Справа № 22-ц-1327/2007р.                        Головуючий у 1-й
інстанції Солдаткін С.Г.
№ 29                                              суддя-доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007  року  листопада
06  дня  колегія
суддів  судової  палати
у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

Головуючого -
Попруги С.В.

Суддів                  - Сибільової Л.О., Кононенко
О.Ю.

з участю
секретаря судового засідання - Рой
Я.М.

та осіб, які приймають участь у справі: представника позивачки ОСОБА_1 -
ОСОБА_2, позивачки ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника
відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_8,
розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду
цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення
Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 вересня 2007 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_4, треті особи: Колективне підприємство промислово-виробниче об'єднання
„Енергія", Товариство з обмеженою відповідальністю „Жилкомсервіс", відділення
громадянства, еміграції та реєстрації фізичних осіб Шосткинського МРВ УМВС
України в Сумській області про визнання недійсними свідоцтва про право
власності, договорів купівлі-продажу та дарування, поновлення реєстрації,
вселення в квартиру та зміну умов договору найму житла,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 вересня
2007 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 видане
ОСОБА_5 органом приватизації колективним підприємством „Енергія" м. Шостка
від 19 квітня 2007 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 23 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_10, що діяв від імені
ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_7

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від
07 травня 2007 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від ЗО травня
2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4.

Вселено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано відділення громадянства, еміграції та
реєстрації фізичних осіб Шосткинського МРВ УМВС України в Сумській області
поновити реєстрацію ОСОБА_1 та ОСОБА_3 АДРЕСА_1.

Змінено умови договору найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1,
зобов'язано ТОВ „Шосткажилсервіс" укласти окремі договори найму цього
житла з позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на кімнату площею 16,6 кв.м., а з
відповідачем на кімнату площею 11,8 кв.м. Інші приміщення -кухню, коридор,
вбиральню, лоджію, ванну, вбудовану шафу залишено у загальному користуванні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на недоведеність позивачами обставин, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими, на невідповідність висновків суду
обставинам справи, на порушення та неправильне застосування норм матеріального
права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення
про відмову в позові.

Узагальнені доводи апеляційної скарги: висновки суду про
те, що позивачі не втратили право на спірну квартиру на час її приватизації
ОСОБА_5, не відповідають обставинам справи та наявним в справі доказам.
Місцезнаходження позивачів до травня 2007 року дійсно було невідоме ОСОБА_5,
отже протилежний висновок суду відносно цього факту є безпідставним. Вчинені за
їх (відповідачів) участі спірні правочини на час їх укладення відповідали
закону. Приватизація спірної квартири ОСОБА_5 здійснена у відповідності із
Законом України „Про приватизацію державного житлового фонду", отже
підстави для визнання її недійсною згідно ст. 215 ЦК України відсутні. Крім
того, суд першої інстанції не взяв до уваги та не навів будь-яких мотивів з
приводу договору купівлі-продажу будинку, який ОСОБА_5 купив за гроші отримані
від продажу спірної квартири. Власником цього будинку є і позивачка ОСОБА_1, як
дружина ОСОБА_5

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на
невідповідність висновків суду обставинам справи та вимогам закону, просить
скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в
позові. ОСОБА_6 посилається на те, що за договором дарування вона є
добросовісним набувачем. Продавши квартиру ОСОБА_4 вона також не порушила вимог
законів. Однак суд першої інстанції цього не врахував. Даний спір виник із-за
непорозуміння між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з приводу утримання квартири, і
не підлягає вирішенню у спосіб визначений судом першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на недоведеність позивачами
обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального
права, просить скасувати рішення суду першої інстанції з направленням справи на
новий розгляд.

Узагальнені доводи апеляційної скарги: позивачі з 2000 року в спірній
квартирі не проживали, отже втратили право користування нею, з цього приводу є
достатньо доказів у справі, суд же безпідставно не прийняв це до уваги.
Приватизація спірної квартири відбулась в той час, коли було чинним рішення
суду про визнання позивачів безвісно відсутніми, тому ОСОБА_5 на законних
підставах розпорядився власною квартирою, однак суд і на ці обставини увагу не
звернув. Суд постановляючи рішення допустив порушення ст. 388 ЦК України, що
призвело до порушення його прав, як добросовісного набувача квартири.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 вересня 1991 року було укладено
шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, який до цього часу не розірвано.

ОСОБА_1 разом зі своєю донькою ОСОБА_3 після реєстрації шлюбу почали
постійно проживати у квартирі АДРЕСА_1 Сумської області та були там
зареєстровані.

У зв'язку з ускладненням сімейних стосунків, ОСОБА_1 у
2004 році вимушена була піти тимчасово проживати до своєї матері за іншою
адресою. Там же проживала і її донька. ОСОБА_5 було відомо місце проживання
позивачів. Було відомо ОСОБА_5 і про те, що ОСОБА_3 навчається в Шосткинському
ВПУ - 19, і тому нікуди не виїздила і не могла бути безвісно відсутньою.

14 березня 2007 року ОСОБА_5 подав заяву про визнання
позивачів безвісно відсутніми і рішенням Шосткинського міськрайонного суду по
справі №2-0-50 від 02 квітня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були визнані безвісно
відсутніми.

19 квітня 2007 року органом приватизації ОСОБА_5 було видано свідоцтво про
право власності на житло, квартиру АДРЕСА_1.

Згідно договору купівлі-продажу від 23 квітня 2007 року
ОСОБА_5 продав вказану квартиру ОСОБА_7 за 10 998 грн.

04 травня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до суду з заявами про
видачу їм копії рішення суду про визнання їх безвісно відсутніми та скасування
цього рішення.

07 травня 2007 року ОСОБА_7 подарувала спірну квартиру своїй матері ОСОБА_6

Договір дарування квартири від 07 травня 2007 року був укладений після
звернень позивачів як до органів міліції, так і до суду.

18 травня 2007 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено, рішення суду від
02 квітня 2007 року про визнання їх безвісно відсутніми скасовано.

ЗО травня 2007 року ОСОБА_6 продала спірну квартиру ОСОБА_4 за 10 998 грн.

Під час розгляду заяви про скасування судового рішення про визнання
позивачів безвісно відсутніми було встановлено, що ОСОБА_5 було відомо місце
проживання матері ОСОБА_1, були надані документи, які підтверджують, що дочка
останньої протягом трьох років навчалась у Шосткинському ВПУ - 19, і відповідно
не могла бути безвісно відсутньою.

Згідно ст. 8 п.2 Закону України „Про приватизацію державного житлового
фонду", передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів
сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири (будинку).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не
втратили інтересу до спірної квартири. Названі особи не визнавались в судовому
порядку такими, що втратили право користування квартирою відповідно до ст. 72
ЖК України, отже на час приватизації спірної квартири, за позивачами
зберігалось право на житло.

Зняття їх з реєстрації у зв'язку з визнанням безвісно відсутніми, також не
могло свідчити про те, що вони не мали права на приватизацію житла.

Письмової згоди з боку позивачів на приватизацію квартири
лише ОСОБА_5 не було.

За таких обставин, свідоцтво про право власності на житло, квартиру
АДРЕСА_1, видане ОСОБА_5, і всі подальші договори купівлі-продажу, дарування повинні
бути визнані недійсними.

Відповідно до ст. 104 ЖК України, ч.1ен сім'ї наймача вправі вимагати, за
згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення окремого
договору найму. У разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого
договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору
спір може бути вирішений у судовому порядку.

Судом також встановлено, що вимога позивачів про зміну договору найму, з
урахуванням обставин справи, підлягає задоволенню.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення
з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні ОСОБА_1 та ОСОБА_3, суд першої
інстанції повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, викладені вище, та
давши належну всім зібраним по справі доказам дійшов обґрунтованих висновків
про те, що приватизація спірної квартири, як правочин, має бути визнана
недійсною, оскільки не відповідає вимогам ч.2 ст. 8 Закону України „Про
приватизацію державного житлового фонду", отже підлягає визнанню недійсним
свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 19 квітня 2007 року,
видане ОСОБА_5, та порушує права позивачів на спірну квартиру, передбачені
ст.ст. 1, 9 ЖК України. За таких обставин, названий недійсний правочин не
створює для ОСОБА_5, а також для ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 юридичних наслідків,   крім
тих,   що  пов'язані
з  його  недійсністю,
тобто   визнання

недійсними
договору : купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23 квітня 2007 року,
укладеного між ОСОБА_10, що діяв від імені ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_7;
договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 07 травня 2007 року, укладений між
ОСОБА_7 та ОСОБА_6; договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 травня
2007 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4.

До спірних правовідносин суд правильно застосував норми матеріального
права.

Так, відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у
безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках
державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних
кооперативів.

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного
житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах,
шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших
підставах, передбачених законодавством України.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони
здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших
громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ч.2 ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового
фонду" передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну
або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх,
за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого
власника квартири (будинку).

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно
відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає
відомостей про місце її перебування.

У разі неможливості встановити день одержання останніх
відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності
вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі

відомості,  а в разі неможливості встановити цей місяць -
перше січня наступного року.

Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою
встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Статтею 44 ЦК
України передбачено, що на підставі рішення суду про визнання фізичної
особи безвісно відсутньою нотаріус за останнім місцем її проживання описує
належне їй майно та встановлює над ним опіку.

За заявою заінтересованої особи або органу опіки та піклування над майном
фізичної особи, місце перебування якої невідоме, опіка може бути встановлена
нотаріусом до ухвалення судом рішення про визнання її безвісно відсутньою.

Опікун над майном фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою, або
фізичної особи, місце перебування якої невідоме, приймає виконання цивільних
обов'язків на її користь, погашає за рахунок її майна борги, управляє цим
майном в її інтересах.

За заявою заінтересованої особи опікун над майном фізичної особи, яка
визнана безвісно відсутньою, або фізичної особи, місце перебування якої
невідоме, надає за рахунок цього майна утримання особам, яких вони за законом
зобов'язані утримувати.

Опіка над майном припиняється у разі скасування рішення суду про визнання
фізичної особи безвісно відсутньою, а також у разі появи фізичної особи, місце
перебування якої було невідомим.

Згідно ст. 45 ЦК України
якщо фізична особа, яка була визнана безвісно відсутньою, з'явилася або якщо
одержано відомості про місце її перебування, суд за місцем її перебування або
суд, що постановив рішення про визнання цієї особи безвісно відсутньою, за
заявою цієї особи або іншої заінтересованої особи скасовує рішення про визнання
фізичної особи безвісно відсутньою.

Згідно ст. 2 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні", громадянам України, а також іноземцям та особам без
громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантується
свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за
винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи
або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених
Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх
обмеження.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,
іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має
вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК
України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути
визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом,
але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Системний аналіз наведених норм матеріального права, за встановлених
обставин, дає підстави вважати, що визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 безвісно
відсутніми, без визнання них в судовому порядку такими, що втратили право
користування спірною квартирою, унеможливлювало приватизацію спірної квартири
лише ОСОБА_5, а відтак він в установленому порядку не набув права власності на
спірну квартиру, тому не мав права одноособово розпоряджатись (продавати) цією
квартирою. За таких обставин всі спірні правочини є недійсними.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що
правила ст. 388 ЦК України,
на які посилається ОСОБА_4 і фактично ОСОБА_6, не можуть застосовуватись при
вирішенні спору, оскільки особи, які брали участь у спірних правочинах, не
набули у встановленому порядку права власності на спірну квартиру. Наведена
норма закону регулює лише правовідносини між власником і добросовісним
набувачем, які в даному спорі відсутні.

Інші доводи апеляційних скарг, не ґрунтуються на фактичних обставинах
справи та вимогах закону, а тому, за встановлених обставин, не дають підстав
для перегляду судового рішення.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,
яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, коли оскаржуване рішення суду першої інстанції
відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його
зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 291, 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 вересня
2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та
може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двох місяців безпосередньо
до Верховного Суду України.