14 березня 2007  року
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
Головуючого - Яреми А.Г.,
Суддів:
Левченка Є.Ф.,   Лихути Л.М.,
Романюка Я.М.,  Сеніна Ю.Л.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, страхової компанії (далі-СК)
“Глобус”, закритого акціонерного товариства (далі-ЗАТ) “Українська інноваційна
страхова компанія “Інвестсервіс” про відшкодування матеріальної та моральної
в с т а н о в и л а :
У серпні 2005 року ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 6 квітня 2005
року у с. Мандок Угорської Республіки з вини              ОСОБА_2, який керував автомобілем
“Даймлер-Бенц”, що належить ОСОБА_3, сталась дорожньо-транспортна пригода, в
результаті якої пошкоджено його автомобіль “Форд-Сієра”, яким керував ОСОБА_4,
чим заподіяна матеріальна та моральна шкода. Оскільки цивільна відповідальність
ОСОБА_2 була застрахована страховою угодою (”Зелена картка”), оформленою СК
“Глобус”, що діяла за агентською угодою від імені                           ЗАТ “Українська
інноваційна страхова компанія “Інвестсервіс”, виплату відшкодування
матеріальної шкоди повинні провести страхові компанії, однак вони відмовляються
здійснити таке відшкодування, крім того, діями відповідачів йому заподіяна
Позивач просив стягнути
з СК “Глобус” та ЗАТ “Українська інноваційна страхова компанія “Інвестсервіс”
витрат по оплаті висновку визначення розміру матеріальної шкоди, 5000 грн. за
заподіяну порушенням виконання зобов'язання моральну шкоду, стягнути з ОСОБА_2
2500 грн. та з ОСОБА_3 1500 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також
стягнути з відповідачів солідарно 420 грн. на відшкодування витрат по оплаті
перебування автомобіля на стоянці та судові витрати.
Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 30 березня 2006 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного
суду Закарпатської області від 19 вересня 2006 року рішення суду першої
інстанції скасоване і постановлене нове рішення про часткове задоволення позову
та стягнення на користь ОСОБА_1 з ЗАТ “Українська інноваційна страхова компанія
“Інвестсервіс” 15263 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 500 грн. за
заподіяну моральну шкоду, а також із ОСОБА_2 - 1000 грн. на відшкодування
моральної шкоди, 420 грн. на відшкодування витрат по оплаті перебування
автомобіля на стоянці та  200 грн. витрат
по оплаті висновку визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди.

У касаційній скарзі ЗАТ
“Українська інноваційна страхова компанія “Інвестсервіс” просить скасувати
рішення апеляційного суду в частині стягнення з компанії 15263 грн. на
відшкодування матеріальної шкоди та 500 грн. за заподіяну моральну шкоду,
посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що автомобіль
“Форд-Сієра” на підставі довіреності його власника ОСОБА_5 від 2 листопада 2004
року перебував у користуванні та розпорядженні                       ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_1  6 квітня 2005 року в с. Мандок
(Угорська Республіка) сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля
“Форд-Сієра”, під керуванням ОСОБА_4, автомобіля “Даймлер-Бенц” під керуванням
ОСОБА_2 та автомобіля “Опель-Омега” під керування ОСОБА_8; цивільна
відповідальність водія ОСОБА_2 застрахована угодою - полісом обов'язкового
страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів на умовах
міжнародної системи автострахування
“Зелена карта”.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив із того, що власником автомобіля “Форд-Сієра” є ОСОБА_5,
тому ОСОБА_1 не має права на відшкодування шкоди, оскільки його майнові права
пошкодженням автомобіля не порушені.

Апеляційний суд, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, виходив із того,
що відповідно до ч. 5 ст. 48 Закону України “Про власність” та п. 1.6 ст. 1
Закону України “Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності
наземних транспортних засобів” ОСОБА_1 є законним володільцем автомобіля
Форд-Сієра (на підставі довіреності ОСОБА_5 від 2 листопада 2004 року) і має
право вимоги; дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої пошкоджено
зазначений автомобіль, сталась з вини ОСОБА_2, тому ЗАТ “Українська інноваційна
страхова компанія “Інвестсервіс”, як страховик цивільної відповідальності
ОСОБА_2, зобов'язане відшкодувати заподіяну позивачу матеріальну шкоду. Крім
того, апеляційний суд дійшов до висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода
невиконанням страховиком свого обов'язку та діями ОСОБА_2, з вини якого сталась
дорожньо-транспортна пригода.

Проте з такими висновками
апеляційного суду цілком погодитись не можна.

Згідно ч. 5 ст. 48 Закону України
“Про власність” від 7 лютого 1991 року положення  щодо захисту права власності поширюються
також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного
господарського відання, оперативного управління, довічного успадковуваного
володіння або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором.

Відповідно до пунктів 1.4, 1.6,
1.7 ст.1 Закону України “Про обов'язкове страхування цивільно-правової
відповідальності наземних транспортних засобів” від 1 липня 2004 року особи, відповідальність яких застрахована, - це
визначені в договорі обов'язкового
страхування цивільно-правової відповідальності  особи,
цивільно-правова
відповідальність  яких
застрахована згідно з цим договором, або, залежно від умов договору
обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, будь-які особи,
що експлуатують  забезпечений транспортний
засіб; власники транспортних засобів - це юридичні та фізичні особи, які
відповідно до законів України є власниками або законними володільцями
(користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності,
права господарського відання, оперативного управління,  на основі договору оренди, довіреності або
правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах;
забезпечений транспортний засіб - наземний транспортний засіб, зазначений у чинному
договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або,
залежно від умов договору обов'язкового страхування цивільно-правової
відповідальності, будь-який наземний транспортний засіб, який експлуатується
особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, на законних
підставах.

Статтею 6 цього ж Закону
передбачено, що страховим випадком
є  подія,  внаслідок якої заподіяна шкода третім особам
під час дорожньо-транспортної пригоди,
яка  сталася за  участю
забезпеченого  транспортного  засобу
і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність  особи,
відповідальність якої застрахована за договором.

Згідно п. 3 ст. 991 ЦК України страховик має право
відмовитися від здійснення страхової виплати у разі подання страхувальником завідомо
неправдивих відомостей про об'єкт страхування.

Частиною 1 статті 1188 ЦК України
передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної
небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.

Заперечуючи проти позову, ЗАТ “Українська інноваційна страхова компанія “Інвестсервіс” посилалось на
те, що дорожньо-транспортна пригода сталась з вини водіїв автомобілів
“Форд-Сієра” та “Опель-Омега”, які допустили порушення правил дорожнього руху,
крім того, ОСОБА_2 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а також під
час укладення 31 березня 2005 року страхової угоди - полісу обов'язкового
страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів на умовах
міжнародної системи автострахування “Зелена карта” не мав законних підстав
керувати автомобілем “Даймлер-Бенц”, оскільки не був його власником, не мав
довіреності власника на керування транспортним засобом та тимчасового талона,
однак не повідомив про таку суттєву обставину страховика, тому компанія, як
страховик, не повинна відповідати за шкоду, заподіяну його діями.

Також ЗАТ “Українська інноваційна
страхова компанія “Інвестсервіс” вказувало на те, що власником автомобіля
“Форд-Сієра” є ОСОБА_5, який видав 2 листопада 2004 року довіреність на право
користування та розпорядження автомобілем трьом особам -               ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1, до
того ж ОСОБА_1 на підставі такої довіреності у свою чергу видав 17 лютого 2005
року довіреність на користування автомобілем “Форд-Сієра” ОСОБА_9 та ОСОБА_4, а
отже позивач не має право на відшкодування шкоди, так як добровільно передав
його у користування  іншим особам і не є
його володільцем.

Апеляційний суд у порушення вимог
ст.ст. 214, 215, 303, 304, 316 ЦПК України на зазначені положення закону
належної уваги не звернув, заперечень ЗАТ “Українська інноваційна страхова
компанія “Інвестсервіс” проти позову у достатньому обсязі не перевірив, по суті
правильно застосував положення ч. 5 ст. 48 Закону України “Про власність” та п.
1.6 ст. 1 Закону України “Про обов'язкове страхування цивільно-правової
відповідальності наземних транспортних засобів”, однак з огляду на пояснення
відповідача не перевірив та не встановив володільця (чи коло володільців)
автомобіля “Форд-Сієра”, який має право вимоги.

Крім того апеляційний суд не
визначився з наявністю належних доказів вини           ОСОБА_2 у скоєнні
дорожньо-транспортної пригоди; посилання суду як на підтвердження його вини на
письмові пояснення та довідку про ДТП, видану Захоньським поліцейським
управлінням (Угорська Республіка) від 13 грудня 2005 року не можна визнати
цілком обґрунтованим, оскільки такі пояснення та довідка є одними із доказів,
які підлягають дослідженню та оцінці відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Покладаючи на
страховика обов'язок по відшкодуванню матеріальної шкоди, суд апеляційної
інстанції належним чином не з'ясував чи мав автомобіль “Даймлер-Бенц” під
керуванням ОСОБА_2 статус “забезпеченого
транспортного засобу” з огляду на положення п. 1.7 ст.1
Закону України “Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності
наземних транспортних засобів” та пояснення ЗАТ “Українська інноваційна
страхова компанія “Інвестсервіс” щодо відсутності у ОСОБА_2 на час отримання
страхового поліса будь-яких законних підстав для керування автомобілем, а тому
додатковому з”ясуванню підлягає питання визнання дорожньо-транспортної пригоди,
яка сталась 6 квітня 2005 року, страховим випадком у розумінні статті 6 Закону
України “Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності
наземних транспортних засобів”.

Поза увагою апеляційного суду при
вирішенні справи залишились вимоги ст. 30 Закону України “Про обов'язкове
страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів”,
відповідно до п. 30.3 якої,  відшкодування шкоди виплачується у розмірі,
який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди
та витратам по евакуації    транспортного
засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, якщо транспортний  засіб визнано фізично знищеним; право на
залишки  транспортного засобу отримує
страховик чи МТСБУ.

Постановляючи рішення про
відшкодування позивачу вартості автомобіля, суд не визначився із правом  на залишки такого транспортного засобу.

Крім того відповідальність
страховика визначена статтею 992 ЦК України, яка передбачає, що у разі несплати
страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик
зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.
Такі положення відповідають правовому наслідку порушення зобов'язання,
встановленому п.3 ст. 611 ЦК України.

Постановляючи рішення про
стягнення з ЗАТ “Українська інноваційна страхова компанія “Інвестсервіс” на
користь позивача 500 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому
невиконанням страховою компанією свого обов'язку, апеляційний суд не визначився
та у рішенні не зазначив норму матеріального права, на підставі якої
задовольнив вимоги про відшкодування моральної шкоди, а також не зазначив у
чому конкретно полягає така шкода, не вмотивував свого висновку про визначення
розміру її відшкодування.

За таких обставин рішення
апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ЗАТ
“Українська інноваційна страхова компанія “Інвестсервіс” про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди підлягає скасуванню із передачею справи в цій
частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених                   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Рішення апеляційного суду в
частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та в частині відмови в
задоволенні позову  в касаційному порядку
не оскаржене і колегія суддів не вбачає підстав для його скасування у цій
частині.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ЗАТ “Українська
інноваційна страхова компанія “Інвестсервіс” задовольнити.

Рішення Апеляційного суду
Закарпатської області від 19 вересня 2006 року в частині задоволення позову
ОСОБА_1 до ЗАТ “Українська інноваційна страхова компанія “Інвестсервіс” про
відшкодування матеріальної та моральної шкоди
скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В решті рішення апеляційного суду
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                 А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін