Справа № 22ц-1243                                        Головуючий по 1-й інстанції:
суддя - Подколзін В.М.,
Категорія-19            Доповідач: суддя - Стратіло В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2007 року                                                            м. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у
складі головуючого: судді Шабанової В.О., суддів: Стратіло
В.І. та Рєзникової Л.В. при секретарі Кошмак Т.С., з участю позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Гукасяна А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому у засіданні у
приміщенні апеляційного суду у місті Донецьку цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і
професійних захворювань України у м. Єнакієве Донецької області (далі Фонд) про
відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою відповідача - відділення Фонду
на рішення Єнакіївського міського суду Донецької від 7 грудня 2006 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з цим позовом, вказуючи, що під час роботи на підприємстві
вугільної промисловості він отримав хронічне професійне захворювання і згідно з
висновками МСЕК від 23.07.2003
року йому вперше встановлено стійку втрату професійної працездатності у
розмірі 35%.

Посилаючись на
Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві і професійного захворювання, які потягли
втрату працездатності", позивач просив стягнути з Фонду на його користь в
рахунок відшкодування моральної шкоди 35000
грн.

Рішенням
Єнакіївського міського суду Донецької області суду від 07 грудня 2006 року позов задоволено частково. Суд стягнув з відповідача
на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10500 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що
позивач перебував у трудових відносинах з підприємством вугільної
промисловості, працював на шахтах
державного підприємства „Орджонікідзевугілля" по видобутку вугілля у шкідливих
умовах. При виконанні трудових обов'язків він отримав хронічне професійне
захворювання. Позивачу вперше висновком МСЕК встановлена втрата працездатності 35% з 23 липня 2003 року безстроково
га визнано інвалідом третьої групи.

Посилаючись на
вказане та на Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійного захворювання, які потягли втрату працездатності", суд
зробив правовий висновок
про   заподіяння   позивачу
моральної   шкоди   умовами
виробництва   і постановив рішення про
стягнення вказаної суми в рахунок відшкодування моральної шкоди з відповідача.

Відповідач, не
погодившись з таким рішенням, подав апеляційну скаргу, вказуючи, що судом
першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а також
рішення не відповідає фактичним обставинам справи і добутим у справі доказам.
Апелянт вважає, що довідка МСЕК про втрату стійкої працездатності є підставою
для розрахунку та відшкодування матеріальної шкоди і не є підтвердженням
спричинення моральної шкоди.

Апелянт також
посилався на те, що, з 01.01.2006
р. набрав чинності Закон України „Про Державний бюджет України на 2006 рік",
згідно з п.27 ст.77 якого
зупинена дія статей Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"
в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам.

Крім того,
вказував, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до
вимог ст.237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди
покладається на власника чи уповноважений ним орган незалежно від форми
власності, виду діяльності та галузевої належності та провадиться власником підприємства. Також посилався на те, що суду слід
було застосувати положення ст.23З КЗпП України,
якою встановлений трьохмісячний строк для звернення до суду, оскільки, як на його думку, ця категорія справ
відноситься до трудових правовідносин.

Апелянт просив
рішення суду скасувати і відмовити у задоволенні позовних вимог.

Від позивача письмових заперечень на апеляційну скаргу не
надійшло.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального
права.

Не може бути
скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Апеляційним
судом встановлено, підтверджено матеріалами справи і сторонами не
заперечується, що позивач ОСОБА_1 працював у вугільній промисловості на
державному підприємстві „Шахта №3
шахтоуправління „Олександрівське" на підземних роботах на різних
посадах. Стаж роботи у підземних умовах становить 28 років і 5 місяців, що
підтверджується копією його трудової книжки ( а.с.4-5), санітарно-гігієнічною характеристикою умов
праці ( а.с.6).

Під час
виконання трудових обов'язків на вказаному підприємстві позивач отримав
хронічні професійні захворювання -
хронічну попереко-хресцеву радикулопатію та хронічний обструктивний бронхіт
1 -2 ступеню,
що підтверджується актом розслідування хронічного професійного захворювання від
13 травня 2003 року за формою
П-4 (а.с.7) та
копіями медичних документів (а с.8-21).

Згідно з
висновками МСЕК від 31.07.2003
року позивачу вперше встановлено 35
відсотків втрати професійної працездатності у зв'язку з цими хронічними
професійними захворюваннями за сукупністю: 15% у зв'язку з радикулопатією і 25% у зв'язку з
хронічним бронхітом, та визнано інвалідом 3-ї
групи безстроково (а.с.3).

Проти цих обставин не заперечував і відповідач.

Відповідно до
статей 1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч.1 та ч.2
Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої
визначають права і свободи людини та їх
гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови
праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а також
бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом
загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом
п'ятим частини першої статті 4
Основ законодавства України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування (далі Основи), є страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності.

