У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

7 лютого 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф., Лихути Л.М., Охрімчук
Л.І., Романюка Я.М. -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу
жилого будинку дійсним та стягнення боргу,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2002 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до           ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу жилого будинку дійсним та стягнення боргу.

Зазначав, що у жовтні 1999 року за досягнутою домовленістю, він передав
ОСОБА_2 в користування домоволодіння АДРЕСА_1, а відповідачка сплатила йому 800
дол. США за придбаний будинок та зобов'язалася сплатити 4 500 дол. США на
протязі двох років.

У послідуючому, ОСОБА_2 неодноразово зобов'язувалася виконати умови
досягнутої угоди, однак гроші йому не сплатила.

На вимогу відповідачки він повернув їй 800 дол. США, сплачених нею при
покупці будинку.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 відмовляється виселитись з будинку та, що він
повністю виконав досягнуту ними угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а
відповідачка відмовляється від нотаріального оформлення угоди, просив визнати
укладений у жовтні 1999 року договір купівлі-продажу домоволодіння дійсним та
стягнути на його користь 21 621 грн. несплачених сум, 216 грн. 20 коп.
понесених витрат за спожитий газ, електроенергію та воду.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від          6 лютого 2003 року, залишеним без
зміни ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2003
року, позовні вимоги             ОСОБА_1
задоволені: визнано договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 дійсним;
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 21 621 грн. вартості будинку та 216 грн.
20 коп. державного мита.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалені у справі судові
рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального
права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦПК України (1963 року), який був чинним на час
розгляду спору судом, рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови від 29 грудня 1976 року N
11 “Про судове рішення” роз'яснив, що рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно
перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності
- на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які
мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції, з висновком
якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що сторони фактично уклали
договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1, а відповідачка безпідставно
ухиляється від нотаріального посвідчення договору, а тому такий договір є
дійсним в силу ч. 2 ст. 47 ЦК України (1963 року).

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу жилого
будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є
громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Якщо ж одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального її
оформлення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати її
дійсною (ч. 2 ст. 47 ЦК України (1963 року).

За правилами ст. 153 ЦК України (1963 року) договір вважається укладеним,
коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по
всіх істотних умовах.

Вирішуючи спір, суд на ці положення закону уваги не звернув і не перевірив
чи дійсно сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, оскільки заперечуючи
проти позову відповідачка вказувала, що вона не мала наміру купувати спірний
будинок і обговорювала з відповідачем умови обміну займаної нею квартири на
спірний будинок з відповідною грошовою доплатою.

Усупереч вимогам статей 15, 30, 40 ЦПК України (1963 року), діючих на час
розгляду спору, цих пояснень суд належним чином не перевірив, незважаючи на те,
що вони мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Разом з тим, вирішуючи питання про визнання угоди дійсною, не дав суд
належної оцінки і тій обставині, що на час укладення угоди, позивач не був
власником спірного домоволодіння та, що право власності на зазначене
домоволодіння за ОСОБА_1 було визнано рішенням Царичанського районного суду від
30 липня 2002 року.

До того ж, суд, в порушення вимог ст. 151 ЦПК України (1963
року), не розглянув позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь з
відповідачки грошових коштів за використання нею, під час проживання у будинку,
природного газу, електроенергії та води.

Суд апеляційної інстанції не усунув зазначених порушень і не дотримавши
вимог ч. 2 ст. 313 ЦПК України (1963 року), відхиляючи апеляційну скаргу, не
зазначив конкретні факти й обставини, що спростовують доводи відповідачки про
відсутність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним на
умовах, які запропоновані позивачем.

Враховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили вимоги норм
матеріального та процесуального права, ухвалені судові рішення, відповідно до
вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від           6 лютого 2003 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2003 року скасувати,
а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюка