Справа № 22-ц-
1103 / 2007 p.                                                Головуючий: 1
Категорія: сімейні                                                                  Доповідач:    Даниленко В.М
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27
лютого 2007
року                                                                                            м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі: Головуючого - Борової С.А., суддів      -        Даниленка В.М.,
Пшенічної Л.В., при секретарі: Макарові В.О.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною
скар­гою ОСОБА_1 -
представника відповідача ОСОБА_2 на рішення Ленінського
районного суду м. Харкова від 26 грудня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, 3-і особи: Державна виконавча служба Ленінського району м. Харкова, Державна
виконавча служба Московського району м. Харкова, Товари­ство з обмеженою
відповідальністю фірма «Антарес»
(далі ТОВ «Антарес») про стягнення заборговано­сті та неустойки за прострочення сплати аліментів на
утримання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2006
року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості та неустойки (пені) за прострочення останнім сплати
алімен­тів на утримання їх спільної малолітньої дитини.

В обгрунтування своїх вимог позивачка вказувала на те, що з відповідачем по
справі вони перебу­вали в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в січні 1999 року. При цьому від шлюбу з відпові­дачем вони мають спільну дитину - сина ОСОБА_4, який проживає з нею.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2003
року з відповідача їй були присуджені щомісячні аліменти
на утримання дитини до досягнення нею повноліття в розмірі 14 части­ни всіх
видів заробітку платника аліментів.

Однак, за період з 2003 по 2006 рік відповідач не регулярно сплачував присуджені
їй аліменти, в на­слідок чого виникла значна
заборгованість.

Посилаючись на те, що неналежне виконання відповідачем
своїх обов'язків щодо утримання дитини ставить її в
скрутне матеріальне становище, позивачка просила суд стягнути з останнього на
її користь заборгованість по сплаті аліментів
в розмірі 2093,35 грн.,
а також неустойку за прострочення сплати ним аліментів на утримання малолітнього сина за період з 16 січня 2003
року по час звернення до суду в за­гальній сумі 722,82 грн.

В процесі розгляду справи судом, з урахуванням здійсненого виконавчою
службою розрахунку за­боргованості по аліментам, позивачка та її представник
уточнили і доповнили заявлені позовні вимоги й просили суд визначити розмір
заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів у сумі 2344,59 грн., стягнути цю суму заборгованості з відповідача на користь позивачки, а
крім того, стягнути з відповідача на її
користь 418,05 грн.
неустойки (пені) за прострочення останнім сплати аліментів за період з 1
грудня 2005 року по 1
вересня 2006 року.

Відповідач та його представник позовні вимоги ОСОБА_3 не визнали,
посилаючись на їх без­підставність.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2006
року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Суд стягнув з відповідача на її користь 2344,59
грн. заборгованості по аліментам за
період з 16 січня
2003 року по 1
вересня 2006 року, та неустойку за
прострочення сплати аліментів за період з 1 грудня 2005 року по 1
вересня 2006 року в розмірі 374,50 грн.

Крім того, суд стягнув з відповідача на користь держави судові витрати у
розмірі, передбаченому чинним законодавством.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 щодо визначення
розміру заборгованості відповідача по сплаті їй
аліментів на утримання їх малолітньої дитини судом відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду
першої інстанції й ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити позивачці в
задоволенні її позовних вимог про стяг­нення на її користь заборгованості та
неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання дитини і визначити
заборгованість по аліментам в загальному розмірі 959,98 грн.

При цьому в обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на
невідповідність висновків район­ного суду обставинам справи та порушення судом
норм матеріального й процесуального права, що при­звело до неправильного
вирішення справи по суті.

Зокрема, апелянт посилається на те, що суд безпідставно стягнув з
відповідача на користь позивач­ки заборгованість по аліментах за період з 16.01.2003 року, оскільки ця заборгованість стосується саме тих аліментів, які вже
були присуджені позивачці постановою суду і це судове рішення знаходиться на
примусовому виконанні в державній виконавчій службі.