Основами
передбачено відшкодування збитків, заподіяних працівникові каліцтвом чи іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним своїх трудових обов'язків
(п.4 ч. 1 ст.25).

Відповідно до
ч.2 ст.4 Закону України „Про охорону праці" в редакції від 21 листопада 2002 року державна
політика а галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету
життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення
належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників,
повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.1 ст.9
цього Закону відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" (далі Закон).

Преамбулою Закону передбачено, що він визначає правову основу, економічний механізм
та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального
страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих
на виробництві.

Зазначені закони
України, по-перше спрямовані на соціальний захист працівників, які внаслідок
нещасного випадку чи професійного захворювання отримали ушкодження, що призвели до втрати професійної працездатності,
і по-друге, передбачають відшкодування Фондом соціального страхування від
нещасних випадків шкоди шляхом надання потерпілим соціальних послуг та
виплат, у тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

З урахуванням
конституційної значущості здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що
належить людині від народження і охороняється державою, законодавець урегулював
обсяг та характер відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я нещасним випадком чи професійним захворюванням, і
передбачив комплекс заходів, спрямованих на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

Враховуючи особливості захисту здоров'я потерпілого, поряд із
відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за
наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Відшкодування
моральної шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування   майнової
шкоди   передбачено   статтею
1   Закону   України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" і є одним із способів захисту особистих немайнових прав
працівника.

Укладаючи з
роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик
( Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати
застрахованим особам передбачені Законом (стаття
21) соціальні послуги та виплати.
Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи
страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних
випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової,
стійкої або повної втрати працездатності.

До страхових
виплат належать, зокрема, грошова сума, яка виплачується застрахованому за
моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт
„е" пункту 1 частини
першої статті 21, частина
третя статті 28 Закону).

Відповідно до
статей 23, 1167 Цивільного
кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві
чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та
душевних стражданнях, яких він зазнає. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна
умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як
право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження
здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому
моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає
працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна
працівникові, який не втратив професійної працездатності. Встановлення Законом
обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати
моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім
застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку
та професійного захворювання (стаття 3
)

Таким чином, суд
першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність заподіяння позивачу
моральної шкоди умовами виробництва, що покладає на відповідача обов'язок
відшкодувати цю шкоду.

При обговоренні
питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції діяв в межах заявлених вимог, врахував характер та
обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, характер і
тривалість страждань, стан здоров'я позивача, тяжкість професійних захворювань
та їх наслідки, істотність вимушених змін у його життєвих та виробничих
стосунках і обґрунтовано встановив його у розмірі 10500 грн., що
відповідає також засадам розумності, виваженості та справедливості.

Що стосується
доводів апеляційної скарги відповідача про те, що положення Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", які передбачають відшкодування моральної шкоди призупинено Законом України „Про Державний бюджет
України на 2006 рік", вони не можуть
бути підставою для відмови у задоволенні позову

Відповідно до
ст.5 ЦК
України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності.

Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у часі, кім випадків, коли він пом'якшує
цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства,
який втратив в чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до
прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У даному випадку
правовідносини виникли до введення в дію Закону України „Про Державний Бюджет
України на 2006 рік"
і тому положення цього закону не мають зворотної сили щодо вказаних
правовідносин.

Доводи апелянта проте, що у даному випадку суд першої інстанції не врахував
положення ст.237-1 КЗпП України, відповідно до якої відповідальність по
відшкодуванню моральної шкоди повинна бути покладена на підприємство, на якому
позивач отримав ушкодження здоров'я та щодо пропуску позивачем строку позовної
давності, передбаченого ст.233 КЗпП України, є безпідставними, оскільки спірні
правовідносини врегульовано нормами не трудового, а цивільного законодавства, у
даному випадку спеціальною нормою -
а саме Законом України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності", який не передбачає вказаних
обмежень.

Крім того,
відповідно до п.3 ч.1 ст.268
ЦК України позовна давність не розповсюджується на вимоги про відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я чи смертю.

Таким чином
перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд
дійшов висновку про те, що суд першої інстанції постановив рішення з
додержанням вимог матеріального і процесуального права, воно не спростовується
доводами скарги і тому підстав для її задоволення немає

Керуючись
ст.ст.303-305, 307, 308,
313-315, 317,319 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу відхилити, а рішення Єнакіївського міського суду
Донецької області від 07
грудня 2006 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань
України у м. Єнакієве Донецької області про стягнення моральної шкоди залишити
без змін.

Ухвала набирає
чинності з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена протягом двох
місяців з моменту набрання нею чинності безпосередньо до суду касаційної
інстанції.