У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

14 лютого 2007 року                                                                                               м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого             Гнатенка А.В.,

суддів:                       Косенка
В.Й.,                      Гуменюка
В.І.,

Балюка М.І.,                       Данчука В.Г.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з квартири без надання
іншого житла; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_1, треті особи -
Перша Рівненська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування
та договору купівлі-продажу недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3
на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 липня 2003
року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18 грудня 2003 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 1996 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом
до  ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
виселення з квартири без надання іншого житла, мотивуючи тим, що згідно з
договором купівлі-продажу від 12 березня 1996 року, укладеним між ним і
ОСОБА_5, посвідченим нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної
контори, йому належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1. У
зв'язку з тим, що в спірній квартирі проживають відповідачі та в добровільному
порядку не погоджуються її звільнити, ОСОБА_1 просив суд виселити їх із
належного йому житла.

У липні 1996 року ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до
ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири та договору
купівлі-продажу цієї квартири недійсними, посилаючись на те, що в спірній
квартири проживає разом із матір'ю, ОСОБА_2, і братом, ОСОБА_4 У 1992 -1993
роках від своєї матері ОСОБА_3 дізнався, що його брат, ОСОБА_4, заборгував
незнайомим йому особам значну суму грошей, розмір якої становить 3100 доларів
США. З метою погашення боргу восени 1993 року був оформлений договір дарування
вказаної квартири, відповідно до якого ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 подарували
квартиру ОСОБА_5 Однак бажання на дарування спірної квартири ОСОБА_3 не
висловлював, доручень на здійснення таких дій від свого імені не надавав. За
оформлення договору дарування квартири ОСОБА_5 заплатив ОСОБА_4 гроші в сумі,
яка дорівнювала сумі боргу, а оскільки ОСОБА_4 їх повернути ОСОБА_5 не зміг,
останній продав квартиру ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу. ОСОБА_3
просив суд визнати недійсними договори дарування та купівлі-продажу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області
від 24 липня  2003 року, залишеним без
зміни ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 18 грудня 2003 року,
позов ОСОБА_1 задоволено. Постановлено виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_2
і ОСОБА_3 подали касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, просять оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підлягає відхиленню з
таких підстав.

Залишаючи рішення Рівненського міського суду Рівненської
області  від 24 липня 2003 року без
зміни, апеляційний суду виходив із того, що спірну квартиру відповідачі 5
листопада 1993 року подарували ОСОБА_5 Останній 12 березня 1996 року продав
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 Договір купівлі-продажу відповідає вимогам ст. 227 ЦК
України, вказана квартира зареєстрована в Рівненському БТІ 14 березня 1996 року
за ОСОБА_1, останній являється добросовісним набувачем. Підстав, передбачених
ст. ст. 57, 58 ЦК України, на які у своєму позові посилався  ОСОБА_3, судом не встановлено.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2
приймала участь у судовому засіданні, давала пояснення по суті справи, висловлювала
свої міркування щодо досліджуваних судом обставин справи, не заперечувала, що
добровільно подарувала спірну квартиру.

З огляду на викладене апеляційний суд правомірно
погодився з рішенням суду першої інстанції та залишив його без зміни.

Установлено, і це вбачається з матеріалів справи, що
судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального
права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не
спростовують.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги та
матеріали справи не дають підстав для висновку про порушення судами норм
матеріального або процесуального права, а отже, відсутні підстави для
скасування ухвалених судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне
відхилити касаційну скаргу.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення
ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області
від 24 липня 2003 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18
грудня 2003 року залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                       В.Й.
Косенко

М.І. Балюк

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук