Справа № 22ц-227/2007 р.                                            Головуючий у першій інстанції
Категорія - цивільна         Доповідач - Ішутко В.М.
УХВАЛА

Іменем      України

14    лютого 2007 року                                                                                               м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого:
Скрипки А.А.

суддів:                          Ішутко В.М.,                     Заболотного
В.М.,

при секретарі:
Таросовець О.І.

з участю: ОСОБА_1, представника прокуратури Чернігівської
області -Козакової
І.М., представника управління Держказначейства - Редозубової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні
в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 01
грудня 2006 року по
справі за позовом ОСОБА_1до Головного Управління Державного Казначейства
України про відшкодування шкоди,

встановив:

На рішення
Деснянського районного суду м.Чернігова від 01 грудня 2006 року, яким відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_1 до Головного управління Держказначейства про відшкодування
матеріальної шкоди, завданої внаслідок злочину, скоєного невстановленою особою,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду і
ухвалити нове про задоволення його вимог.

Апелянт не
погоджується з висновком суду про те, що він не надав доказів в підтвердження
своїх вимог щодо не встановлення особи, яка вчинила злочин, та не оскарження
позивачем постанови про закриття кримінальної справи за фактом незаконного
заволодіння автомобілем. На його думку, функції нагляду за дотриманням
законності, в тому числі правомірності закриття кримінальної справи, під час
досудового слідства законодавством України покладено на прокуратуру
відповідного рівня перевіряти зазначені постанови. Також, апелянт не вважає
себе зобов'язаним надавати  суду  докази
неправомірності  ведення  досудового
слідства,  не зобов"язаний оскаржувати винесені
компетентними органами у відповідності до їх повноважень постанови. Якщо
правоохоронні органи не вжили заходів по розкриттю злочину, не встановили
особу, яка скоїла злочин, не притягнути її до відповідальності, то відповідно
до ст. 1177 ЦК
України, держава гарантує відшкодування нею майнової шкоди, завданої злочином,
якщо не встановлено особу, яка скоїла злочин. Наявність вказаної постанови
повністю підтверджує той факт, що скоєно злочин, і що особа, яка його скоїла не
встановлена ні на час звернення до суду, ні під час прийняття оскаржуваного
судового рішення. Також, вважає, що суд повинен був застосувати Конвенцію про
захист прав і основних свобод людини, оскільки вона є частиною національного
законодавства України.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив
з того, що позивач не надав суду доказів неправомірності ведення досудового
слідства, оскільки не оскаржував постанову про закриття провадження по справі.
Позивач не звертався до суду зі скаргою в приватному порядку для порушення
кримінальної справи відносно ОСОБА_2, тому не надав доказів в підтвердження
вимог щодо не встановлення особи, яка вчинила злочин.

В своїх
запереченнях на апеляційну скаргу Державне казначейство України зазначає, що
рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і
процесуального права. Посилається на те, що відповідно до Бюджетного кодексу та
Положення про Державне казначейство України, Казначейство здійснює розрахунково
- касове
обслуговування, здійснює контроль за відповідністю кошторисів розпорядників
бюджетних коштів розпису Держбюджету України, тобто Держказначейства не може
виступати у справі в якості відповідача. Посилання позивача на положення ч. 1
ст. 1177 ЦК України вірно відхилені судом,
оскільки ОСОБА_1 не враховано, що відповідно до ч.2 цієї статті, умови
та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка
потерпіла від злочину, встановлюються законом. Оскільки, на даний час
нормативно - правовий
акт, який би визначав механізм такого відшкодування
не розроблено, бюджетних призначень не такі цілі на 2007 рік не передбачено, тому фактично не має
можливості правильно застосувати ч. 1 ст. 1177
ЦК.

Вислухавши суддю
- доповідача,
доводи та заперечення учасників судового розгляду, перевіривши доводи
апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Як встановлено
судом першої інстанції та матеріалами цивільної і кримінальної справ, у вересні
2003 року не
встановленою особою у ОСОБА_1 був викрадений автомобіль ЗІЛ 433360, НОМЕР_1 який належав позивачу на праві особистої власності. По факту
викрадення автомобіля була порушена кримінальна справа.

29.06.2005 року слідчими органами винесена постанова про закриття провадження у справі відносно ОСОБА_2, який
використовував автомобіль позивача за укладеною між ними угодою.

15.12.2005 року постановою слідчого СВ ЧMB УМВС України в Чернігівській області, зупинено досудове слідство по кримінальній справі на
підставі ст.206 п.З та ст.209 КПК України.

За таких підстав, коли на час розгляду справи, провадження по кримінальній
справі не закрито, то відсутні і підстави для застосування ст. 1177 ЦК України.

Апеляційний суд не знаходить підстав задоволення апеляційної скарги і
скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- відхилити, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 01 грудня 2006 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності негайно після її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду України в касаційному
порядку на протязі двох місяців після набрання
законної сили ухвалою апеляційного суду.