У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

7 лютого 2007 року                                                    м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Патрюка М.В.,

суддів:                          Лященко Н.П.,           Прокопчука Ю.В. .,

Панталієнка П.В.,     Пшонки М.П.,
-

розглянувши
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2003 року ОСОБА_1 пред'явила в суді позов до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики.

Зазначала, що 4 квітня 2000 року вона позичила відповідачу 1100 доларів
США, які останній зобов'язався повернути до 4 липня 2000 року, але повернув
лише 300 доларів США, решту боргу в сумі 800 доларів США не повертає, не
зважаючи на її вимоги.

ОСОБА_1 просила стягнути на її користь суму грошей, еквівалентну 800
доларам США.

У подальшому, посилаючись на те, що їй повернуто в рахунок погашення боргу 500
доларів США та 150 грн., позивачка зменшила суму позову та просила стягнути
суму грошей, еквівалентну 570 доларам США.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкас від 8 жовтня 2003 року
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 11 грудня 2003 року
вищезазначене рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове,
яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити без зміни рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й постановляючи нове про відмову в
задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачкою
пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого
порушеного права, що відповідно до ст. 80 ЦК України (1963 року) є підставою
для відмови в позові.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони зроблені
з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 374 ЦК України (1963 року) за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну
кількість речей того ж роду і якості.

Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Згідно зі ст. 375 цього ж Кодексу договір позики укладається в письмовій
формі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав установленим, що
ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 суму грошей, еквівалентну 1100 доларам США, про що
свідчить розписка, яка складена ним 4 квітня 2000 року і згідно з якою гроші
повинні бути повернуті до 4 липня 2000 року.

При цьому суд дав належну правову оцінку договору позики, який укладений у
письмовій формі, і поясненням сторін.

Відповідач визнав факт отримання ним грошей у борг у сумі 1100 доларів США,
а також те, що розписка від 4 квітня 2000 року (а.с. 7) написана ним особисто
та ним підписана.

Таким чином, зібрані у справі докази з усією повнотою свідчать про те, що
між сторонами укладено договір позики на суму 1100 доларів США.

Оскільки у визначений термін гроші не були повернуті, то суд  відповідно до вимог ст. 374 ЦК України
прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

При визначенні суми, яка підлягає стягненню з відповідача за договором
позики, суд правильно застосував курс гривні до долару США на час слухання справи
за даними Нацбанку України, правильно визначив суму, яка підлягає стягненню, -
3086 грн. 30 коп., урахувавши при цьому часткове погашення боргу відповідачем.

Доводи відповідача про те, що борг ним повністю повернутий у термін,
обумовлений розпискою, не підтверджені належними доказами.

Відповідно до ст. 216 ЦК України (1963 року) зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ,
то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ. Знаходження
розписки у позикодавця свідчить про те, що боргове зобов'язання не припинено.

Суд першої інстанції з урахуванням установлених при розгляді справи
обставин дійшов обґрунтованого висновку про те, що згідно зі ст. 79 ЦК України
(1963 року) перебіг строку позовної давності в даних правовідносинах було
перервано вчиненням відповідачем дій, що свідчать про визнання боргу.

Судом установлено, і це підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_3,
ОСОБА_1, що в лютому 2001 року в рахунок погашення боргу було повернуто 200
доларів США, у грудні 2001 року - 100 грн. і навесні 2003 року - 50 грн. Ці
обставини підтвердив у судовому засіданні й сам відповідач (а.с. 18).

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції,
апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та
процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 11 грудня 2003 року
скасувати.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 8 жовтня 2003 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В.Патрюк

Судді:

Н.П.Лященко

П.В.Панталієнко   Ю.В.Прокопчук  М.П.Пшонка