У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

28 лютого  2007
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

Шабуніна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
продовження строку на прийняття спадщини, визнання угоди дійсною, визнання
права власності та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Брянківського міського суду Луганської області від 26 грудня 2005
року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 30 травня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

В  листопаді 2004 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2
про продовження
строку на прийняття спадщини, визнання угоди дійсною, визнання права власності на квартиру та відшкодування
моральної шкоди.

Зазначав, що він є рідним братом відповідача. Після смерті в 1997 р. їх
матері та сестри відкрилась спадщина на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Шестимісячний строк для прийняття спадщини ним був пропущений з поважної
причини, оскільки він не знав про необхідність подання заяви до нотаріальної
контори.

В березні 2003 р. брат запропонував купити належну йому 1/3 частину спірної
квартири за 500 грн. і суму, необхідну для погашення боргів по квартирній
платі, на що він погодився. При цьому відповідач написав розписку в присутності
свідків.

Після придбання частки брата ним було проведено в квартирі ремонтні роботи
та погашено заборгованість з квартирної плати.

На підставі рішення місцевого суду укладена між ним і відповідачем угода
купівлі-продажу 1/3 частини квартири була визнана дійсною, але в подальшому
відповідачем це рішення   було оскаржено.
Неправомірними діями брата йому завдана і моральна шкода, яку він оцінює в 5000
грн.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1, уточнивши вимоги позову,  просив суд визначити йому строк, достатній
для прийняття спадщини після смерті матері та сестри, визнати дійсною укладену
між ним і відповідачем угоду купівлі-продажу 1/3 частини квартири, визнати за
ним право власності на всю квартиру та стягнути з відповідача на його користь
5000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 26.12.2005 р.,
залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 30.05.2006
р., позов задоволено частково: визначено позивачеві трьохмісячний строк для
прийняття спадщини у виді 1/3 частини спірної квартири після смерті матері
ОСОБА_3; визначено такий же строк для прийняття спадщини у виді 1/3 частини
спірної квартири після смерті сестри ОСОБА_4; визнано укладену між сторонами
угоду про продаж 1/3 частини квартири дійсною з визнанням за позивачем права
власності на 1/3 частину спірної квартири. В решті позову відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_2 посилається на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень та
направлення справи на новий розгляд.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суди виходили з наступних фактичних обставин справи.

Власниками квартири АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності на
житло від 26.02.1993 р. були матір сторін ОСОБА_3, їх сестра ОСОБА_4 та
відповідач ОСОБА_2 Після смерті матері, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1, та смерті
сестри, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2, сторони відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК
України  спадщину не прийняли, але
позивач своєчасно не звернувся до нотаріальної контори з поважних причин. Умови
укладеної між сторонами угоди щодо продажу відповідачем належної йому 1/3
частини квартири позивачем виконані.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з чим погодився і
апеляційний суд, виходив з того, що спірні правовідносини врегульовані нормами
ЦК України 2003 р., а порушене право позивача на спірну квартиру підлягає
судовому захисту.

Проте погодитись з такими висновками
судів не можна, виходячи з наступного.

Згідно ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 цього
Кодексу - під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обгрунтовувалися вимоги і заперечення,  та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані
(пропущення  строку  позовної давності тощо),  які мають значення для вирішення справи,  та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених обставин.

Вирішуючи справу, суди помилково застосували норми ЦК України 2003 р., що
набрав чинності з 1.01.2004 р.

Відповідно до п. 4 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України  2003 р. - Цивільний   кодекс
України  застосовується  до
цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини щодо прийняття спадщини
виникли у 1997 році, а правовідносини щодо укладення між сторонами договору
купівлі-продажу частини квартири - 26.07.1999 р., тобто до набрання 1.01.2004
р. чинності ЦК України 2003 р., а тому ці правовідносини регулюються нормами ЦК
УРСР 1963 р.

Згідно вимог ст.ст. 71, 80 ЦК УРСР 1963 р. загальний строк позовної
давності для звернення до суду за захистом порушеного права встановлено в 3
роки, а закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Вирішуючи справу, місцевий суд з урахуванням часу пред'явлення позову в
листопаді 2004 р. не вирішив питання про наявність чи відсутність підстав для
поновлення пропущеного строку позовної давності.

Зробивши висновок, що після смерті матері, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1, та смерті
сестри, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2, сторони відповідно до вимог закону
спадщину не прийняли, суди не врахували, що за
правилами ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо
він  фактично  вступив
в  управління  або
володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини, а також не звернули уваги на те, що відповідач
ОСОБА_2, який являвся піклувальником своєї сестри
ОСОБА_4, був прописаний в спірній квартирі з 22.07.1986 р. (а.с. 82, зв.).

Коло спадкоємців,  що прийняли
спадщину після смерті матері сторін ОСОБА_3, а потім - після смерті їх сестри
ОСОБА_4, судами не з'ясовано.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 р. - якщо
одна з сторін повністю або частково виконала
угоду,  що потребує нотаріального
посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд
вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати  угоду
дійсною.  В  цьому
разі  наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Визнаючи дійсною угоду купівлі-продажу належної відповідачу 1/3 частини
квартири, суди не врахували, що позивач ні в позові, ні в доповненнях до нього
не вказував на факт ухилення відповідачем від нотаріального оформлення угоди.

За таких обставин, ухвалені в справі судові рішення  не можна визнати законними і обґрунтованими,
а тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338  ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у  х
в  а  л
и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Брянківського міського суду
Луганської області від 26 грудня 2005 року та ухвалу Апеляційного суду
Луганської області від 30 травня 2006 року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України:

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Я.М. Романюк

Ю.Л.
Сенін

В.М. Шабунін