У Х В А Л А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

Суддя Верховного Суду України Ярема А.Г., розглянувши 9
лютого      2007 року касаційну скаргу
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська  від 11 травня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада
2006 року в справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування квартири,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до
суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 заборгував їм 2 000
доларів США.

21 березня 2000 року між ОСОБА_3 й
ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири.

Вважаючи, такий договір мнимим,
укладеним з метою приховати майно та без наміру створити правові наслідки,
просили їх вимоги задовольнити.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного
суду                                м.
Дніпропетровська  від 11 травня 2006
року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області
від 29 листопада 2006 року, в задоволенні позову відмовлено; постановлено
стягнути з позивачів на користь держави державне мито та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи; скасовано заборону на
оформлення документів щодо відчуження спірної квартири, накладену ухвалою судді
Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 7 квітня 2003
року.

У обгрунтування касаційної скарги
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 посилаються на
невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне
застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального
права та ставлять питання про скасування судових рішень.

У відкритті касаційного провадження
у даній справі слід відмовити з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції та апеляційний суд, погоджуючись з ним, виходили з того,
що договір дарування квартири не суперечить вимогам законодавства, не порушує
публічний порядок, конституційні права фізичних чи юридичних осіб та має
відповідні правові наслідки; позивачі не надали достатніх доказів на
підтвердження своїх вимог, не довели, що договір дарування квартири є мнимим, а
тому підстави для визнання його недійсним відсутні; крім того, вказаний договір
укладено відповідачами  у березні 2000
року, при цьому спірна квартира під арештом чи забороною не знаходилася, а
вимогу про повернення боргу позивачі вперше пред'явили в 2001 році.

За
змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України    суд
касаційної інстанції не  може  встановлювати або (та) вважати доведеними  обставини,  що
не  були  встановлені
в  рішенні  судів першої та апеляційної інстанції чи
відкинуті   ними,   вирішувати
питання   про   достовірність  або недостовірність того чи іншого доказу
та  про перевагу одних доказів над
іншими.

Доводи касаційної скарги  і зміст оскаржуваних рішень не дають підстав
для висновку про те, що судами допущено порушення норм  процесуального або неправильне застосування
норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, та
зазначені доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до п.  5
ч. 3  ст. 328   ЦПК України, у разі якщо касаційна скарга є
необгрунтованою і викладені  в ній доводи
не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач
відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись ст. 328  ЦПК України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження в справі за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними договору дарування
за касаційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська
11 травня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської
області від               29 листопада
2006 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду
України                                                      А.Г. Ярема