті обставини, на
які вона як апелянт посилається у скарзі не є значними і не впливають на
законність та обґрунтованість рішення суду.

Крім того,
апелянт просить справу після скасування рішення направити на новий розгляд до суду першої інстанції, проте вона не
називає підстав, зазначених в ст. 311 ЦПК України, по яких
може бути справа повернута на новий розгляд.

З цих причин апеляційна скарга не підлягає до задоволення. Підстав для
скасування рішення суду колегія не знаходить.

Керуючись
ст.ст.303, 307, 308,
314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Уманського
міськрайонного суду від 22
листопада 2006 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 7/20 частини будинковолодіння і реальний його розподіл, - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржено до Верховного Суду України на протязі двох
місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: