РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

2007 року січня місяця 17
дня колегія суддів судової палати по цивільних справах

Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого, судді                                   Іващенко В.В.

Суддів                                                                      Сінані О.М.

Летягіної
О.В.

При
секретарі        Акімовій
Г.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про виключення із списків кредиторів спадкового майна, виселення і відшкодування моральної шкоди; за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, 3-я особа - ОСОБА_9, - про визнання угоди купівлі-продажу дійсною і визнання права, власності на частку будинку, за
апеляційною скаргою представника ОСОБА_4- ОСОБА_10-
на рішення Бахчисарайського районного суду від 08 вересня 2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 через представника ОСОБА_11 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 про виключення
його із списків кредиторів спадкового майна, виселення та
відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що ОСОБА_1 був власником 1/6 частки жилого будинку АДРЕСА_1, 5/6
часток вказаного будинку на праві власності належали ОСОБА_12, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті ОСОБА_12
його спадкоємці успадкували: ОСОБА_1 - 3/10 частки; ОСОБА_2 - 5/10 частки, ОСОБА_3 - 1/5 частку будинку. Однак,
ОСОБА_4 із своєю родиною без законних підстав
поселився і проживає в успадкованому будинку, подав до нотаріальної контори
заяву, що він є кредитором померлого. Позивачі просили суд виключити ОСОБА_4 із
списку кредиторів спадкового майна,
виселити його із сім'єю з будинку і стягнути на їх користь грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 41742 грн.,
яка полягає у душевних стражданнях позивачів, які
позбавлені можливості користуватися своїм нерухомим майном, на протязі кількох
років не мали можливості оформити свідоцтва про право власності на спадкове
майно тощо.

Ухвалою Бахчисарайського районного суду від 17 серпня 2004 року у якості відповідачів до участі у справі залучені:
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_13 (ІНФОРМАЦІЯ_2).

Не погодившись з позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1,ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-я особа - ОСОБА_9., -про визнання угоди купівлі-продажу будинку дійсною,
визнання права власності, мотивуючи свої вимоги
тим, що він придбав у ОСОБА_1 1/6 частку будинку АДРЕСА_1,
передав йому 16.01.1999 року 500 доларів США,
11.05.2000 року - 200 доларів США; 26.06.2000 року через ОСОБА_9 - 100 доларів США; 6.09.2000 року - 900 доларів США. Оскільки ОСОБА_1 ухиляється від нотаріального засвідчення
угоди, ОСОБА_4 просив суд визнати угоду купівлі-продажу 1/6 частки вказаного будинку дійсною. Крім того, між ним і
померлим ОСОБА_12 3.12.1998 року

Справа № 22-ц-423/2007р.   Головуючий
у першій інстанції:

Позняк О.М.

Доповідач: Іващенко В.В.

була досягнута домовленість про купівлю 5/6 часток будинку АДРЕСА_1 за 5800 доларів США з розстрочкою платежу на 2 роки. За
згодою власників він із своєю родиною поселився і до наступного часу проживає в
будинку. За час проживання він зробив невіддільні
суттєві покращення будинку - добудував 2-й поверх, покрівлю, зробив капітальний ремонт першого поверху. ОСОБА_4 просив визнати
дійсною угоду купівлі-продажу частини
спірного домоволодіння відповідно до сплаченої їм суми 1700 доларів США, що еквівалентно
9061 грн., а також вартості зроблених невіддільних покращень, всього на суму 21293 грн., у позові про виселення відмовити.

Рішенням Бахчисарайського районного суду від
08.09.2006р. позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено частково.

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 виселені з будинку АДРЕСА_1 без надання
іншого житлового приміщення.

У позові ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
виключення із списків кредиторів спадкового майна та відшкодування моральної
шкоди відмовити.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1,ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання угоди купівлі-продажу
1/6 частки будинку, яка була укладена між ОСОБА_4 і
ОСОБА_1 та про визнання права власності на 1/6
частку будинку АДРЕСА_1 вартістю 9068 грн. 65 грн. - відмовлено.

