У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

23 травня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Сеніна Ю.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути  Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Шабуніна В.М.,

розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 доОСОБА_2, ОСОБА_3, неповнолітніх
ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи відділ у справах громадянства, міграції та
реєстрації фізичних осіб Миргородського МРВ УМВС України в Полтавській області,
орган опіки та піклування при Миргородському міському відділі освіти, про
виселення і зняття з реєстрації та за зустрічним позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1,
треті особи приватний нотаріус ОСОБА_6, орган опіки та піклування при Миргородському
міському відділі освіти, відділ у справах громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб Миргородського МРВ УМВС України в Полтавській області, про
визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, за касаційною
скаргоюОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 9 жовтня
2006 року,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2005 р. ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до               ОСОБА_2, треті особи відділ у
справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Миргородського МРВ
УМВС України в Полтавській області, орган опіки та піклування при
Миргородському міському відділі освіти, про виселення і зняття з реєстрації.

Зазначала, що 11.11.2002 р. між нею і відповідачем було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6,
однак відповідач відмовився добровільно звільнити квартиру та продовжує в ній
проживати.

Відповідач позов не визнав та пред'явив зустрічний позов до  ОСОБА_1, треті особи приватний нотаріус
ОСОБА_6, орган опіки та піклування при Миргородському міському відділі освіти,
відділ у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб
Миргородського МРВ УМВС України в Полтавській області, про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним.

Уточнивши вимоги зустрічного позову, ОСОБА_2 зазначав, що за спірним
договором  купівлі-продажу  квартири
він  грошей не отримував, квартиру
ОСОБА_1. не передавав. Вважаючи цей договір мнимою угодою та таким, що не
відбувся, просив суд визнати його недійсним з підстав ст. 58 ЦК УРСР 1963 р.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від
16.01.2006 р. до участі в справі як відповідачів за первісним позовом залучено
ОСОБА_3. та неповнолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від
21.06.2006 р. у первісному позові відмовлено, а зустрічний позов задоволено:
договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 11.11.2002 р., укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1., визнано недійсним з моменту його укладення;  стягнуто
зОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2153 грн. вартості квартири за цим
договором.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 9.10.2006 р. рішення
місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення первісного
позову: зі спірної квартири виселеноОСОБА_2, ОСОБА_3., неповнолітніх дітей
ОСОБА_4, ОСОБА_5., а в зустрічному позові відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим
ставить питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення
в силі рішення місцевого суду.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає  частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу,
в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним
і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст. 214 цього Кодексу - під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення,  та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку  позовної давності тощо),
які мають значення для вирішення справи,
та  докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в первісному позові та задовольняючи зустрічний позов, місцевий
суд виходив з того, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу квартири
не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому є недійсним.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове
рішення про задоволення первісного позову та відмову в зустрічному позові,
виходив з того, що ОСОБА_1 є власником спірної квартири, а суд першої інстанції
дійшов висновку про недійсність спірної угоди передчасно.

Проте, погодитись з такими висновками судів не можна, виходячи з
наступного.

Вирішуючи справу, місцевий суд, свій висновок про недійсність спірного
правочину обґрунтував нормами ЦК України 2003 р. та зазначив, що спірні
правовідносини також врегульовані ст.ст. 47, 48 ЦК УРСР 1963 р.

Відповідно до п. 4 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України  2003 р. - Цивільний   кодекс
України  застосовується  до
цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини щодо відчуження спірної
квартири  виникли у 2002 році, тобто до
набрання 1.01.2004 р. чинності ЦК України 2003 р., а тому ці правовідносини
врегульовані нормами ЦК УРСР 1963 р.

Таким чином, при вирішені спору місцевий суд повинен був керуватись нормами
ЦК УРСР 1963 р. та в межах заявлених позовних вимог встановити наявність чи
відсутність підстав для  визнання  спірної
угоди недійсною відповідно до вимог ст. 58 цього Кодексу, а не
вирішувати спір за ст.ст. 47, 48 ЦК УРСР 1963 р., якими встановлені інші
правові підстави для визнання угод недійсними та на які позивач за зустрічним
позовом не посилався.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення, суд
апеляційної інстанції, в порушення ст. 213, 214 ЦПК України, також належним
чином не з'ясував сутності заявлених вимог, наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються;
правовідносин, зумовлених встановленими фактами та не послався на норми
матеріального права в обґрунтування свого висновку.

За таких обставин, ухвалені в справі судові рішення  не можна визнати законними і обґрунтованими,
а тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338  ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у  х
в  а  л
и  л  а :

Касаційну скаргуОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської області від 21 червня 2006 року та рішення
Апеляційного суду Полтавської області від 9 жовтня 2006 року скасувати, а
справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України:

Головуючий

Ю.Л. Сенін

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

В.М. Шабунін