У х в а л а

іменем
україни

13 червня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого        Пшонки М.П.,

суддів:                  Берднік І.С.,                            Костенка А.В.,

Лященко Н.П.,                       Прокопчука Ю.В., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Вінницького професійно-технічного училища
№7 (далі - ПТУ №7), колективної телефонної компанії (далі - КТК) “Веко”,
Вінницького обласного військово-патріотичного об'єднання (далі - ВПО),
виконкому Вінницької міської ради про визнання права власності на квартири,
визнання неправомірним рішення виконкому Вінницької міської ради , визнання
недійсними свідоцтв про право власності на квартири, стягнення моральної шкоди;
за зустрічним позовом Вінницького ВПО до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання
недійсними ордерів та договорів найму житла, усунення порушення права власності
на квартири, виселення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 березня 2006 року, ухвал
апеляційного суду Вінницької області від 21 липня 2006 року, від 22 серпня 2006
року та рішення цього ж суду від 7 липня 2006 року, за касаційними скаргами
колективної телефонної компанії “Веко” та ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення
Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 березня 2006 року й ухвалу
апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2003 року ОСОБА_2, ОСОБА_1 звернулися до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що 6 липня 2000 року їм видані ордери відповідно на
квартири НОМЕР_1 та НОМЕР_2 по ІНФОРМАЦІЯ_1. Після закінчення реконструкції
будинку вони вселилися в зазначені квартири. Позивачі вказували, що кожен із
них у 1997 році уклав із КТК “Веко” угоду про дольову участь у будівництві
квартири в реконструйованому будинку гуртожитку і за договором  внесли компанії гроші. КТК “Веко” уклала договір
про сумісну господарсько-фінансову діяльність із ПТУ №7, власником гуртожитку,
яке зобов'язано після реконструкції передати компанії 12 квартир. Оскільки в
подальшому ПТУ №7 уклало договір із Вінницьким ВПО про реконструкцію на умовах
дольової участі (замість КТК “Веко”), то квартири, на які ПТУ №7 видано ордери,
вони отримали законно. Просили задовольнити їх позов.

У вересні-жовтні 2004 року Вінницьке ВПО звернулося до суду із зустрічним
позовом про визнання недійсними ордерів НОМЕР_4, НОМЕР_3, виданих на квартири
№НОМЕР_2, НОМЕР_1 на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового
комітету ПТУ №7, посилаючись на те, що училище не є власником спірних квартир,
їх дії щодо видачі ордерів на спірні квартири не відповідають вимогам закону.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 березня 2006
року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, зустрічний позов
Вінницького ВПО задоволено. Визнано недійсними ордери НОМЕР_3 та НОМЕР_4,
видані Вінницьким ПТУ №7 6 липня 2000 року ОСОБА_1 на квартиру НОМЕР_2 та
ОСОБА_2 на квартиру НОМЕР_1 у будинку НОМЕР_5 по ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано
недійсними договори найму житла від 10 січня 2003 року, укладені між позивачами
та ПТУ№7, на зазначені квартири, і ОСОБА_1, ОСОБА_2 виселені зі спірних
квартир.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 7 липня 2006 року рішення
районного суду змінено. Рішення суду в частині відмови в позові ОСОБА_1,
ОСОБА_2 залишено без зміни, у задоволенні зустрічного позову Вінницького ВПО
відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 21 липня 2006 року рішення
апеляційного суду від 7 липня 2006 року скасовано у зв'язку з нововиявленими
обставинами.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2006 року
рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 березня 2006 року  залишено без зміни.

У
касаційних скаргах ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ТОВ КТК “Веко” ставлять питання про
скасування постановлених у справі судових рішень, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги Вінницького ВПО і відмовляючи в позові
ОСОБА_1, ОСОБА_2, суд обґрунтовано виходив із того, що розподілом спірних
квартир НОМЕР_2 та НОМЕР_1 і виділенням їх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 КТК “Веко”
порушено вимоги закону.

Оскільки умови договору НОМЕР_1 від 1 грудня 1998 року щодо реконструкції
та умов дольової участі не були повністю виконані з вини КТК “Веко”, а за
рішенням міського виконавчого комітету №НОМЕР_6 власником квартир НОМЕР_2 та
НОМЕР_1 є ВПО, то не було правових підстав у КТК “Веко” і ПТУ №7 надавати
спірні квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і видавати їм ордери на право вселення в
квартири.

Оскільки судом повно з'ясовані дійсні обставини справи, права та обов'язки
сторін. апеляційний суду обґрунтовано погодився з ними й залишив рішення суду
першої інстанції без зміни.

Згідно з п. 5 ст. 12, ст. ст. 31. 43 ЖК України жилі приміщення в будинках
державного і громадського житлового фонду надаються громадянам у порядку,
встановленому законом.

Чинне цивільне законодавство не містить норм, які б заборонили громадянам
поліпшувати свої житлові умови шляхом укладення угод, за якими громадянин своєю
працею, а в деяких випадках - і коштами бере участь у будівництві житла,
адміністрація ж підприємства (установи, організації) зобов'язується після
закінчення будівництва надати громадянинові зазначене в договорі житло.

З матеріалів справи вбачається, що в даному випадку забезпечення ОСОБА_1,
ОСОБА_2 житлом проводилося не в  порядку,
передбаченому нормами житлового законодавства, а в порядку виконання
цивільно-правових зобов'язань.

Так, ОСОБА_1 5 серпня 1997 року, а ОСОБА_2 17 листопада 1997 року уклали
договір із КТК “Веко” про дольову участь у будівництві і внесли КТК “Веко” свої
кошти на це будівництво. За спільним рішенням адміністрації та профспілкового
комітету ПТУ №7 про надання квартир вищевказаним особам були видані ордери на
спірні квартири.

Визнаючи факт укладення угод між позивачами та відповідачем - КТК “Веко”,
суд з'ясував, що власником спірних квартир є ВПО, яке й має право на їх
розподіл. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували в договірних відносинах із ВПО.

Таким чином, суд обґрунтовано дійшов висновку, що в даному випадку спір
виник із питання забезпечення громадян житлом у порядку цивільно-правових
зобов'язань і діями позивачів і відповідачів порушено право власності ВПО на
спірні квартири.

За таких обставин колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України дійшла висновку про те, що рішення судів першої й
апеляційної інстанцій відповідають вимогам матеріального та процесуального
права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими й правильність висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст. 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги колективної телефонної компанії “Веко” та ОСОБА_1, ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 березня 2006 року й
ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2006 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.П. Пшонка

Судді:

І.С. Берднік   А.В. Костенко   Н.П. Лященко   Ю.В. Прокопчук