У задоволені зустрічного позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_1,ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання угоди купівлі-продажу
частки будинку, яка була укладена між ОСОБА_4 і
ОСОБА_12 03 грудня 1998 р. на суму 1700 доларів США, що еквівалентно
9061 грн. дійсною та про визнання права
власності на відповідну частку будинку АДРЕСА_1, що відповідає сплаченій сумі 9061 грн. та вартості проведених невід'ємних
покращень будинку у розмірі 19 843 грн. - відмовлено.

З ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто 8 грн. 50 коп. судового збору та 607 грн.
- витрати на виклик відповідачів у судове засідання.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 -
ОСОБА_10 - ставить питання про скасування рішення суду з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права. Висновки
суду, на його погляд, не відповідають обставинам справи.

Зокрема, представник апелянта посилається на те, що
суд неправильно застосував вимоги ст. ст. 23, 1167 ЦК України ( у редакції 2003р.), ст. ст. 47, ч.2 ст.556 ЦК України ( в редакції 1963р.). Фактичними обставинами справи
встановлено, що 03.12.1998р. між ОСОБА_4 і
ОСОБА_12 був укладений договір купівлі-продажу 5/6 часток спірного домоволодіння за ціну, еквівалентну 5800
доларам США. Між сторонами було досягнута домовленість про розстрочку платежу вартості
5/6 часток будинку протягом двох років.

За таких обставин суд дійшов неправильного
висновку про відсутність підстав відповідно до положень ч.2 ст. 47 ЦК України для визнання за позивачем по зустрічному позову права власності на частку домоволодіння, вартість
якої відповідає сумі, еквівалентної 1700 доларам США, що була фактично сплачена померлому ОСОБА_12

Крім того, представник позивача за зустрічним
позовом вважає, що суд безпідставно відхилив його
клопотання про призначення та проведення судової будівельно-технічної експертизи для визначення вартості зроблених позивачем
невіддільних покращень спірного будинку, яку він оцінює на суму 21293 грн.,

Справа № 22-ц-423/2007р.                                   Головуючий у першій інстанції:

Позняк О.М.

Доповідач:
Іващенко В. В.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволені позовних вимог про
визнання угод купівлі-продажу часток будинку: 1/6 і 5/6,
- дійсними, суд виходив із того, що позивач за зустрічним позовом не надав суду будь-яких доказів, які б підтверджували той факт, що
між ним і ОСОБА_1, а також між ним і ОСОБА_12
відбулись угоди купівлі-продажу відповідно: 1/6 і 5/6 часток зазначеного будинку.

З такими висновками суду
погоджується колегія суддів, оскільки висновки суду у цієї частині
ґрунтуються на фактичних обставинах, встановлених судом.

Надана суду ОСОБА_4 розписка від 16.01.1999р.про
передачу ним ОСОБА_1 суми „залогу" у розмірі 500 доларів США, правильно оцінена судом як доказ, що підтверджує
лише намір сторін укласти угоду, а не наявність цієї угоди.

Довід апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_4 виконав повністю свої зобов'язання перед ОСОБА_1, передавши йому 1700 доларів США, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки грошові суми у розмірі 100 доларів США і 900 доларів США були передані ним ОСОБА_9,
який діяв усупереч інтересам ОСОБА_1

Крім того, відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 4
постанови Пленуму Верховного Суду України
від 28 квітня 1973 р. № 3 (зі змінами, внесеними постановами від 25 грудня 1992 р. № 13 та від 25 травня 1998 р. № 15)
„Про судову практику в справах про визнання
угод недійсними" якщо угода, яка потребує нотаріальної форми, виконана
повністю або частково однією зі
сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК України (1963 р.) за вимогою сторони, яка виконала угоду,
вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо
сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов
угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом
обмеження (наприклад, статями 105, 114 ЦК
УРСР (1963 p.).

Проте, з матеріалів справи вбачається, що 1/6
частка спірного домоволодіння не виділена в натурі у вигляді
конкретних жилих та підсобних приміщень, у зв'язку з чим її продаж
без дотримання встановлених законом правил про право переважної купівлі
неможливий.

