Бориспільський міськрайонний суд Київської області
Справа № 2-21/2007р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

" 06 " вересня 2007 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - І.В. Муранової

при секретарі - Н.П.Дранник, О.В.Бондаренко, Н.В.Паламарчук,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в М.Борисполі Київської області цивільну справу за позовами Першого заступника прокурора Київської області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним та Бориспільського міжрайонного прокурора до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними, виселення із житлового приміщення та визнання права власності на квартиру -

ВСТАНОВИВ:

04 квітня 2005 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 23 жовтня 2002 року на підставі ст..55 Цивільного кодексу України 1963 року, що діяв на момент укладання угоди, посилаючись на те, що рішенням Подільського районного суду м.Києва від 24.012005 року ОСОБА_1 визнано недієздатним, а також в зв`язку з тим, що згідно з актом судово-психіатричної експертизи №1415 від 27 грудня 2004 року ОСОБА_1 страждає хронічним психічним захворюванням, з 2001 року неодноразово лікувався у психоневрологічній лікарні №1 м.Києва та отримував консультації в Республіканському науково-консультативному центрі ім..А.В.Хаярова. На думку прокурора в згаданому акті судово-психіатричної експертизи містяться дані, які дають підстави стверджувати, що оспорюваний правочин - договір дарування квартири від 23 жовтня 2002 року ОСОБА_1 вчинено в стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій /т.1 а.с-3-4/.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2005 року позовом першого заступника прокурора Київської області було задоволено, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 23 жовтня 2002 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /т.1 а.с-43/.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 13 лютого 2006 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2005 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до того ж суду іншим суддею /т. 1 а.с.-94-95/.

29 вересня 2005 року Бориспільський міжрайонний прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між відповідачами, виселення відповідача ОСОБА_4 із житлового приміщення та визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру. Свої вимоги Бориспільський міжрайонний прокурор мотивував тим, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 30.05.2005 року за позовом прокурора було визнано недійсним договір дарування від 23 жовтня 2002 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Прокурор стверджував, що відповідач ОСОБА_2 , достовірно знаючи про те, що договір дарування є неправомірним, у в зв`язку з тим, що дарувальник під час укладення договору перебував в стані, коли не розумів значення своїх дій, з метою протиправного отримання прибутку реалізував квартиру АДРЕСА_2 шляхом укладання с ОСОБА_3 договору купівлі-продажу від 9 грудня 2002 року. Крім того, ОСОБА_3 , набувши право власності на підставі вищевказаної неправомірної угоди, на квартиру АДРЕСА_2 реалізувала її ОСОБА_4 шляхом укладення договору купівлі-продажу від 25 червня 2002 року.

Прокурор просить визнати недійсними договір купівлі-продажу від 09 грудня 2002 року за №3593 квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , договір купівлі-продажу від 25 червня 2003 року за №1618 квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виселити з квартири АДРЕСА_2 Віштака ОСОБА_5 без надання йому іншого житла та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2006 року об`єднано в одне провадження цивільні справи за позовами першого заступника прокурора Київської області та Бориспільського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_6 /т.1 а.с-108/

В судовому засіданні прокурор Скутельник П.Ф. та законний представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 повністю підтримали заявлені позовні вимоги. Будучи допитаним в якості свідка відповідно до вимог ст.184 Цивільного процесуального кодексу України, законний представник ОСОБА_8 показав, що його син ОСОБА_1 в дитинстві отримав травму голови, почав поводити себе неадекватно, агресивно, неодноразово лікувався в психіатричній лікарні. На вимогу сина вони продали трьохкімнатну квартиру в м.Києві та придбали сину однокімнатну квартиру в АДРЕСА_3 . Потім син повідомив йому, що квартиру в нього відібрали однокласники, напоїли, давали наркотики, заставили подарувати квартиру. Він поселив сина в себе і звернувся до прокуратури.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи допитаний в якості свідка відповідно до вимог ст..184 Цивільного процесуального кодексу України показав, що їх з ОСОБА_9 познайомив ОСОБА_10 , який повідомив йому, що ОСОБА_11 продає однокімнатну квартиру в м.Борисполі. Він в той час продав квартиру в м.Києві та потребував житло. Втрьох із ОСОБА_11 та ОСОБА_10 вони з`їздили в м..Бориспіль, подивились квартиру. Після цього він декілька днів подумав, а потім в нотаріуса в м.Бриспіль вони уклали угоду. ОСОБА_11 просив, щоб укласти договір дарування, але він передав йому за квартиру 3000 гривень та приблизно 4300 або 4500 доларів США. Розписку ОСОБА_11 про отримання коштів він втратив. В день укладення договору за пропозицією ОСОБА_11 вони зняли квартиру та повію. Через деякий час він продав квартиру, тому що йому були потрібні гроші. Приблизно через рік його затримали працівники ДАІ, з якими був ОСОБА_11 . Від них йому стало відомо, що ОСОБА_11 звернувся із заявою, що в нього пропали кошти за квартиру. Про те, що ОСОБА_11 хворіє на психічну хворобу, йому відомо не було, поводив ОСОБА_11 себе нормально.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що придбав квартиру в ОСОБА_3 по оголошенню, в якій проживає по даний час з дружиною та малолітньою дитиною. З попередніми власниками знайомий не був.