Безпідставно, на думку апелянта, суд стягнув з відповідача і неустойку за
прострочку зі сплати алі­ментів в період з грудня 2005 по серпень 2006
року, оскільки ця заборгованість мала місце не з вини
платника аліментів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у
відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а рішення районного суду частковій зміні, з
наступних підстав.

Статтею 51
Конституції України передбачено, що дитинство
охороняється державою, а батьки зо­бов'язані утримувати своїх дітей до їх
повноліття.

Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і
батька. Причому обов'яз­ком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Зазначене конституційне положення знайшло відображення в Кодексі про шлюб
та сім'ю України і подальший свій розвиток в Сімейному кодексі України.

Відповідно до ст. 181
СК України способи виконання батьками обов'язку
утримувати дитину ви­значаються самими батьками за їх спільною домовленістю.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від
дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Якщо ж хтось із батьків ухиляється від зазначеного обов'язку, інший із
батьків вправі звернутися до суду з вимогою про примусове стягнення з
останнього грошових коштів на утримання дитини, тобто про стягнення аліментів.

Як встановлено по справі, позивачка ОСОБА_3 та відповідач
ОСОБА_2 перебували в зареє­строваному шлюбі, від якого мають спільну дитину - сина ОСОБА_4(а.с. З, 4).

Постановою судді Московського районного суд м. Харкова від 16 січня 2003
року було прийняте рішення про стягнення з відповідача на
користь позивачки аліментів на утримання їх малолітньої дити­ни в розмірі 14
частини всіх видів його заробітку (а.с. 5).

Виконавчий лист, виданий районним судом на підставі
зазначеної постанови, був прийнятий держа­вною виконавчою службою для примусового виконання.

В період з 16.01.2003
року по 1.11.2003 року, а також з 1.12.2005 року по 31.08.2006
року має місце заборгованість з боку відповідача по
сплаті аліментів своїй колишній дружині на утримання їх спільної дитини.

При чому, остання заборгованість з виплати аліментів утворилася з вини
відповідача, який змінив­ши фактичне місце роботи, не повідомив про це державного
виконавця всупереч вимогам діючого зако­нодавства й самостійно не вжив
необхідних заходів щодо своєчасного перерахування позивачці призна­чених їй
аліментів.

Порядок примусового виконання судових рішень на підставі виконавчих
документів встановлено Законом України «Про
виконавче провадження», відповідно до якого вирішення питання щодо процеду­ри
стягнення присуджених аліментів, визначення заборгованості з їх виплати та її
погашення за рахунок боржника є компетенцією державного виконавця, на виконанні
в якого знаходиться виконавчий доку­мент.

При цьому чинним законодавством не передбачено можливості стягнення
заборгованості по аліме­нтам, присудженим за рішенням суду, в судовому порядку,
тобто повторне покладення на платника алі­ментів аліментного зобов'язання, в
зв'язку з чим суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача ОСОБА_2
на користь позивачки ОСОБА_3 заборгованість по аліментам, яка повинна погаша­тися
останнім під контролем державного виконавця шляхом відрахування з його
заробітної плати пара­лельно з поточними щомісячними платежами на утримання
дитини.

Допущена судом першої інстанції помилка й при визначенні розміру неустойки
(пені) за простро­чення сплати аліментів в період з 1.12.2005 року по 31.08.2006
року, яка підлягає стягненню з відповіда­ча на користь
позивачки.

Відповідно до ст. 196
Сімейного кодексу України при виникненні заборгованості з
вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення не­устойки (пені) у розмірі одного відсотка
від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Як свідчать розрахункові відомості та витяг з особистого
рахунку працівника ТОВ «Кайзер» ОСОБА_2, тобто
відповідача по справі (а.с. 147-157), за період з 1.12.2005 року по 31.08.2006
року його помісячна заробітна плата без урахування
податків та необхідних платежів становила:

грудень 2005 року - 299,73 грн.; січень 2006
року -318,11 грн.; лютий 2006
року - 318,11 грн.; березень 2006 року - 318,11 грн.; квітень 2006 року -
318,11 грн.; травень 2006 року -318,11 грн.; червень 2006
року -318,11 грн.; липень 2006 року -
318,11 грн.; серпень 2006 року - 343,43 грн.