Посилання ОСОБА_4 на те, що суд не
дав ніякої оцінки тому факту, що між ним і померлим ОСОБА_12 була досягнута домовленість про купівлю-продаж 5/6 часток
домоволодіння з оплатою вартості в розстрочку на
два роки, колегія суддів також не бере до уваги, оскільки будь-яких доказів,
які б підтверджували наявність такої угоди, він не надав.

За таких обставин, судова колегія відхиляє й довід
апелянта про те, що суд неправильно застосував
норми матеріального права, зокрема: ч.2 ст. 47 ЦК України (у редакції 1963р.).

Довід апелянта про те, що суд безпідставно відхилив
його клопотання про призначення та проведення судової
будівельно-технічної експертизи для визначення вартості зроблених позивачем невіддільних покращень спірного будинку, яку
він оцінює на суму 21293 грн., судова колегія не бере до уваги з
тих підстав, що встановлені обставини справи свідчать про відсутність згоди власників нерухомого майна на проведення ОСОБА_4 добудов,
прибудов та інших покращень спірного будинку.

Враховуючи, що відсутні правові
підстави для задоволення позову в цієї частині, суд обгрунтовано відмовив
позивачеві у задоволені клопотання про призначення та проведення судової будівельно-технічної експертизи для визначення
вартості зроблених позивачем невіддільних покращень спірного будинку.

Однак, заслуговують на увагу доводи
апелянта про неправильність рішення суду в частині виселення його та членів його сім'ї із спірного жилого будинку.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 у цієї частині, суд
виходив із того, що в разі припинення договору найму жилого приміщення в
будинку, що належить громадянину на праві приватної власності,
відповідно до ст. 169 ЖК України, наймач та особи, які проживають разом з ним, підлягають виселенню без надання іншого жилого
приміщення.

Проте, таких висновків суд дійшов із порушенням норм процесуального права.

Справа № 22-ц-423/2007р.                                  Головуючий у першій інстанції:

Позняк О.М.

Доповідач: Іващенко В.В.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ним вимог і на підставі наданих доказів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі
ОСОБА_1 в позовній заяві ставили питання про виселення відповідачів
з підстав ч.3 ст. 116 ЖК України як осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення. В процесі розгляду справи підстави свої вимог у
частині виселення вони не змінювали.

Але суд, розглядаючи спір у цієї частині, вийшов
за межі заявлених позивачами вимог, виселивши
відповідачів з підстав ст. 169 ЖК України як наймачів, договір найму жилого приміщення в будинку, що належить громадянинові на праві
приватної власності, з якими припинено.

Порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, відповідно до п.4 ч.1
ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням
нового рішення.

Розглянувши позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення без
надання іншого жилого приміщення з підстав ч.3 ст. 116 ЖК України, колегія
суддів знаходить ці вимоги необгрунтованими
і такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судова колегія встановила, що відповідач ОСОБА_4 з
членами своєї родини вселився в будинок
АДРЕСА_1 у грудні 1999р. за згодою
власників будинку: ОСОБА_12 і ОСОБА_1 і проживає у ньому до теперішнього часу.

За таких обставин ОСОБА_4 разом із членами його
родини не може бути виселений із жилого будинку з підстав ч.3 ст. 116 ЖК України.

Таким чином у позові ОСОБА_1
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення без надання іншого жилого приміщення
з підстав ч.3 ст. 116 ЖК України, слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись
статтями 303, 307, 309, 313, 316 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів судової палати по цивільних
справах,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення Бахчисарайського районного суду від 08 вересня 2006 року в частині задоволення позову ОСОБА_1ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8. про виселення без надання іншого жилого
приміщення скасувати.

У позові ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
виселення з будинку АДРЕСА_1 АР Крим без
надання іншого жилого приміщення відмовити.

В іншій частині рішення судузалишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено до Верховного Суду України протягом
двох місяців.

Справа № 22-ц-423/2007р.                                        Головуючий у першій інстанції

Позняк О.М. Доповідач: Іващенко В.В.