У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

6 червня 2007 року                                                                      м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів:

БалюкаМ.І.,

Данчука В.Г.,

Гуменюка В.І.,

Косенка В.Й.-

розглянувши  в судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Тячівської державної
нотаріальної контори про
визнання свідоцтва про право на спадщину за законом в частині недійсним та визнання права власності на
частину спадкового майна за касаційною скаргою ОСОБА_1на рішення
Тячівського районного суду від 16 березня 2006 року та рішення апеляційного
суду Закарпатської області від 13 листопада  2006
року,

в с т а н о в и л а:

У
червні 2005 року ОСОБА_1 звернувся в суд із даним позовом, посилаючись на те,
що в грудні 1997 року померла його мати ОСОБА_4 Після її
смерті залишилось спадкове майно - АДРЕСА_1 з
надвірними спорудами. Спадкоємцями по закону після смерті матері залишились він
та його сестра ОСОБА_3 Після смерті матері вони з сестрою провели
між собою розподіл предметів домашнього вжитку, з його згоди в
будинок було вселено квартирантів, які користувались
будинком на умовах найму. Тобто він вчинив дії, що свідчать про прийняття
спадщини та фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном. Позивач зазначав, що на початку травня 2005 року йому
стало відомо, що в березні 2005 року Тячівською державною нотаріальною конторою
було видано свідоцтво про право на
спадщину за законом на спірний будинок на ім'я ОСОБА_2, тобто на його
племінника. Позивач вважав, що ОСОБА_2, який є  сином його сестри та онуком
покійної матері ОСОБА_4 не входить до жодного кола спадкоємців, а
Тячівська державна нотаріальна контора позбавила його права на спадкове майно. На підставі наведеного просив
визнати недійсним в ½ частині
свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на жилий будинок   на
ім'я      ОСОБА_2,
виданого    31 березня 2005    року
Тячівською    районною    державною нотаріальною конторою.

Справа
судами розглядалась неодноразово.

Рішенням
Тячівського районного суду від 16 березня 2006 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням
апеляційного суду Закарпатської області від                                       13
листопада  2006
року рішення суду першої інстанції
змінено, позов задоволено частково,
визнано свідоцтво про право на
спадщину за законом на житловий АДРЕСА_1, видане на ім'я           ОСОБА_2 Тячівською районною державною нотаріальною
конторою    31 березня 2005 року в ½  частині   недійсним. В
решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про
скасування зазначених судових рішень та задоволення його позовних вимог,
посилаючись на невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального
права.

Заслухавши
доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи
частково позовні вимоги суд виходив з того, що позивач не зробив жодних дій,
які б свідчили про прийняття ним спадщини після смерті матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1

З
такими висновками суду не можна безспірно погодитися, оскільки суд дійшов їх
без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав та
обов'язків сторін, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно
до ч.1 ст.549 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини, визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном.

Із
змісту позовної заяви, пояснень позивача в судових засіданнях вбачається, що
він посилався на те, що після смерті матері в шестимісячний строк фактично
вступив в управління та володіння спадковим майном, приводив в порядок
спадковий будинок та присадибну територію, забрав собі належні матері частину
речей домашньої обстановки та вжитку, меблі, верстати, столярний інструмент,
інше майно.

Суд
першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 212- 215 ЦПК України, не вирішив
питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення
сторін, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до
цих правовідносин.

Апеляційний суд змінюючи рішення суду першої
інстанції правомірно зазначив, що судом неправильно застосовані норми
матеріального права. Проте ухвалюючи нове рішення апеляційний суд не звернув
уваги на те, що суд  першої інстанції
неправильно застосовуючи норму матеріального права не вирішував питання чи мали
місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, та якими
доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, чим фактично заявлені позовні вимоги не розглянув.

Враховуючи, що порушення норм
матеріального та процесуального права, яке
призвело до неправильного вирішення справи, допустили як суд першої
інстанції, так і суд апеляційної інстанції, судові рішення підлягають скасуванню
з передачею справи на новий розгляд судом першої інстанції з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись
ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду
від 16 березня 2006 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від
13 листопада  2006
року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.В. Гнатенко

Судді:

М.І. Балюк

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко