У Х В А Л А

іменем  україни

24 січня 2007 року                                                          м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого   Пшонки М.П.,

суддів:            Лященко Н.П.,                   Панталієнка П.В.,

Патрюка М.В.,                  Прокопчука Ю.В., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого
акціонерного товариства (далі - ВАТ) “Черкаський хлібокомбінат” ВАТ
“Черкасихліб” про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою  на рішення апеляційного суду Черкаської
області від 1 вересня 2004 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1. звернулася до
суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що працювала у
відповідача на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1 та наказом НОМЕР_1 була звільнена з
роботи з 3 грудня 2003 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.
Оскільки звільнення проведено з порушенням вимог чинного законодавства про
працю, позивачка просила задовольнити позов.

Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкас від 6 травня 2004 року в задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 1 вересня 2004 року рішення районного суду скасовано, а позов
задоволено.

У
касаційній скарзі ВАТ “Черкаський хлібокомбінат” ставить питання про скасування
рішення  апеляційного суду та залишення в
силі рішення районного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1.,
апеляційний суд виходив із того, що ВАТ “Черкасихліб” видано наказ про
звільнення позивачки 28 листопада 2003 року, а звільнена вона з посади 3 грудня
2003 року, тобто з порушенням строку, передбаченого ст. 38 КЗпП України.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він зроблений
без повного з'ясування обставин, які мають значення для справи.

Як установлено судом першої інстанції, ОСОБА_1. працювала у відповідача з
16 червня 1988 року на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1.

18 листопада 2003 року в період своєї тимчасової непрацездатності  позивачка написала заяву на звільнення за
власним бажанням з 3 грудня 2003 року, а 28 листопада 2003 року підприємством
виданий наказ НОМЕР_1, пунктом 3 якого передбачено звільнення ОСОБА_1. з 3
грудня 2003 року за власним бажанням.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року №9 “Про практику розгляду судами трудових спорів” працівник, який
попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового
договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку
попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться.

ОСОБА_1 свою заяву про звільнення не відкликала, тому відповідач згідно з
трудовим законодавством провів її звільнення на підставі чинного законодавства.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про
законне звільнення позивачки та відмову в задоволенні її позову про поновлення
на роботі та відшкодування моральної шкоди.

Рішення цього суду відповідає вимогам закону та обставинам справи й було
скасоване судом апеляційної інстанції помилково.

Керуючись статтями 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника відкритого акціонерного товариства
“”Черкасихліб” - Деркач А.І. - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 1 вересня 2004 року
скасувати, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкас від 6 травня
2004 року залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.П. Пшонка

Судді:

Н.П. Лященко

М.В. Патрюк    П.В. Панталієнко   Ю.В. Прокопчук