Справа
№ 22-Ц- 552/2007             Головуючий в 1 інстанції Ігнатенко І.B.
Категорія 31                               Доповідач у II інстанції
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6
березня 2007
року колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду Київської області
в складі:

головуючого  Назарчука Р.А.,

суддів Заріцької А.О., Приходька
К.П.,

при секретарі Шешко О.Б., розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 28 січня
2004 року
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
усунення перешкод у користуванні господарськими будівлями;

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Бучанської селищної ради, третя особа ОСОБА_3
про визнання мирової угоди
недійсною, встановлення порядку користування господарськими будівлями,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення
Ірпінського міського суду Київської області від 28 січня 2004 року, яким задоволено позов ОСОБА_2 до неї про встановлення порядку користування
земельною ділянкою, відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, усунення перешкод у користуванні господарськими будівлями і відмовлено в задоволенні її зустрічних вимог про визнання мирової угоди
недійсною та встановлення порядку користування
господарськими будівлями.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала
доводами про те, що суд, ухвалюючи рішення, зробив висновки, які не
відповідають обставинам справи. Просила направити
справу на новий судовий розгляд.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Київської області від 16
квітня 2004
року апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена, рішення Ірпінського міського суду
від 28 січня
2004 року
було скасоване і справа направлена на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 27 грудня 2006 року була задоволена касаційна скарга ОСОБА_2 і ухвала колегії суддів судової
палати у цивільних справах апеляційного
суду Київської області від 16 квітня 2004 року скасована з направленням
справи на новий апеляційний розгляд.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції
представник відповідача апеляційну
скаргу підтримала, просила рішення суду скасувати і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги
колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з
наведених нижче міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що у квітні 2002
року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визначення порядку
користування земельною ділянкою, зобов'язання її
відремонтувати пошкоджений паркан, вбиральню та душ та
відшкодування шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував доводами про те, що йому на
праві власності належить 65/100
часток будинку АДРЕСА_1, а 35/100 часток указаного будинку належить відповідачу ОСОБА_1 За будинком закріплена земельна ділянка розміром 1354 кв. м. 11 лютого
2000 року
між ними, як співвласниками будинку, було укладено мирову угоду відповідно до
якої у його, позивача, користування перейшла земельна ділянка розміром 1070
кв.м., а відповідача -
280 кв.м., 4
кв.м, землі залишилося у їх спільному користуванні для проходу до
криниці. Указана мирова угода була затверджена
рішенням Бучанської селищної ради від 29 лютого 2000 року. Цим же рішенням земельна ділянка розміром 1070
кв.м, позивачу передана у приватну власність. Проте ОСОБА_1
незважаючи на це пошкодила паркан, порушила межу,
зламала душ, перенесла з його земельної ділянки вбиральню, своєю поведінкою заподіяла йому моральну шкоду у розмірі 1 000 грн., яку він просив відшкодувати за її рахунок.

Не погоджуючись з вимогами позивача ОСОБА_1 подала до
суду зустрічний позов у якому просила
визнати мирову угоду від 11 лютого
2000 року недійсною та
встановити порядок користування господарськими будівлями. Посилалася на те, що вона не заперечує проти встановлення
порядку користування земельною
ділянкою, але мирова угода не відповідає її волевиявленню, оскільки вона має право на частину господарських
будівель просила встановити порядок
користування ними. При цьому, зустрічна позовна заява конкретних вимог щодо порядку користування земельною ділянкою та надвірними будівлями не містить. Поділ нерухомого
майна в натурі між сторонами не проводився.

Вирішуючи спір суд виходив з того, що ОСОБА_1 не довела
своїх вимог про недійсність мирової угоди про
порядок користування земельною ділянкою, яка затверджена рішенням Бучанської селищної ради, та не довела   обставин належності їй конкретних надвірних споруд, порядок
користування якими вона просила встановити.

Оскільки при апеляційному розгляді справи відповідач указаних висновків не спростувала колегія суддів підстав
для задоволення її апеляційної скарги у цій частині не вбачає.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що мирова угода
про порядок користування земельною ділянкою між
сторонами була укладена 11 лютого
2000 року
і дійсно затверджена рішенням Бучанської селищної ради від 29
лютого 2000
року, яким крім того, земельна
ділянка розміром 1070 кв.м,
передана позивачу безоплатно у
приватну власність (а.с. 7, 8, 107, 108). Крім того, із заяви ОСОБА_2 від 29 лютого 2000 року до Бучанської селищної ради про відсутність претензій з боку сусідів щодо меж
земельної ділянки, яку він приватизовує, вбачається, що це питання
погоджувалося також з ОСОБА_1, яка серед інших сусідів указану заву підписала
(а.с. 109). До
травня 2002
року ОСОБА_1 обставин, що
стосувалися мирової угоди та порядку
користування земельною ділянкою жодним чином не оскаржувала.

Рішення Бучанської селищної ради від 29
лютого 2000
року ОСОБА_1 його не оскаржувала. Питання про вилучення у ОСОБА_2
частини земельної ділянки ніким не порушувалося.

За наведених обставин вимоги про визнання мирової угоди
недійсною з підстав передбачених ст. 57
ЦК України (1963
року) та встановлення іншого порядку користування земельною ділянкою
задоволенню не підлягали. При апеляційному розгляді
справи іншого не встановлено.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_1
належав матері позивача ОСОБА_4,
яка 29 жовтня
1996 року
35/100 частин
подарувала синові ОСОБА_3, а він 2 листопада 1996 року цю ж частину будинку подарував відповідачу ОСОБА_1 65/100
частин будинку ОСОБА_4 подарувала
позивачу ОСОБА_2 4
вересня 1999 року.

