У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

21 травня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого:                Григор'євої Л.І.,

суддів:                             Барсукової В.М.             Балюка М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за
позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи:: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3,
Третя Дніпропетровська Державна нотаріальна контора про визнання заповіту
недійсним, визнання права власності у порядку спадкування, про стягнення суми,
за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення строку звернення до суду,
визнання відмови у прийнятті спадщини недійсною, визнання заповіту недійсним,
визнання права на обов'язкову частку у спадщині, визнання права власності на
домоволодіння та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_1 про визнання
договору довічного утримання дійсним і визнання права власності на
домоволодіння та визнання права власності на домоволодіння  у порядку
спадкування за заповітом,

встановила:

У серпні 2000 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про
визнання недійсним заповіту та визнання права власності на домоволодіння
АДРЕСА_1, яке належало його матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначав, що у 1993 році його мати
склала заповіт, яким все своє майно заповідала в рівних частках йому та його
брату ОСОБА_5 про що їх повідомила. Після смерті матері позивач звернувся у
нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, оскільки брат відмовився
від своєї частки спадщини  на його
користь. Однак у червні 2000 року позивачу стало відомо, що є заповіт, який
нібито складено його матір'ю 22 квітня 2000 року за НОМЕР_1, який засвідчено
приватним нотаріусом  на користь ОСОБА_2
Оскільки він вважає, що  ОСОБА_4 була введена в оману, тому і звернувся
до суду.

09 листопада 2000 року ОСОБА_2
звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання договору довічного
утримання дійсним і визнання права власності на спірне домоволодіння,
посилаючись на те, що з вересня 1990 року вона проживала однією сім'єю із ОСОБА_4 в
спірному домоволодінні та в якому була прописана з 1995 року. У грудні 1999
року ОСОБА_4 повідомила ОСОБА_2 про свій намір передати їй у власність
домоволодіння по АДРЕСА_1 за умови догляду догляду за нею, про що був
складений  04 грудня 1999 року
відповідний договір. 22 квітня 2000 року ОСОБА_4 складено заповіт на користь
ОСОБА_2, а  ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла.

25
вересня 2006 року до суду звернувся з позовом ОСОБА_5 про відновлення строку
звернення до суду, визнання відмови у прийнятті спадщини недійсною, визнання
заповіту частково недійсним, визнання права на обов'язкову частку у спадщині,
визнання права власності та просив поновити строк на звернення до суду,  який пропущено з поважних причин . Крім того
просив визнати за ним обов'язкову частку у спадщині,
а саме 1/3 частину спірного домоволодіння та визнати недійсним заповіт від 22
квітня 2000 року, оскільки його мати перебуваючи у тяжкому стані не розуміла
значення своїх дій, тому на цій підставі ставив питання про визнання за ним
право власності ще на 1/6 частину домоволодіння.

Рішенням
Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська  від 08 грудня 2006 року позовні вимоги
ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частково. Поновлено строк ОСОБА_5 на звернення до
суду та визнано недійсною його  відмову
від спадщини після смерті матері, посвідчену 05 липня 2000 року нотаріальну і
зареєстровану за НОМЕР_2. Визнано частково недійсним заповіт, посвідчений 22
квітня 2000 року приватним нотаріусом на користь ОСОБА_2.,  зареєстрований за НОМЕР_1, у частині обов'язкової частки на
спадщину. Визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 з приватизованою
земельною ділянкою: за ОСОБА_5 - 1/3 частину, за ОСОБА_1 - 1/3 частину за
ОСОБА_2-1/3 частину. Знято заборону на виконання дій, пов'язаних з оформленням
документів на право власності на зазначене домоволодіння, що накладено ухвалою
Красногвардійського районного суду від 30 серпня 2000року. В іншій частині
позовних вимог  ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5
відмовлено.

Не
погодившись з рішенням першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на його
оскарження.

Ухвалою
апеляційного суду  Дніпропетровської
області від  28 грудня 2006 року
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська  від 08 грудня 2006 року залишено без
розгляду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2006
року, посилаючись на порушення судом  норм процесуального права.

Згідно з ч.2 ст.324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст.335 ЦПК
України суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги
правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, і це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального права та відсутні передбачені ст. 338 ЦПК України  підстави для їх обов'язкового скасування.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає за необхідне відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Керуючись статтями 331, 332, 337
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_1   відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської
області від  28 грудня 2006 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Л.І. Григор'єва

Судді:

В.М.Барсукова

М.І. Балюк