У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

18 квітня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною
власністю та встановлення порядку користування ним за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду від 14 вересня 2006 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2006 року,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2003 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про
визнання будинку спільною сумісною власністю та встановлення порядку
користування ним, посилаючись на те, що за час шлюбу з відповідачем внаслідок
її грошових затрат будинок істотно збільшився у своїй цінності, а відповідач
чинить перешкоди в користуванні ним.

Справа розглядалася судами неодноразово. Останнім рішенням Бердянського
міськрайонного суду від 14 вересня 2006 року, залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2006 року, в задоволенні
позову відмовлено.

В касаційної скарги ОСОБА_1 просить скасувати зазначені судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на їх
необгрунтованість та порушення судом норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з чим
погодився апеляційний суд, виходив з недоведеності позивачкою вагомості її
вкладу в поліпшення будинку, внаслідок якого істотно збільшилась його цінність,
оскільки після реконструкції будинку його загальна площа не змінилася, а докази
збільшення вартості будинку в справі відсутні.

Однак, погодитися з таким висновком не можна.

Відповідно до ст. 25 чинного на час виникнення спірних правовідносин КпШС
України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з
подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю
подружжя.

Судом встановлено, що сторони з 1986 року перебували в зареєстрованому
шлюбі. В 1988 році на підставі договору дарування відповідач отримав у
власність 2/15 частки жилого будинку по АДРЕСА_1, яку в 1989 році подружжя
реконструювали за рахунок отриманої позивачкою за місцем роботи позики в сумі 2
000 рублів.

Оцінюючи вагомість вкладу позивачки в поліпшення будинку та з”ясовуючи чи
істотно збільшилася його цінність, суд виходив з неможливості встановлення
ринкової вартості будинку до його реконструкції, що унеможливлює визначення
кількісного значення здійсненого поліпшення.

Однак, при цьому на порушення вимог ст. 212 ЦПК України судом не дано
оцінки наявним в справі технічним паспортам, складеним до та після
реконструкції будинку, кошторису на його ремонт, в яких зазначено, що під час
реконструкції внутрішні стіни будинку було зруйновано та замість них на новому
фундаменті споруджено нові, змінено планування кімнат: площа кімнати 3-9а
збільшена з 9 до 14,3 м кв., площа кімнати 3-9 збільшена з 4,2 до 6,5 м кв., площа
кімната 3-8 зменшена з 13 до 7 м кв., площа кімнати 3-8а зменшена з 7,6 до 6,8
м. кв., лицьова капітальна стіна квартири зруйнована і збудована на новому
фундаменті інша, замість одного вікна закладено два, замість старого даху під
черепицею збудовано новий, який накрито шифером, збудовано нові гідроізольовані
підлога та стеля, збудовано ванну та туалет, вирито зливну яму, облаштовано
каналізацію, проведено водопровід.

Вказані докази мають значення для вирішення спору, оскільки можуть свідчити
про цінність будинку до його реконструкції та після неї.

Таким чином, судом допущено порушення норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і передачі
справи на новий розгляд. Оскільки зазначене порушення було допущено судом
першої інстанції і не було усунено апеляційним судом справу слід передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду від 14 вересня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області від 16 листопада 2006 року скасувати і
передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін