АПЕЛЯЦІЙНИЙ     СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ     ОБЛАСТІ
Справа № 22ц -164/2007                                   Головуючий у їй
- ІЗ                                                       Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2007 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого -
Глущенко Н.Г.

суддів -   Григорченка Е.І., Прозорової М.Л.

при секретарі -
Білоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від ІНФОРМАЦІЯ_1
року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа, що не заявляє самостійних вимог -Новомосковська
державна нотаріальна контора  про визнання
недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки, та визнання права
власності на майно в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1
звернулася з апеляційною скаргою на рішення Новомосковського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від ІНФОРМАЦІЯ_1
року, де ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про
задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що зазначене рішення ухвалено з
порушенням норм матеріального права, необгрунтоване, не відповідає обставинам
справи.

Зазначеним
рішенням суду від ІНФОРМАЦІЯ_1
року відмовлено позивачу в задоволенні позову.

Судом першої
інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2р. між ОСОБА_1. та ОСОБА_2. був укладений договорів дарування житлового будинку АДРЕСА_1 м.
Новомосковську Дніпропетровської області та земельної ділянки розміром 0,1000
га., розташованої за тією ж адресою, які належали ОСОБА_1. на праві приватної
власності (а.с. 4, 5-7, 48, 82).

Під час
укладення договору купівлі продажу будинку та земельної ділянки ОСОБА_1.
усвідомлювала свої дії, знала про наслідки укладання договорів дарування,
добровільно підписала договори, виявивши свою волю, передала, а ОСОБА_2, відповідно до
вимоги ст.243 ЦК України (1963р.), прийняла у власність будинок та земельну
ділянку. Зазначені договори дарування сторони, відповідно до ст.227 ЦК України (1963р.), засвідчили нотаріально.

Відповідачка ОСОБА_2. вселилася та
зареєструвалася в зазначеному будинку, де стала проживати, користуватися
земельною ділянкою, на яку ІНФОРМАЦІЯ_3
року отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с.84,
165, 172, 173).

Після смерті
ОСОБА_1., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4р., позивачка ОСОБА_1, як спадкоємець,
звернулася з позовом про визнання недійсними договорів дарування будинку,
земельної ділянки та визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування рішення, з наступних підстав.

Вирішуючи даний
спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі
з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін
та, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду
достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими
доказами та поясненнями самих сторін.

При вище
наведених обставинах справи, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 227, 243, 244 ЦК України(
1963р.), прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові ОСОБА_1, оскільки при укладенні договорів дарування будинку та
земельної ділянки ОСОБА_1. знала, що укладала зазначені договори
дарування і погоджувалася на їх укладення.

Доводи,
приведені в апеляційній скарзі про те, що договори дарування не виконані, не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки після укладення договорів дарування
відповідачка ОСОБА_2 прописалася
і вселилася в будинок, отримала Державний акт на земельну ділянку на своє ім'я,
тобто відповідачка прийняла у дар від ОСОБА_3 зазначений будинок та земельну
ділянку.

Інші доводи,
приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів, незгоди з
висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм права, що
протирічить діючому законодавству.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки
доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Справа судом 1-ї інстанції
розглянута в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Судом
апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального
закону, які могли б потягти за собою скасування правильного по суті і
справедливого рішення суду з одних лише формальних міркувань згідно ст. 308 ЦПК України.

Таким чином,
доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам
закону і матеріалам справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від ІНФОРМАЦІЯ_1 року - залишити без
змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду
України протягом двох місяців з цього часу.