УКРАЇНА АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА Іменем  України

„14" лютого 2007 року

Апеляційний суд Житомирської області
в складі:

головуючого - судді                             Франовської К.С.

суддів                                                  Широкової Л.В.

Олексієнка М.М. при секретарі судового

засідання                                             Чичирко В.А.

з участю        адвоката                            ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Корольовського районного суду м.Житомира від 10 листопада 2006 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Житомирської міської ради, виконавчого комітету
Житомирської міської ради, Житомирського міського управління
земельних ресурсів, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_4, про визнання частково незаконними рішення Житомирської міської ради від 18.07.2002 р. НОМЕР_1 та Державного
акту на право власності, виданого ОСОБА_3,
усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою; за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Житомирської
міської ради, виконавчого комітету Житомирської міської ради, Житомирського
міського управління земельних ресурсів, третя особа ОСОБА_3, Головне управління містобудування та
архітектури Житомирської міської
ради, про визнання частково
незаконними рішення 2 сесії Житомирської
міської ради від 28.05.2002 р. НОМЕР_2 та Державного акту на право власності на
землю, виданого ОСОБА_4, усунення перешкод у користуванні під'їздом до
земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною
ділянкою,

встановив:

У 2004 р. ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 звернулись до суду з вказаними позовами,
які ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 20 грудня 2005 року об'єднані в одне
провадження.

ОСОБА_3 зазначала, що рішенням Житомирської міської ради від 18 липня 2002 р. НОМЕР_1 їй передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1625 га біля будинку АДРЕСА_1 та видано Державний акт про право приватної власності на дану ділянку. Згідно плану зовнішніх меж
ділянки у Державному акті, їй встановлено обмеження у користуванні ділянкою, у
зв'язку з влаштуванням під'їзду до ділянки
ОСОБА_2, на що вона згоди не давала, а окрім того, такий під'їзд має бути влаштованим з боку садиби НОМЕР_3, належної ОСОБА_4

Справа № 22/251                                                               Головуючий у суді 1-ї інстанції Гансецька І.А.

Категорія  34                                                                     Суддя-доповідач Франовська К.С.

ОСОБА_3,
посилаючись  на  порушення її прав  влаштування
під'їзду,  і встановлення
обмеження, просила визнати рішення Житомирської міської ради в частині
встановлення обмеження та Державний акт про передачу    частини землі у обмежене користування,
незаконними і усунути порушення її прав.

ОСОБА_2, посилаючись на те, що відповідачу ОСОБА_4 передано у власність земельну
ділянку разом із частиною, яка слугувала їй під'їздом, просила визнати рішення Житомирської міської ради від 28 травня 2002 року про передачу відповідачу у
власність земельної ділянки площею 0,0082 га та Державний акт в цій частині незаконними, відновити
її порушене право, і зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні
земельною ділянкою, виконком зобов'язати поновити під'їзд до її ділянки з боку
садиби ОСОБА_4

У вересні 2006 року ОСОБА_3
уточнила свої позовні вимоги, просила суд визнати
частково недійсним рішення Житомирської міської ради від 18.07.2002 року НОМЕР_1 та Державний акт на
право власності на земельну ділянку виданий на її ім'я в частині встановлення
на її земельній ділянці сервітуту площею 324
кв. м. для проїзду на земельну ділянку ОСОБА_2 (а.с.222).

Рішенням
Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2006 року задоволено частково позов ОСОБА_3
визнано частково недійсним рішення Житомирської міської ради від 18.07.2002 року НОМЕР_1 та Державний акт на право власності
на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3 в частині встановлення на її земельній
ділянці сервітуту розміром 324
кв. м. для проїзду на земельну ділянку ОСОБА_2 В решті вимог позов ОСОБА_3 залишено без задоволення. У позові
ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з Житомирської міської
ради на користь держави державне мито в сумі 8 грн. 50
коп.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних
вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального   права.

