Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
головуючого суддів:
Гнатенка А.В., Волкова О.Ф., Берднік І.С.,
Барсукової В.М., Балюка М.І., -
розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Комінтернівському районі м. Харкова (далі - відділення
виконавчої дирекції Фонду), третя особа - управління праці та соціального
захисту населення Комінтернівського району м. Харкова, про стягнення додаткових
витрат на придбання транспортного засобу, сторонній та побутовий догляд,
в с т а н о в и л а :
У травні 2003 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом,
зміненим під час судового розгляду справи, в якому вказувала, що позивачка
перебувала в трудових відносинах з Харківським виробничим об'єднанням
“Радіореле”, де працювала на роботах із шкідливими умовами праці, у зв'язку з
чим отримала професійне захворювання, що підтверджено висновком МСЕК від
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, згідно якого її визнано інвалідом І групи з 90% втратою
працездатності безстроково. Висновком МСЕК відІНФОРМАЦІЯ_2 їй встановлено
медичні показання в потребі автотранспорту з ручним керуванням. До 1 вересня
2001 року виплату відшкодування втрати працездатності позивачці здійснювало
підприємство, а у зв'язку з набранням чинності Закону України “Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”
(далі - Закон) документи ОСОБА_1. передано відділенню виконавчої дирекції Фонду
для проведення подальших виплат згідно з вимогами зазначеного Закону. Однак при
здійсненні виплат відповідач не враховував витрат на постійний побутовий догляд
та здійснював їх виплату не в повному обсязі, у зв'язку з чим позивачка просила
стягнути на свою користь різницю таких виплат за період з 1 вересня 2002 року
до 1 січня 2004 року. Крім того за висновком МСЕК ОСОБА_1 мала потребу в
наданні їй автомобіля як інваліду відповідно до вимог чинного законодавства,
хоча мала протипоказання в його керуванні. Враховуючи те, що відділення
виконавчої дирекції Фонду зобов'язано компенсувати ОСОБА_1 вартість автомобіля
з ручним керуванням, чого зроблено не було, позивачка також просила стягнути з
відповідача на користь управління праці та соціального захисту Харківської
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 6 квітня 2003
року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Харківської області
від                22 липня 2004 року, позовні вимоги
ОСОБА_1. задоволено: відповідача зобов'язано провести доплату по витратам на
постійний побутовий догляд за період з 1 вересня 2003 року до 1 січня 2004 року
та постановлено стягнути з відповідача на користь управління праці та
соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації
14100 грн. для придбання позивачці автомобіля “Таврія”.

У касаційній скарзі відділення виконавчої дирекції Фонду, посилаючись на
неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати з
направленням справи на новий судовий розгляд в частині стягнення з відповідача
коштів на придбання автомобіля для позивачки.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 335 ЦПК України суд касаційної інстанції
перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в
рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або
недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційний суд  перевіряє законність
судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 338 ЦПК України передбачено підстави для скасування судових рішень
і передачі справи на новий розгляд, серед яких є порушення або неправильне
застосування норм процесуального права, в разі, якщо такі порушення призвели до
неправильного вирішення справи.

Під час касаційного розгляду виявлено порушення судом норм матеріального та
процесуального права, що вплинули на правильність висновків суду.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно
перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин (п.1 Постанови Пленуму
Верховного Суду України “Про судове рішення” від 29 грудня 1976 року №11).

Суд задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1. в частині стягнення з відділення
виконавчої дирекції Фонду на користь управління праці та соціального захисту
населення вартості автомобіля “Таврія-1102”, виходив з того, що позивачка має
право на отримання такого автомобіля у зв'язку з наявністю у неї на те законних
підстав, а саме: висновку МСЕК щодо медичних показань про необхідність надання
їй автотранспорту, реєстрації заяви позивачки в управлінні праці та соціального
захисту населення, встановлення інвалідності І групи.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без зміни, суд апеляційної
інстанції погодився з такими висновками суду.

Проте з такими висновками погодитися неможливо, оскільки вони не
відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до частини 6 статті 34 вказаного вище Закону Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань при
наявності у потерпілої особи у відповідності з висновком МСЕК показань для
отримання автомобіля компенсує вартість придбання автомобіля з ручним
керуванням, запасних частин для нього, пального, а також ремонту і технічного
обслуговування та навчання керуванню автомобілем у розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України.

На момент звернення до суду з позовною заявою діяв Порядок забезпечення
інвалідів автомобілями, затверджений постановою Кабінету міністрів України
від            8 вересня 1997 року №999
(далі - Порядок), згідно пункту 32 якого заява інваліда про надання йому
автомобіля приймається управлінням праці та соціального захисту населення районної
за місцем проживання та реєстрації інваліда і підлягає реєстрації в
спеціальному журналі. Як встановлено судом, відповідна заява подана ОСОБА_1 11
квітня 2002 року, хоча облік таких осіб в місцевому управлінні праці та
соціального захисту населення ведеться з серпня 1991 року, що свідчить про
наявність черги на отримання автомобілів з ручним керуванням серед осіб, які
мають на це право згідно із законом. Тому приймаючи рішення щодо стягнення з
відповідача коштів на придбання автомобіля саме для ОСОБА_1. суд не мав
достатніх повноважень, визначених законодавством, оскільки позивачка не
відноситься до осіб (інвалідів), які забезпечуються автомобілями з ручним
керуванням позачергово, хоча таке право передбачено для певної категорії осіб
згідно наведеного вище Порядку (наприклад, пункт 22).

Крім того, суд не звернув увагу на те, що відповідно до вже зазначеного
Порядку, при умові, що автомобілем буде керувати член сім'ї інваліда, при
наявності медичних показань про необхідність забезпечення автомобілем, його
продаж здійснюється при оплаті 7% вартості автотранспорту. Такий продаж
здійснюється на підставі рішення місцевого управління праці та соціального
захисту населення й погоджується з місцевим відділенням виконавчої дирекції
Фонду (пункт 28 Порядку).

Не зважаючи на вказане, судом постановлено рішення про стягнення з
відповідача повної вартості автомобіля “Таврія-1102” в розмірі 14100 грн. без
вирахування 7% його вартості та в порушення зазначеного порядку.

Враховуючи наведені обставини та норми, оскаржувані судові рішення в
частині, що оскаржується, законними й обґрунтованими вважати неможливо, у
зв'язку з чим підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на
новий судовий розгляд до суду першої інстанції на підставі статті 338 ЦПК
України.

При новому судовому розгляді при прийнятті рішення необхідно врахувати
зазначені доводи з урахуванням внесених змін до законодавства щодо забезпечення
інвалідів автомобільним транспортом.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного суду України

у  х в а л и л а :

Касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в Комінтернівському районі м. Харкова задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 6 квітня 2003 року
та  ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 22 липня 2004 року скасувати в частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_1. про стягнення з відділення виконавчої дирекції Фонду 14100 грн. на
придбання їй автомобіля, а справу в цій частині направити на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.В.Гнатенко

Судді:                                                                                     І.С.Берднік

М.І.Балюк

В.М.Барсукова

О.Ф.Волков