У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

14 березня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Сеніна Ю.Л.,

Романюка Я.М.,

Шабуніна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства по забезпеченню
життєдіяльності зони відчуження і зони безумовного (обов”язкового) відселення
“Чорнобильсервіс”, Державного департаменту - Адміністрації зони відчуження і
зони безумовного (обов”язкового) відселення та Головного управління у справах
захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної
державної адміністрації про визнання дій неправомірними та стягнення доплати за
роботу у зоні безумовного (обов”язкового) відселення за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду  м. Чернігова від 5 жовтня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Чернігівської області від 21 листопада 2006 року,

в с т а н о в и л а :

В травні 2006 року ОСОБА_1звернувся в суд з уточненим в подальшому позовом
до Державного підприємства по забезпеченню життєдіяльності зони відчуження і
зони безумовного (обов”язкового) відселення “Чорнобильсервіс” (далі - Державне
підприємство “Чорнобильсервіс”), Державного департаменту - Адміністрації зони
відчуження і зони безумовного (обов”язкового) відселення та Головного
управління у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи
Київської обласної державної адміністрації про визнання дій неправомірними та
стягнення доплати за роботу у зоні безумовного (обов”язкового) відселення.
Позивач зазначав, що, будучи пенсіонером, працює у зоні безумовного
(обов”язкового) відселення і відповідно до ст. 39 Закону України “Про статус і
соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи” має право на відповідні доплати, однак в 2003-2005 роках
відповідачами неправильно визначено їх розмір та проведено їх виплату в
заниженому розмірі, а з 1 січня 2006 року їх виплата припинена. Вважаючи такі
дії відповідачів неправомірними, позивач просив стягнути на його користь з
Державного підприємства “Чорнобильсервіс” 43 034 грн. 45 коп. доплати за роботу
у зоні безумовного (обов”язкового) відселення за період з 1 січня 2003 року по
30 червня 2006 року шляхом списання такої суми з рахунків Державного
департаменту - Адміністрації зони відчуження і зони безумовного (обов”язкового)
відселення та зобов”язати Головне управління у справах захисту населення від
наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації
перерахувати зазначену суму на рахунок Державного департаменту - Адміністрації
зони відчуження і зони безумовного (обов”язкового) відселення.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 5 жовтня 2006
року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від
21 листопада 2006 року, в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_1просить скасувати зазначені судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на їх
необгрунтованість та порушення судом норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних,
трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд
таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 17 КАС України спори фізичних осіб із суб”єктом владних
повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності віднесено до
компетенції адміністративних судів.

Судом встановлено, що вимоги позивача зводяться до визнання неправомірними
дій суб”єктів владних повноважень щодо встановлення розміру та виділення коштів
для виплати йому доплати за роботу у зоні безумовного (обов”язкового)
відселення в 2003-2006 р.р., а також стягнення такої доплати з роботодавця.

Отже, частина вимог по справі є публічно-правовим спором фізичної особи із
суб”єктами владних повноважень щодо оскарження їх дій, розгляд якого
проводиться за правилами адміністративного судочинства, а частина - трудовим
спором, який повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Однак, суд на зазначене уваги не звернув та вирішив всі вимоги за правилами
цивільного судочинства, допустивши таким чином порушення норм процесуального
права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до вимог ч. 2
ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення з
передачею справи на новий розгляд. Оскільки зазначене порушення не було усунене
апеляційним судом справу слід передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 5 жовтня 2006 року
та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 21 листопада 2006 року
скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін

В.М.Шабунін