У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 лютого 2007
року                                                                               м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого                  Патрюка М.В.,

суддів:                           Панталієнка
П.В.,

Прокопчука
Ю.В.,

Пшонки М.П.,

Пінчука М.Г.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Дніпровське РУ ГУ
МВС України в м. Києві, про усунення перешкод в користуванні власністю, виписку
та виселення, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Дніпровської
районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсним свідоцтва
на право власності на квартиру і розпорядження органу приватизації та визнання
права користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2004 року,

в с т а н о в и л а:

У
липні 2003 р. ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись у суд з позовом до ОСОБА_3 про
виселення.

Вказували,
що вони є власниками двокімнатної квартири АДРЕСА_1. Приватизували цю квартиру
у 1994 р..

Син
позивачів - ОСОБА_4 у 1992 р. зареєстрував шлюб з ОСОБА_3, від шлюбу мають
дочку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

В
2000 р. сина, відповідачку та онуку прописали у вищевказану квартиру.

Оскільки
в травні 2003 р. відповідачка розірвала шлюб із сином і членом їхньої сім'ї
ніколи не була і не є зараз, то позивачі, посилаючись на ст. 48 Закону України
«Про власність» просили виселити відповідачку з неповнолітньою дитиною із
зазначеної квартири.

29
січня 2004 р. ОСОБА_3 звернулась у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання недійсним акту приватизації житла з підстав п. 2 ст. 8
Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 64 ЖК
України.

Вказувала,
що перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 з січня 1992 р. по травень 2002 р. Після
реєстрації шлюбу була прописана у двокімнатній кооперативній квартирі АДРЕСА_2.

25
червня 1992 р. була надана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 двокімнатна кв. АДРЕСА_1 для
покращення житлових умов. У лютому 1993 р. позивачка, її чоловік та їх малолітня
донька з дозволу відповідачів поселилися у спірній нині квартирі, в якій
проживають до теперішнього часу, перепрописавшись у ній з кв.АДРЕСА_2 в жовтні
2000 р.

Після
отримання позовної заяви про виселення їй стало позивачці за зустрічним позовом
відомо, що відповідачі приватизували цю квартиру 5 липня 1994 р.

Посилаючись
на зазначені обставини ОСОБА_3 просила про задоволення її позову.

Рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва від 19 березня 2004 р. у задоволенні
позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний
позов ОСОБА_3 задоволено. Постановлено визнати недійсним розпорядження органу
приватизації від 5 липня 1994 р. та свідоцтво про право власності на кв.
АДРЕСА_1, видане Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва
ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнано
за ОСОБА_3 та її неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 1992 року народження право
користування                         кв.
АДРЕСА_1.

Рішенням
апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2004 р. постановлено вищевказане
рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_3 з неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 1992
року народження задоволено, а в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі, що розглядається
ставиться питання про скасування рішення апеляційного суду із залишенням без
зміни рішення суду першої інстанції з посилання на допущене апеляційним судом
порушення норм матеріального права.

Касаційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення апеляційного суду скасуванню та
залишенням в силі рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Вирішуючи
спір суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 з чоловіком та дитиною
вселилися в 1993 р. у нині спірну квартиру у встановленому законом порядку, за
згодою свекрів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2, проживають ОСОБА_3 з дочкою в ній до цього
часу, з 2000 р. прописані у цій квартирі.

За
таких обставин суд дійшов правильного і обґрунтованого висновку, що вони набули
право користування цією квартирою.

Згідно
із п. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»
передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність
за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в
даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Виходячи
з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 провели приватизацію вищевказаної квартири,
проживаючи не в ній. а у належній їм на праві власності квартирі по АДРЕСА_2,та
без відома й згоди ОСОБА_3, їх сина ОСОБА_4, які мешкали у спірній
квартирі,  суд підставно і правильно
визнав недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право
власності на кв. АДРЕСА_1, видане Дніпровською районною державною адміністрацією
м. Києва ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Постановлене
судом першої інстанції рішення відповідає зібраним у справі доказам та
законодавству, що врегульовує дані правовідносини, постановлене з дотримання
процесуального закону, підстав до його скасування у апеляційного суду не було.

Оскільки
апеляційним судом помилково скасовано правильне, ухвалене згідно із законом
рішення, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись
ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну
скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення
апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2004 року скасувати, залишивши в силі
рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 березня 2004 року.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                               М.В.
Патрюк

Судді:                                                                          П.В.
Панталієнко

Ю..П Пш