З довідки-характеристики НОМЕР_1, виданої Ірпінським міжміським бюро технічної інвентаризації 12
жовтня 1996
року ОСОБА_4 для подання у Ірпінську державну нотаріальну контору в зв'язку з
відчуженням частини належного їй
будинку АДРЕСА_1,
вбачається, що за заявою власника
відчужувалися приміщення будинку II,
2-1, 2-2, 2-3, 2-4 загальною площею 26,9
кв.м., вартістю 5 766 карбованців, які
згідно проведеного розрахунку складають 35/100
частин будинковолодіння (а.с.88).

З довідки-характеристики НОМЕР_2, виданої БТІ 2 вересня 1999 року ОСОБА_4
для подання у Ірпінську державну нотаріальну контору в зв'язку з відчуженням належної їй частини будинку АДРЕСА_1, вбачається, що за заявою власника відчужувалися
приміщення будинку І, 1-1, 1-3, 1-4, 1-7, сарай „Д", душ „Е", туалет „В", погріб „Г", колодязь № 1 та огорожа 2-3, які згідно проведеного обліку складають 65/100
частин будинковолодіння (а.с.95).

Крім цього, з розрахунку ідеальних частин будинку АДРЕСА_1
на двох співвласників, зробленого БТІ за заявою ОСОБА_4, який
міститься у інвентаризаційній справі НОМЕР_3
на будинок АДРЕСА_1, вбачається, що загальна вартість будинку
становить 9 145 000 крб.,
вартість 65/100
частин -
5 903 000 крб., вартість 35/100
частин -
3 242 000 крб. При цьому у частину, що склала 65/100 входили приміщення будинку і надвірні споруди - сарай „Д", погріб „Г", вбиральня „В", колодязь №1, огорожа 2-3 та душ „Е". У частину що склала 35/100
будинку входили лише приміщення у будинку (а.с. 91, 92).

З договорів дарування від 29 жовтня та 2 листопада 1996
року вбачається, що
ОСОБА_4 а потім ОСОБА_3 дарували 35/100 частин будинку і кожен з договорів містить
посилання на те, що у користування обдарованого переходять приміщення будинку 2-1,
2-2, 2-3, 2-4 та коридор II.

Указані обставини були встановлені
судом першої інстанції.

За таких обставин вимоги ОСОБА_1 про „визнання за нею порядку користування
надвірними будівлями згідно договору дарування" правильно визнані такими, що не ґрунтуються на матеріалах
справи і не доведені в суді.

Ст. 307 ЦПК України (1963 року), який діяв на час ухвалення рішення судом першої інстанції і його оскарження, як і ст.
311 ЦПК
України, містить вичерпний перелік підстав для скасування рішення суду і
передачі справи на новий
розгляд, проте в апеляційній скарзі апелянт на жодну з них не послався.

У судовому засіданні апеляційного суду представник
відповідача таких підстав також не навів.

За наведених вище обставин колегія суддів підстав для
задоволення апеляційної скарги - скасування рішення суду і направлення справи на новий розгляд, не вбачає.

Разом з тим, колегія суддів вважає необхідним скасувати
рішення суду у частині зобов'язання ОСОБА_1
звільнити сарай „Д", оскільки
вимог про усунення перешкод у користуванні
господарською будівлею - сараєм
„Д", та звільнення його відповідачем, в установленому законом порядку
позивач не заявляв. Посилання суду у рішенні
на вказані вимоги, як доповнення до заявлених
раніше позовних вимог не може вважатися правильним. У судових дебатах позивач про це також не просив (а.с. 198).

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України (1963 року), який діяв на час розгляду справи судом
першої інстанції, позивач вправі був протягом усього часу розгляду справи по суті змінити підставу, або
предмет позову, збільшити або зменшити розмір
заявлених ним позовних вимог або відмовитися від позову. Проте указана норма процесуального закону не передбачала права позивача в усному (протокольному)
порядку заявити окремі позовні вимоги, що мають самостійні предмет, правові підстави і
обставини, якими вони обґрунтовуються.
Тим більше, що навіть протокольної заяви про такі вимоги матеріали справи не містять, а лише у доповненнях на
запитання свого представника позивач відповів, що
сарай „Д" належить йому, оскільки на даний час його займає відповідач, то він просить, щоб
вона його звільнила (а.с.194).

Позовна заява ОСОБА_2 містить вимоги про визначення
порядку користування земельною ділянкою (п.1); зобов'язання
відповідачки відремонтувати пошкоджений
паркан, вбиральню та душ (п.2); відшкодування моральної шкоди (п.З).

. Наведене свідчить, що вимоги про усунення перешкод
у користуванні сараєм „Д" та про зобов'язання
до його звільнення заявлені не були.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 15-1 ЦПК України (1963 року) суд повинен був розглядати справи не інакше як за заявою визначених законом осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі
наданих доказів, колегія суддів
вважає необхідним рішення ухвалене поза межами заявлених вимог лише скасувати.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 307, 308,
310, 314 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28
січня 2004 року, в частині зобов'язання ОСОБА_1 звільнити
сарай „Д", скасувати.

В решті рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і
протягом двох місяців з дня набрання законної сили може бути оскаржена до
Верховного Суду України.