У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

23 травня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Сеніна Ю.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути  Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Шабуніна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про визнання договору дарування житлового
будинку частково недійсним та визнання права власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 10 липня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2006 р. ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про
визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним та визнання права власності на ½ частину житлового будинку.

Зазначала, що їй та її чоловіку ОСОБА_3. на праві
приватної власності належав житловий будинок та земельна ділянка АДРЕСА_1. У зв'язку з
тим, що вона з чоловіком стали немічними, тривалий час хворіли,  потребували
сторонньої  допомоги, 5.12.2003 р.
між її чоловіком ОСОБА_3. і їх зятем ОСОБА_2 було укладено договір дарування
належного їм жилого будинку і земельної ділянки на умовах надання їм
матеріальної й моральної допомоги та допомоги в догляді за будинком.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, а 23.02.2005 р. вона перенесла операцію. В
зв'язку з цим стан її здоров'я був тяжким, вона потребувала спокою, догляду та
доброго харчування. Однак відповідач не дотримав своєї обіцянки надавати їй
відповідне утримання та догляд.

Вважаючи, що відповідач не виконав домовленості, що
існувала на момент укладення договору дарування, просила суд визнати договір
дарування належної їй ½ частини будинку недійсним з підстав ст.ст. 56, 57 ЦК УРСР 1963 року.

У судовому засіданні позивачка уточнила позовні вимоги та
просила суд визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку  з підстав ст. 57 ЦК УРСР 1963 року, як
укладений внаслідок обману з боку відповідача.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 28.04.2006 р. у
позові відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 10.07.2006 р. рішення
місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено
частково: визнано договір дарування ½ частини житлового
будинку із земельною ділянкою АДРЕСА_1,
укладений 5.12.2003 р. між ОСОБА_3. та ОСОБА_2,
недійсним.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_2 посилається на невідповідність висновків апеляційного суду фактичним
обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та
порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про
скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення
місцевого суду.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не
є стороною за договором дарування та що нею не доведено факт введення її
ОСОБА_2 в оману під час укладення спірного договору між її чоловіком ОСОБА_3 та
відповідачем, на укладення якого вона надала свою письмову згоду.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове
задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачка, даючи
письмову згоду на укладення спірного договору дарування,  діяла під впливом помилки, що має істотне
значення, оскільки помилялась щодо правової природи цього договору та вважала,
що надає згоду на відчуження її частки не безоплатно, а за умови її довічного
утримання.

Однак погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна, виходячи з
наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилалась на те, що договір дарування
житлового будинку було укладено внаслідок обману відповідачем її та її
померлого чоловіка.

Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника
угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або
замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

З матеріалів справи вбачається, що місцевий суд після уточнення позовних
вимог вирішив позов з підстав ст. 57 ЦК УРСР
1963 року та відмовив в позові за його недоведеністю.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду
першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у
суді першої інстанції.

Апеляційний суд, в порушення ст.ст. 11 та 303 ЦПК України, вийшов за межі
позовних вимог, включив до предмету позову земельну ділянку, щодо якої вимоги
позивачкою не заявлялись, та визнав спірний договір недійсним з підстав, на які
позивачка не посилалась в обґрунтування свого позову.

За таких обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з
направленням справи  на  новий
апеляційний розгляд з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 336, 338  ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у  х
в  а  л
и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 10 липня 2006 року
скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд до того ж суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України:

Головуючий

Ю.Л. Сенін

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

В.М. Шабунін