Справа №
22-ц-1300                                                         Головуючий
по 1-ій інстанції Забара І.К.
Категорія: 13                                                                         Суддя-доповідач
РІШЕННЯ

іменем
України

13 листопада 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого:
Гагіна М.В. суддів: Кононенко О.Ю., Сибільової Л.О. з участю секретаря судового
засідання - Назарової О.М.

та осіб, які беруть участь у справі - представника позивача ОСОБА_1
-ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у
відкритому судовому засідання в приміщенні апеляційного суду

Сумської області
цивільну  справу за апеляційною  скаргою
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення
Ковпаківського районного суду м.Суми від 29 серпня 2007 року

у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_4 про

визнання договору дарування
недійсним ,-

встановила:

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, свої
вимоги мотивуючи тим, що 08 листопада 2006 року вона уклала нотаріально
посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 договір з ОСОБА_3, за яким подарувала
останній квартиру АДРЕСА_1. Укладаючи договір дарування, відповідачка обіцяла
доглядати позивачку, надавати їй допомогу в харчуванні та сторонньому догляді.
Так як свої обіцянки ОСОБА_3 не виконувала належним чином, перешкоджала у спілкуванні
з іншими особами, просила на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України визнати договір
дарування недійсним, оскільки при його укладанні позивачка помилилася стосовно
природи договору, вважаючи, що укладає договір довічного утримання.

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 29 серпня 2007 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на
невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм
матеріального права, порушення вимог ст. 213 ЦПК України, просить скасувати
рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 29 серпня 2007 року і ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити .

Вказує, що суд, ухвалюючи рішення по справі, з незрозумілих причин, оцінив
позовні вимоги як намір довести суду удаваність договору дарування квартири,
хоча на такі підстави визнання правочину недійсним позивачка не посилалась.

Вважає, що до посилання в рішенні суду першої інстанції
як на доказ на свідчення нотаріуса про те, що позивачка категорично
відмовлялася від пропозиції укласти договір довічного утримання, слід
відноситись критично, оскільки нотаріусом недостатньо повно та ясно було
роз'яснено, які наслідки тягне укладання договору дарування квартири малознайомій
особі.

Зазначає, що суд в рішенні послався на частину 2 статті
58 ЦК України
в редакції 1963 року, який втратив свою чинність і не регулює спірних
правовідносин та на статтю 229 ЦК
України, яка передбачає наслідки правочину, який вчинено під впливом
помилки, хоча в

мотивувальній
частині рішення зазначає, що позивачка намагається довести суду удаваність
угоди, можливість визнання якої недійсною передбачена статтею 235 ЦК України.

Перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, заслухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення
сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 на праві власності належала
квартира АДРЕСА_1.

08 листопада 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір дарування, згідно
якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 зазначену квартиру, (а.с.6). При укладанні
договору приватний нотаріус ОСОБА_4, який посвідчував цей договір, роз'яснив
позивачці правові наслідки такого правочину і вказував на можливість укладання
договору довічного утримання.

Відповідно до ст. ст. 4, 48 Закону України «Про власність» та ст. ст. 317,
319, 321 ЦК України
право власності є непорушним і лише власник вправі на свій розсуд
розпоряджатися належним йому майном.

За договором дарування (ст. 717 ЦК України) одна
сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій
стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно частини 1 статті 229 ЦК
України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_1 не надала суду переконливих доказів, що, укладаючи договір дарування
квартири, мала на увазі договір довічного утримання.

Проте суд не врахував, що ОСОБА_1 укладала зазначений договір у
престарілому віці (на момент укладення договору їй було 70 років ).

Колегія суддів вважає, що такий вік позивачки, стан її здоров'я, незнання
правових наслідків та юридичної природи договору дарування перешкоджали їй
правильно розуміти наслідки правочину у вигляді позбавлення права власності і
свідчить, що вона істотно помилялась щодо природи правочину та що це вплинуло
на її волевиявлення.

За таких обставин належність дій державного нотаріуса по роз'ясненню
обставин і наслідків укладення договору дарування, обізнаність позивачки з
процедурою складання договорів дарування та довічного утримання, не можуть бути
доказами розуміння ОСОБА_1 на час вчинення оспорюваного правочину його
наслідків.

За такої невідповідності висновків суду фактичним обставинам та порушення
норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з
ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог та визнання недійсним
укладеного 08 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору дарування
квартири АДРЕСА_1 з підстав укладення його під впливом помилки.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК
України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Частиною 2 ст.216 ЦК
України передбачено зобов'язання кожної із сторін повернути другій у натурі
все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Договір    визнається     недійсним    з                 моменту     його
укладення,     тобто

ОСОБА_1
залишається власником квартири. Вона в цьому житловому приміщенні проживає і
зареєстрована за даною адресою, а тому нема необхідності додатково визнавати за
нею право власності на квартиру та зазначати у рішенні про повернення їй цього
нерухомого майна.

Відповідно до ст.88 ЦПК понесені ОСОБА_1 витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції в розмірі
60 грн. та судовий збір в розмірі 243 грн. 45 коп. потрібно відшкодувати на її
користь з відповідача.

Керуючись ст. ст.303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3,4, 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Ковпаківського районного суду м.Суми від 29 серпня 2007 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений 08 листопада 2006 року приватним нотаріусом
Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №5593.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 60 грн. в рахунок
повернення витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в судах
першої та апеляційної інстанції та 243 грн. 45 коп. в рахунок повернення судового збору.

Рішення набирає законної сили негайно і може бути
оскаржено в касаційному порядку протягом двох місяців з дня його проголошення
безпосередньо до Верховного Суду України.