Відповідач ОСОБА_3 , опитана в судовому засіданні Кельменецьким районним судом Чернівецької області за судовим дорученням Бориспільського міськрайонного суду /т.1 а.с.-204-205/, позов не визнала, пояснила, що придбала квартиру в ОСОБА_2 через бюро нерухомості. Вони оформили договір купівлі-продажу в нотаріуса, ніяких сумнівів щодо законності попередня угода - договір дарування , укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в неї не викликала. Вона продала квартиру ОСОБА_4 також через бюро нерухомості.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали даної цивільної справи, а також надані сторонами документи, суд вважає, що заявлений позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Савицькою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №2123 /т.1 а.с-212,239/.

23 жовтня 2002 року був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_2 від імені ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_12 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазаренко Л.Є. та зареєстрований в реєстрі за №5486 /т.1 а.с-238/.

Згідно із статтею 242 Цивільного кодексу України 1963 року, що діяв на момент укладення договору дарування від 23 жовтня 2005року, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність та договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна

обдарованому.

Відповідно до частини 3 статті 244 Цивільного кодексу України 1963 року до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, а саме те, що договір дарування жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Згідно з пунктами 1.3, 1.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 р. N 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за N 157/6445, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно - внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно - здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць на підставі відповідних рішень виконавчих органів місцевого самоврядування та за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ.

В судовому засіданні встановлено, що вищевказаний договір дарування від 23 жовтня 2002 року

зареєстрований в Бориспільському міському бюро технічної інвентаризації, реєстраційний номер №6895 /т.1 а.с-240/.

09грудня 2002 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом

Бориспільської міської нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №3593, за яким

ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбала квартиру

АДРЕСА_2 /т.1 а.с.-137-138/.

25 червня 2003 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Савицькою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №1618, за яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_2 /т.1 а.с-139-140/.

Відповідно до пунктів 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а право пред`явлення позову про визнання заперечуваних правочинів - договору дарування від 23 жовтня 2002 року та договорів купівлі-продажу від 9 грудня 2002 року та від 25 червня 2003 року - недійсними і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину виникло до 1 січня 2004року. Крім того, відповідно до вимог частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України 2003 року та частини 1 статті 59 Цивільного кодексу України 1963 року, що діяв на момент укладення вищевказаних договорів, правочин (угода), визнана судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (укладення).

Таким чином, суд вважає, що при вирішенні даного позову про визнання договору дарування від 23 жовтня 2002 року та договорів купівлі-продажу від 9 грудня 2002 року та від 25 червня 2003 року недійсними слід застосовувати законодавство, що діяло раніше, а саме - Цивільний кодекс України 1963 року.

Так, відповідно до частини 1 статті 55 Цивільного кодексу України 1963 року, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Згідно з висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи, викладеним в акті №1415 від 27 грудня 2004 року ОСОБА_13 страждає хронічним психічним захворюванням органічним бредовим (шизофреноподібним) розладом, за своїм психічним станом не може правильно усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними /т.1 а.с-5-9/.

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 24 січня 2005 року ОСОБА_1 визнано недієздатним /т.1 а.с-10/.

Розпорядженням голови Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації №640 від 11 квітня 2005 року ОСОБА_8 призначено опікуном над сином ОСОБА_1 /т.1 а.с.-137,135/

Відповідно до частини 1 статті 40 Цивільного кодексу України 2003року фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Таким чином, на момент укладення договору дарування 23 жовтня 2002 року ОСОБА_1 не був визнаний недієздатним.

Під час судового розгляду даної справи була призначена та проведена амбулаторна судово-психіатрична експертиза ОСОБА_1 .. Згідно з Актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи №436 від 5 квітня 2007 /т.2 а.с.-20-25/ ОСОБА_1 на момент укладення угоди-договору дарування своєї квартири від 23.10.2002 року страждав психічною хворобою у вигляді органічного ураження головного мозку травматичного ґенезу з незначно вираженими емоційно-вольовими порушеннями (F 07.9) та шизоформним і судомним синдромами в анамнезі. ОСОБА_1 за своїм психічним станом в момент укладення угоди-договору дарування квартири від 23.10.2002 року був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Наявне у ОСОБА_1 на момент укладення угоди дарування квартири від 23.10.2002 року вищеуказане психічне захворювання, істотно не впливало на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З мотивувальної частини акту вбачається, що даний висновок експертами зроблений з урахуванням медичної документації ОСОБА_1 та показів, допитаних в судовому засідання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ^ та оскільки на жовтень 2002 року підекспертний в своєму психічному стані не виявляв таких психічних порушень, які могли б позбавити його тоді здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, з дослідженого в судовому засіданні відмовного матеріалу за заявою ОСОБА_1 від 24 квітня 2004 року, зареєстрованою в КОЗП №10491 в Солом`янському РУ ГУМВС України в м.Києві встановлено, що в порушенні кримінальної справи по факту виявлення ОСОБА_1 в жовтні 2002 року по АДРЕСА_4 відсутності грошей відмовлено на підставі ст.6 ч.І п.2 Кримінально-процесуального кодексу України. Під час проведення перевірки органом дізнання в тому числі з пояснень ОСОБА_1 було встановлено, що в жовтні 2002 року він домовився з ОСОБА_2 про продаж квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 та що з метою уникнення великих податків вони оформили договір дарування при цьому домовившись про ціну 8 500 доларів США, а також що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 гроші за продаж квартири в сумі 5800 доларів США та 1850 гривень /т.1 а.с.-233-234/.

Згідно з вимогами ч.2 ст.58 Цивільного кодексу України 1963 року якщо угода укладена з метою приховати іншу угоди (удавана угода) то застосовуються правила, які регулюють угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

За змістом ст.ст.224, 227 Цивільного кодексу України 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти маймо і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Судом встановлено, що вказані умови щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були дотримані.

Відповідно до вимог частини 1 статті 15-1 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, зазначених в статті 5 цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог І на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів.

Сторонам по справі були роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки а також наслідки вчинення чи не вчинення процесуальних дій, в тому числі щодо уточнення і доповнення позовних вимог та обов`язку сторін довести ті обставини, на які вони посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Прокурор та законний представник ОСОБА_8 відповідно заявили, що бажають змінювати підстави позову та звертатись із самостійними позовними вимогами про визнання договору дарування квартири від 23 жовтня 2002 року з інших підстав.

Даючи оцінку фактичним обставинам справи та враховуючи особисті покази та пояснення, які надали суду сторони, а також покази допитаних в судовому засіданні свідків та висновок амбулаторної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_1 , суд прийшов до переконання, що досліджені судом докази свідчать про те, що в момент укладення договору дарування квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 . 23 жовтня 2002 року ОСОБА_1 не перебував в такому стані, коли він не міг б розуміти значення своїх дій або керувати ними, отже відсутні зазначені позивачами підстави, передбачені статтею 55 Цивільного кодекс' України 1963 року, для визнання вищевказаної угоди недійсною.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави для скасування договорів купівлі-продажу спірної квартири від 9 грудня 2002 року та від 25 червня 2003 року, а також виселення відповідача ОСОБА_4 та визнання права власності на квартиру за ОСОБА_1 , оскільки право власності на підставі вищевказаних угод та відповідно до діючого законодавства перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , від якого до ОСОБА_3 , а від неї до відповідача ОСОБА_4 - власника спірної квартири на момент розгляду справи в суді.

Оскільки прокурор звільнений від сплати судового збору при звернення з позовом до суду, судові витрати підлягають віднесенню за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,60,61,88,209,212,214,215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2 , укладеного 23 жовтня 2002 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , відмовити.

В задоволенні позову Бориспільського міжрайонного прокурора до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсними договору

купівлі-продажу від 09 грудня 2002 року за №3593 квартири АДРЕСА_2 ,

укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , договору купівлі-

продажу від 25 червня 2003 року за №1618 квартири АДРЕСА_2 ,

укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виселення з

квартири АДРЕСА_2 Віштака ОСОБА_5 без надання йому

іншого житла та визнання за ОСОБА_9 права власності на квартиру

АДРЕСА_2 , відмовити.

Судові витрати прийняти на рахунок держави.

Складання повного рішення відкласти на строк не більше ніж п`ять днів.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення та наступної подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя: І.В.Муранова