Справа №
22ц-1220/2007                                                               Головуючий 1 інстанції -Кобаль M.I.
Категорія- 21                                                                                                    Доповідач - Гурова О.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

25 січня 2007 року                                                                                                                     м. Донецьк

Апеляційний
суд Донецької області в складі: головуючої - Гурової О.М., суддів - Могутової Н.Г., Шевченко В.Ю., при секретарі - Чернишенко К.Ф., за участю - сторін,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань у
м. Шахтарську Донецької області на рішення Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2006 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань у м. Шахтарську Донецької області про відшкодування
моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Шахтарську звернулось
до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною
скаргою на рішення Новогродівського міського суду від 29 листопада 2006 року,
яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково і стягнуто на користь
позивача у відшкодуванні моральної шкоди 13000 грн.

В апеляційній скарзі Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування просить скасувати зазначене рішення у зв'язку з тим, що позивач не
довів факту спричинення йому моральної шкоди, оскільки висновок МСЕК про втрату
професійної працездатності не є доказом заподіяння потерпілому моральної шкоди.
Крім того, відповідно до п.27 ст. 77 Закону України „Про державний бюджет України на 2006 рік" зупинено дію абзацу
4 ст. 1( в частині відшкодування моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей), підпункту „є" п.1, ч.1,ст. 21, ч.3 ст. 34 Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності".

Суд першої інстанції, частково задовольняючи вимоги ОСОБА_1, посилався на
те, що позивач понад 24 роки працював на вугледобувних підприємствах в якості
прохідника в умовах підвищеної концентрації вугільно-породного пилу, тяжкої
фізичної праці, фізичного перенавантаження, несприятливого
мікроклімату, у зв'язку з чим отримав професійне захворювання - антрако-силікатоз, бронхіт, легенева недостатність першого
ступеню. Висновком МСЕК від 25 червня 2003 року у позивача встановлена 25% втрата професійної працездатності.
У зв'язку з вказаним профзахворюванням у нього порушені нормальні життєві зв'язки і для організації життя необхідні додаткові
зусилля, тому суд вважав за можливе стягнути з
відповідача у відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 -13000 грн.

Заслухавши   суддю-доповідача,   пояснення
сторін,   дослідивши   матеріали
справи, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач протягом тривалого часу
знаходився у трудових відносинах з вугледобувними
підприємствами, де працював на роботах з повним робочим днем в підземних умовах. Під час роботи в шкідливих умовах отримав
професійне захворювання - антрако-силікатоз, бронхіт, легенева недостатність
першого ступеню. Висновком МСЕК від 25 червня 2003 року позивачу вперше встановлено 25% втрати професійної працездатності в
зв"язку з вказаним профзахворюванням, а за сукупністю - 30% (5% повторно по
травмі 1994 року)
безстроково.

Відповідно до ст. 21 п.1 пп. „е" та ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у
встановленому законодавством порядку своєчасно та
в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров»я, виплачуючи йому грошову
суму за моральну шкоду за наявності факту
заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частина 1 статті 9 Закону України „Про охорону праці" від 14 жовтня 1992 року в редакції від 21 листопада передбачає, що
„відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника,
здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до
Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності".

Відповідно до абзацу 2 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про практику
розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" №6 від 27 березня 1992 року в редакції 24 жовтня 2003 року і рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року страхова виплата за моральну шкоду провадиться
потерпілому Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань незалежно від втрати ним професійної працездатності.

Виходячи із вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов висновку
про спричинення позивачу моральної шкоди.

При визначенні суми моральної шкоди в розмірі 13000 грн., суд врахував, що позивач тривалий час працював в
підземних гірничих виработках, піддавався дії вугільно-породного пилу в концентраціях, що перевищували
критично-припустимий рівень, фізичних пере навантажень, несприятливого мікроклімату, що призвело до незворотних
наслідків у вигляді втрати здоров"я та
працездатності. Також суд звернув увагу на регулярне знаходження позивача на лікуванні, зниження активності, необхідності
зміни способу життя, навів достатні обґрунтування
при визначенні розміру моральної шкоди потерпілому і апеляційний суд з такими
висновками погоджується.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального і матеріального права і
підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в
м. Шахтарську про втрату позивачем права на
відшкодування моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки право на відшкодування шкоди виникло у ОСОБА_1 в 2003 році, тобто під

час дії Закону України «„Про загальнообов"язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві...».

Законом України „Про державний бюджет України на 2006 рік" дію відповідних статей Закону України «„Про
загальнообов"язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві...» зупинено на 2006 рік, тому на правовідносини по
відшкодуванню моральної шкоди ОСОБА_1 дія вказаного Закону не
поширюється.

Безпідставні й доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відділення
виконавчої дирекції Фонду є неналежним
відповідачем по справі, оскільки вони суперечать вимогам статей 21, 28, 34 Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності".

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про необхідність
додаткових висновків МСЕК про спричинення
позивачу моральної шкоди, оскільки не грунтуються на Законі. Не застосовуються й до вказаних правовідносин строки позовної
давності, тому не підлягають задоволенню також доводи
Фонду про пропуск позивачем згаданого строку.

Керуючись ст.ст. 308,315 ЦПК України, Апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м. Шахтарську відхилити.

Рішення Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 29 листопада 2006 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців.