Справа № 22ц-34/07                                      Головуючий
у 1 інстанції-Авалян
Категорія                                                         Доповідач - Кравченко Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

22 січня 2007 року Судова Колегія судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого : Кравченко Н.В.

суддів: Пригорнєвої Л.І., Борисова Є.А.

при секретарі: Пономарьовій О.І.

розглянувши
у. відкритому судовому засіданні в м. Луганську справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Луганська від ІНФОРМАЦІЯ_1
року за позовом ОСОБА_1 до Луганського МКП " Міськводоканал" про
поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
та моральної шкоди, -

Встановила :

У ІНФОРМАЦІЯ_2 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з - позовом до
відповідача Луганського міського. комунального підприємства « Міськводоканал»,
в якому послалася, що вона знаходилася з відповідачем у трудових відносинах,
наказом НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_3 року вона була звільнена відповідачем на
підставі ст.. 40 п.1
КЗпП України у зв'язку зі скороченням численності працівників. Позивачка вважає, що звільнення її проведено з
порушенням вимог закону, оскільки їй безпідставно було відмовлено у
переводі на інше місце роботи, також вона звільнена без згоди профспілкового органу. У зв'язку з незаконним звільненням вона
втратила заробіток, розмір якого за
час вимушеного прогулу з розрахунку 468 гр.20 коп. середньомісячного заробітку, складає всього на день звернення до
суду 4682 гр. Також позивачці вказаним звільненням
було спричинено моральну шкоду, оскільки вона залишилася без будь-яких коштів, без засобів до життя, у неї тяжко хворіла
дитина, вона у зв'язку з відсутністю коштів не могла належним чином організувати дитині лікування, було порушено її
звичний образ життя. Розмір моральної
шкоди позивачка оцінює у сумі 30000 гр. Добровільно відповідач не бажає поновити її порушені права, тому позивачка
просить поновити їй строк на звернення до суду з вказаним позовом, бо
про звільнення її без попередньої згоди профспілкового органу їй стало відомо
тільки перед зверненням до суду, просить поновити її на попередньому місці роботи у відповідача, стягнути на її користь
втрачений заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у
вказаних сумах.

У подальшому позивачка уточнила розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення та за період
розгляду справи, сума якого становить 7023 гр.

Рішенням Ленінського районного суду м. Луганська від
ІНФОРМАЦІЯ_4 року у задоволенні позову позивачці відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка з
рішенням суду не згодна, вважає його таким, що не
відповідає вимогам закону, просить скасувати, та задовольнити її позов.

Заслухавши
доповідача, дослідивши матеріали справи, вислухавши

пояснення сторін, представників, третьої особи, перевіривши законність та
обґрунтованість

рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія

приходить до наступного.

Ст.   213 ЦПК
України   передбачено, що   рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним   є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим    є   рішення, ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому
засіданні.

Як вбачається з
матеріалів справи, оскаржуване рішення суду першої інстанції у повній мірі не
відповідає вказаним вимогам закону.

Згідно зі ст.. 40 п. 1 КЗпП України
трудовий договір. Укладений на невизначений
строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, у
тому, числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення
чисельності, або штату працівників.

Ст.. 43 КЗпП України передбачено, що таке розірвання трудового
договору ,може бути проведено за згодою профспілкового органу.

Ст. 49-2 КЗпП
України встановлює порядок вивільнення працівників, згідно з яким про наступне вивільнення працівників персонально
попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні
працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі,
передбачене законодавством.

Одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи
за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника
від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі,
організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної
служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із
зазначенням    його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Судом
встановлено, що позивачка ОСОБА_1 знаходилася з відповідачем Луганським міським
комунальним підприємством « Міськводоканал» у трудових
відносинах, працювала на посаді контролера абонентського відділу, наказом
НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_3 року вона була звільнена відповідачем на
підставі ст.. 40 п.1 КЗпП України у
зв'язку зі скороченням численності працівників.

Вказані
обставини підтверджуються наданими доказами, та не заперечуються сторонами.

Відмовляючи позивачці у позові суд першої інстанції послався, що при її звільненні відповідачем було дотримано вимоги закону,
передбачені для вирішення питання про звільнення з вказаних підстав.
Крім того нею без поважних причин пропущено строки звернення до
суду з вказаним позовом.

При цьому суд послався, що ним встановлено, що у
відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв'язку з
перепрофілюванням підприємства, також судом встановлено, що посада контролера
абонентського відділу, яку займала позивачка, підлягала скороченню.

Судом також встановлено, що позивачка була попереджена у
встановлені

законом строки про майбутнє звільнення у звьязку зі скороченням її посади,
відомості про її

звільнення у
встановленому порядку було надіслано до Луганського міського центру

зайнятості
населення.

Вказані
обставини, встановлені судом першої інстанції, підтверджуються матеріалами справи, та ніким з сторін не заперечуються.

Але суд помилково дійшов висновку про те, що позивачка звільнена за згодою профспілкового органу, отриманою у встановленому
порядку.

З матеріалів справи вбачається, що питання згоди профспілкового органу на звільнення позивачки розглядалося на засіданні
профспілкового комітету, який діє у відповідача, де було отримано згоду
на її звільнення, що підтверджується протоколом засідання профспілкового
комітету.

Внаслідок чого
суд і зробив висновок, що вказані вимоги закону відповідачем додержано.

При цьому суд не врахував, що згідно ст. 252 КЗпП України, яка містить додаткові гарантії для виборних профспілкових
працівників, передбачено, що звільнення членів виборного профспілкового
органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового
представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки),
крім, випадків додержання загального порядку, допускається за наявності
попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого
виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

З матеріалів
справи вбачається, що позивачка на момент вирішення питання про її звільнення відповідачем була членом профспілкового
комітету, який дії у .відповідача, що
підтверждується книгою протоколів профспілкової організації відповідача, яка надана суду, де у протоколі НОМЕР_2
відІНФОРМАЦІЯ_5 року вказано, що позивачка обрана до профспілкового
комітету секретарем його. Ця книга прошнурована, пронумерована, завірена підписом третьої особи та печаткою. Тому
судова колегія вважає, що ця книга є достовірною і відомості, що в ній
містяться відповідають дійсності.

Таким чином, звільнення позивачки повинно було бути проведено за наявності
попередньої згоди не тільки профспілкового комітету, до складу якого вона була обрана,
а й за наявності попередньої згоди вищого виборного органу цієї професійної
спілки (об'єднання професійних спілок),

Такої згоди відповідач на момент звільнення позивачки не мав, чого не заперечувалося
представником відповідача та третьою особою при розгляді справи апеляційною
інстанцією.

Посилання
представника відповідача та третьої особи при розгляді справи апеляційною інстанцією про те, що позивачка не обиралася до
складу профспілкового комітету, на підтвердження чого надано копію
протоколу НОМЕР_2 відІНФОРМАЦІЯ_5 року конференції
трудового коллективу, а тому іншої згоди, крім
профспілкового комітету, на її звільнення не потрібно, на увагу не заслуговують.

Судова колегія не може взяти до уваги вказаний протокол, оскільки оригіналу
його суду не надано, він виготовлений на окремому аркуші, який ніким не завірено, невідомо ким підписаний, де знаходиться
оригінал цього протоколу невідомо.

Таким чином, судова колегія вважає, що звільнення
позивачки відповідачем проведено з
порушенням норм трудового законодавства, висновок суду про те, що всі вимоги закону при звільненні позивачки
відповідачем дотримано, є помилковими а тому вимоги позивачки стосовно
незаконності її звільнення є обгрутованими.

Також судова колегія вважає
помилковим висновок суду першої інстанції
стосовно пропуску строку звернення позивачки до суду без поважних причин.

Згідно зі ст.
233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового
спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах
про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Ст. 234 КЗпП
України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених
статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний
суд може поновити ці строки.

Як пояснила
позивачка у встановлені строки вона не звернулася до суду за вирішенням цього
спору у звьязку з тим, що вважала, що вимоги закону при її звільненні дотримано, більш детально
проконсультуватится не мала змоги у звьязку зі своєю хворобою та тяжкою хворобою свого неповнолітнього
сина, що підтверджується наданими нею копіями амбулаторних карток,
довідками. Судова колегія вважає, що суд першої інстанції безпідставно не
визнав вказані причині поважними.

За таких
обставин рішення суду першої інстанції є таким, що не відповідає вимогам закону
та обставинам справи.

Згідно зі ст.
309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)
неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи;

2)
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав встановленими;

3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4)      порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процессуального
права.           .     .

Норми
матеріального   права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими,   якщо   застосовано
закон,     який     не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який
підлягав застосуванню.

Таким чином, вказане оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з постановлениям по справі
нового рішення.

Судова колегія
вважає необхідним поновити позивачці строк на звернення
до суду з вказаним позовом, та задовольнити її вимоги у повному обсязі стосовно
поновлення на попередньому місці роботи у відповідача. Крім того, судова колегія
вваждає необхідним одночасно визнати
незаконним наказ відповідача про звільнення позивачки. Судова колегія не
вважає це виходом за межі заявлених вимог, оскільки це питання стосується
незаконності звільнення позивачки.

Що стосуються її вимог, щодо стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, то в цій
частині її вимоги слід задовольнити частково у наступному обсязі.