Відповідно до розміру аліментів (14 частина від заробітку), визначеному
постановою судді Мос­ковського районного суд м. Харкова від 16 січня 2003
року, заборгованість платника аліментів ОСОБА_2 за
вказаний період становить:

грудень 2005 року - 74,93 грн.; січень 2006
року -79,53 грн.; лютий 2006 року -
79,53 грн.; березень 2006
року - 79,53 грн.; квітень 2006 року -
79,53 грн.; травень 2006 року - 79,53 грн.; червень 2006
року - 79,53 грн.; липень 2006 року -
79,53 грн.; серпень 2006 року - 85,86 грн.

Згідно зазначеної вище норми Сімейного кодексу України
загальний розмір неустойки (пені) за про­строчення сплати
відповідачем аліментів, що підлягає стягненню на користь позивачки, буде
складати:

грудень 2005
р. (74,93
х 1%
х 31
день) + січень 2006 р. (79,53
х 1%
х 31
день) + лютий 2006 р. (79,53
х 1
% х 28
днів) + березень 2006 р. (79,53
х 1%
х 31
день) + квітень 2006 р. (79,53
х 1%
х 30
днів) + тра­вень 2006 р. (79,53
х 1%
х 31
день) + червень 2006 р. (79,53
х 1%
х 30 днів) + липень 2006 року (79,53
х 1%х 31 день) + серпень 2006 р. (
85,86 х 1%х31 день) = 219 грн. 51 коп.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене, рішення Ленінського районного
суду м. Харкова від 26
грудня 2006 року не може бути
визнане цілком правильним, а тим більш справедливим, в зв'язку з чим судова
колегія вважає за необхідне змінити це судове рішення, відмовивши позивачці
ОСОБА_3 в задоволенні її позовних вимог щодо
стягнення з відповідача на її користь заборгованості за аліментами на
утримання дитини за їх безпідставністю, та зменшивши розмір неустойки (пені) за
прострочення сплати аліментів з 374,50 грн. до 219,51
грн.

Що ж стосується доводів апелянта про те, що вини відповідача в простроченні
сплати аліментів на утримання його малолітньої дитини, яке мало місце в період
в період з 1
грудня 2005 року по 1 вересня 2006
року, не має, а тому суд необгрунтовано поклав на нього
відповідальність за існуючу прострочку, то ці доводи апелянта судова колегія
оцінює критично і відхиляє, оскільки при зміні місяця роботи від­повідач
ОСОБА_2, як платник аліментів, повинен був невідкладно, в обов'язковому порядку
повід­омити державного виконавця про своє нове місце працевлаштування, надати
до державної виконавчої служби офіційну довідку про розмір отримуваної ним
заробітної плати, або в крайньому випадку - доб­ровільно
здійснювати належні платежі на користь позивачки - колишньої дружини чи звернутися до ад­міністрації установи за місцем нової
роботи із заявою про відрахування з його заробітної плати алімен­тів на
утримання малолітньої дитини.

Безпідставними є й вимоги апелянта щодо визначення судом
апеляційної інстанції розміру заборго­ваності
відповідача ОСОБА_2 зі сплати позивачці аліментів на утримання їх малолітньої
дитини, оскільки ОСОБА_2 з такими вимогами в установленому чинним
законодавством порядку до суду першої
інстанції не звертався й такі його вимоги предметом розгляду судом не були, тим
більше, що від­повідно до ст. 74 Закону України
«Про виконавче провадження» визначення розміру заборгованості по аліментах є виключною компетенцією державного
виконавця за місцем виконання відповідного рішення про їх стягнення.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п. З ч. 1
309, 313, 314,
316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника
відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2006
року - змінити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості зі сплати аліментів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 219 (двісті
дев'ятнадцять) гривень 51
коп. в рахунок неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів
в період з 1
грудня 2005 року по 31 серпня 2006
року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути
оскаржене в касацій­ному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня його проголошення.