Зокрема,
зазначає апелянт, твердження суду про те, що під'їзд до її земельної ділянки на місцевості не існував, а також про те, що план
відводу їй земельної ділянки є документом, який носить рекомендативний
характер не відповідає дійсності. Земельна ділянка під забудову не може
виділятися, якщо не передбачений під'їзд до неї. В кадастровій книзі на її ім'я є план відводу їй земельної ділянки зі
вказаним під'їздом з боку ділянки ОСОБА_4 Отже, проїзд до її земельної
ділянки повинен бути там, де він передбачений планом відведення їй земельної
ділянки.

В решті рішення не оскаржено.

Перевіривши
законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що скарга
задоволенню не підлягає ,
виходячи з наступного.

Суд встановив,
що земельні ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є суміжними по відношенню до земельної
ділянки ОСОБА_2

Земельна ділянка
під забудову виділена ОСОБА_2 у встановленому порядку, рішенням міськвиконкому НОМЕР_4 від 15.05.1997 року в розмірі 0,1000 га з земельної
ділянки матері ОСОБА_5 по АДРЕСА_2.

ОСОБА_4 придбав ділянку 0,1000 га за договором купівлі-продажу разом із недобудованим
домом 7.11.2000 року у
ОСОБА_6(а.с.70,197).

Дана земельна
ділянка надана ОСОБА_6 одночасно із ОСОБА_2, тим же рішенням міськвиконкому НОМЕР_4 від 15 травня 1997 року під забудову і передана у
приватну власність з видачею державного акту на право приватної
власності на землю від 10.12.1997
року.

У зв»язку з наданням ОСОБА_2 ділянки під забудову, архітектурою було
складено план забудови з зазначенням проекту під»їзду до ділянки з
боку провулку АДРЕСА_1 вздовж
садиби ОСОБА_6 шириною в 6,5
м (а.с.9).

У процесі передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_6,
ОСОБА_2 спору з приводу меж його ділянки та відсутності під»їзду не заявляла.
Цього факту ОСОБА_2 не оспорювала, посилаючись на    усну згоду ОСОБА_6 для    влаштування під»їзду. Оскільки будівництво
ОСОБА_2 не проводилось, під»їзд фактично не влаштовувався.

У процесі інвентаризації земельних ділянок ( фактичного
обміру) у зв»язку з передачею їх у

власність за заявами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2002 році ( а.с.28),   у приватну

власність ОСОБА_4 було передано
додатково 84 квадратних метри землі, яка фактично

ним
використовувалася і знаходилась в межах, визначених виданим ОСОБА_6

державному акті (
а.с.29) для
садівництва.

Інвентаризовано і ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по
фактичному користуванню і

межі ділянок погоджено, про що у справі є відповідні
протоколи. Межі ділянок погоджено (

а.с.67, 68).

Передача земельних ділянок  у
власність  ОСОБА_4  та ОСОБА_2
здійснена

відповідно до вимог ст.118 ЗК України.

Підстав для визнання рішення виконкому про передачу у
власність ОСОБА_4 84 кв. м

земельної ділянки за рішенням від 28 травня 2002 року   з викладених апелянтом мотивів,

немає.

Посилання ОСОБА_2 на те, що саме ця ділянка   і має бути проїздом, безпідставні і

спростовуються матеріалами справи. Так, виходячи з плану
забудови, площа проїзду, який

проектувався, має становити близько   0,
25    га , 84 м кв. не
складають і однієї сотої і

влаштування під»їзду на 84 м кв. є неможливим за технічними вимогами щодо необхідної

ширини та з урахуванням довжини
ділянки.

ОСОБА_2 не
позбавлена права вимагати права земельного сервітуту для обслуговування своєї
ділянки , в
порядку, передбаченому ст.98-100 ЗК України. Оскільки така вимога ОСОБА_2 не
заявлена то, відповідно суд, не може вийти за межі пред»явленого позову.

Ухвалене судом
першої інстанції рішення за позовними вимогами ОСОБА_2 є законним та
обгрунгтованим,   підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст.
ст. 303-304, 307-308,
313-315 ЦПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу
ОСОБА_2   відхилити.

Рішення
Корольовського районного суду м.Житомира від 10 листопада 2006 року   залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в

касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з

дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.            ,