Як передбачено
ст. 235 КУЗпП У разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час
вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної
роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі
розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час
вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі
незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте
органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Як вбачається
з матеріалів справи позивачка уточнювала свої вимоги. стосовно розміру суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який
остаточно визначила з моменту звільненням ІНФОРМАЦІЯ_6 року та по
час звернення до суду першої інстанції з цим
позовом, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 року. При розгляді справи апеляційною інстанцією
позивачка підтримала свої вимоги саме у межах цього строку, який становить 235 робочих
днів.

Тому судова
колегія вважає необхідним у межах заявлених позивачкою
у суді першої інстанції, підтриманих в апеляційній інстанції, визначити розмір втраченого
заробітку за час вимушеного прогулу.

Судова колегія вважає, що визначена позивачкою сума втраченого заробітку
до уваги не може бути прийнята, оскільки вона обчислена без врахування діючого
законодавства з цього приводу.

Згідно довідки, яка є у матеріалах справи та додатково
наданих

відомостей, середньоденний заробіток позивачки на момент звільнення,
розрахованний за Правилами, затвердженими Постановою
Кабінету Міністрів України№100 від 8 лютого 1995 року, становить
17 гр. 75 коп., з наступного розрахунку:

- у
ІНФОРМАЦІЯ_8 року заробітна плата становить 340 гр. при робочих днях 21 день,  у.ІНФОРМАЦІЯ_9
року заробітна плата становить 281,27 гр.,при робочих днях 14.

Таким чином,
сума втраченого заробітку за всі дні вимушеного прогулу, встановленого позивачкою буде становити 4171 гр.25 коп. (17,75
гр. х235 днів).

З наданих додатково довідок та
пояснень сторін, після звільнення від  відповідача позивачкою було отримано допомоги
по безробіттю строком по ІНФОРМАЦІЯ_10 року всього у сумі 3200 гр., з них останні два місяці розмір цієї допомоги
становив щомісяця 250  гр., таким чином сума отриманою допомоги по
ІНФОРМАЦІЯ_2 року становить 2700 гр.

Крім того, при
звільненні позивачкою було отримано вихідної допомоги у сумі 381 гр.63 коп.

Вказані суми підлягають зарахуванню до суми втраченого заробітку, і таким
чином, до стягнення на користь позивачки у відшкодування втраченого середньогго
заробітку за час вимушеного прогулу остаточно
належить 1089,62 гр.

При виплаті вказаної суми позивачці сторони зобовьязані вирішити питання у
встановленому порядку стосовно сплати податку та інших обовьязкових платежів.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування
власником      або уповноваженим     ним
органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації свого життя.

Судова колегія
вважає, що позивачкою надано достатньо доказів стосовно того, що вказаним звільненням їй спричинено моральну шкоду,
оскільки було порушено її звичний
образ життя, нею було прикладено додаткові зусилля для організації свого
життя, оскільки хворіла вона та тяжко хворів її неповнолітний син, вона не мала
достатніх коштів у звьязку з відсутністю
роботи, для лікування, що заподіювало їй моральні страждання.

Однак судова колегія вважає, що
визначений нею розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню,
є завищеним, визначений без врахування обставин справи,
відсутності тяжких наслідків від порушення її трудових прав, а також без
врахування розумності та виваженості суми.

Тому судова
колегія вважає необхідним розмір моральної шкоди визначити у сумі 1000тр., яка і підлягає стягненню на користь
позивачки.

Керуючись ст.307, 309,313,314,316 ЦПК України, судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду Луганської області,-

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Луганська від ІНФОРМАЦІЯ_1 року за позовом ОСОБА_1 до Луганського міського коммунального підприємства « Міськводоканал» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - скасувати.

Постановити новее рішення, яким
поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Поновити ОСОБА_1 на попередньому місці роботи у Луганському міському,  коммунальному підприємстві « Міськводоканал» на посаді контролера
абонентського відділу з 14 ІНФОРМАЦІЯ_6 року, визнавши наказ НОМЕР_1 від
ІНФОРМАЦІЯ_3  року незаконним.      .

Стягнути з Луганського міського коммунального підприємства «
Міськводоканал»  на користь ОСОБА_1
середній заробітокза час вимушеного прогулу з 14 ІНФОРМАЦІЯ_6 року по час звернення
до суду з позовом ІНФОРМАЦІЯ_7       року
, у сумі. 1089 гр.62 коп., з покладенням обовьязку по сплаті податку та інших

обовьязкових виплат з цієї суми на сторонни, у встановленому
законом порядку.

Стягнути з Луганського міського коммунального підприємства «

Міськводоканал» на користь ОСОБА_1 у відшкодування
моральної

шкоди 1000 гр.

У решті позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити за

необґрунтованістю.

Стягнути з Луганського міського коммунального підприємства «
Міськводоканал» на користь держави судовий збір у
сумі 51 гр. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процессу 30 гр.

Це рішення судової колегії набирає
чинності негайно, та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців після його проголошення.