У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

31 січня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури м. Києва, третя особа ОСОБА_2, про
відшкодування шкоди за касаційною скаргою прокуратури м. Києва на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва від 8 грудня 2005 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2006 року,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2005 року ОСОБА_1 звернувся в суд з уточненим в подальшому позовом
до прокуратури м. Києва, третя особа ОСОБА_2, про відшкодування шкоди, завданої
ушкодженням належного йому автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди,
яка сталася 11 грудня 2004 року з вини водія прокуратури Дніпровського району
м. Києва ОСОБА_2

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 8 грудня 2005 року,
залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2006 року,
позов задоволено частково. Стягнуто з прокуратури м. Києва на користь  ОСОБА_1 105 275 грн. 27 коп. майнової шкоди,
5 520 грн. витрат на правову допомогу та 1 052 грн. 75 коп. судового збору.

В касаційній скарзі прокуратура м. Києва просить скасувати зазначені судові
рішення та передати справу на новий розгляд, посилаючись на їх
необгрунтованість та порушення судом норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з чим
погодився апеляційний суд, виходив з того що відповідати за завдану позивачу
шкоду повинна прокуратура м. Києва, оскільки дорожньо-транспортна пригода, під
час якої зазнав технічних ушкоджень його автомобіль, сталася з вини водія
прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_2, який під час виконання ним
своїх трудових обов”язків керував закріпленим за ним автомобілем прокуратури м.
Києва.

Однак, погодитися з таким висновком не можна.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а
саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною
особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа
відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх
трудових (службових) обов”язків.

Судом встановлено, що на час дорожньо-транспортної пригоди водій  ОСОБА_2, з чиєї вини сталося зіткнення
закріпленого за ним автомобіля прокуратури м. Києва з автомобілем позивача,
перебував в трудових стосунках з прокуратурою Дніпровського району м. Києва.

За таких обставин висновок суду про відповідальність прокуратури м. Києва
перед позивачем зроблено через неправильне застосування судом норм
матеріального права.

Також суд на порушення вимог ст. 212 ЦПК України не дав оцінки посиланню
відповідача на те, що прокуратура Дніпровського району м. Києва не є юридичною
особою, хоча це суперечить ст. 54 Закону України “Про прокуратуру”.

Крім того, суд не встановив достеменно чи відновлено автомобіль позивача та
які затрати понесено ним у зв”язку з цим, не перевірив посилань відповідача на
завищену оцінку розміру завданої позивачу шкоди.

Не взято судом до уваги і положень ч. 3 ст. 96 ЦК України та ч. 3 ст. 39
Закону України “Про власність”, відповідно до яких державна установа
(організація) відповідає за своїми зобов”язаннями коштами, що є в її
розпорядженні, а при недостатності таких відповідальність за її зобов”язаннями
несе власник, та не встановлено, чи достатньо у відповідача як державної
установи коштів, необхідних для відшкодування шкоди позивачу, та чи не слід
притягнути до участі в справі відповідне управління Державного казначейства
України як розпорядника бюджетних коштів.

Таким чином, судом допущено порушення норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування ухвалених судових рішень з направленням
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу прокуратури м. Києва задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 грудня 2005 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 травня 2006 року скасувати і передати
справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г.Ярема

Судді:
Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін