Справа № 22-8795/2006 рік                               Головуючий у 1 інстанції Баулін В.В.
Категорія     26                                                    Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2007
року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючої Краснощокової Н. С. суддів Маширо
О.П., ІгнатовоїЛ.Є при секретарі Тимченко Г. В. розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.Донецьку цивільну справу по апеляції ОСОБА_1 на рішення
Київського районного суду м.Донецька від 9
грудня 2003 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до державної податкової інспекції у Київському районі
м.Донецька, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про поновлення
строку на прийняття спадщини, визнання права власності на будинок; зустрічним
позовом ОСОБА_3 до державної налогової інспекції у Київському районі м.Донецька,
треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання права власності на частину спадкового майна у порядку
спадкування за законом; зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_6, державна податкова інспекція у
Київському районі м.Донецька, шоста Донецька державна нотаріальна контора про
визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно,

установив:

До апеляційного
суду звернулась ОСОБА_1
з апеляційною скаргою на рішення суду, яким були частково задоволені
позовні вимоги сторін та визнане право власності за ОСОБА_2 на 25/100 частин спірного
будинку, за ОСОБА_3 - на 12/100 частин, за
ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 -
на 4/100 частин
за кожною. У визнанні заповіту недійсним ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було
відмовлено.

Суд виходив з того, що 1/2 частина спірного будинку АДРЕСА_1 була
придбана за договором купівлі-продажу від 6 квітня 1963 року ОСОБА_7, який є
батьком ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і дідусем ОСОБА_2.

На той час ОСОБА_7 перебував
у шлюбі з ОСОБА_8- матір"ю ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і бабусею ОСОБА_2, тому вона
як дружина мала право на 1/2 частину спірного майна, тобто на 25/100 частин будинку.

ОСОБА_8 померла 9 квітня 1965 року. Після її
смерті спадкоємцями у рівних частках на це спадкове майно були: чоловік ОСОБА_7
та доньки - ОСОБА_3,
ОСОБА_1, ОСОБА_4 С.А., ОСОБА_5
та ОСОБА_9 Оскільки усі вони на день смерті ОСОБА_8 проживали та були
прописані у спадковому будинку, спадщину
після смерті дружини та матері вони прийняли фактично.

Кожний зі
спадкоємців успадкував по 1/6
частині спадкового майна, що складає 1/24
частини та дорівнює 4/100
часткам будинку АДРЕСА_1. Частка
чоловіка померлої - ОСОБА_7
становила 29/100 (25/100
+ 4/100 = 29/100).

30 січня 1986 року ОСОБА_7
склав заповіт на ім"я своєї онуки ОСОБА_2, у якому заповів їй усе належне
йому на день смерті майно, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер.

На день смерті
ОСОБА_7 його донька ОСОБА_9 була інвалідом 1 групи, тому, хоча і не прийняла
спадщину у встановленому законом порядку, але на думку суду мала право
на обов"язкову частку у спадщині, а саме: 4/100 часток.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року,
тобто вже після смерті свого батька, ОСОБА_9

померла.

Таким чином, суд
встановив право ОСОБА_2 на спадкове майно за заповітом у розмірі 25/100 часток
спадкового будинку (29/100
- 4/100 = 25/100).

Суд відмовив ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у визнанні заповіту недійсним,
оскільки вони не надали достатніх доказів щодо цього.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення
та направити справу на новий судовий розгляд, оскільки суд неправильно визнав
ОСОБА_2 спадкоємицею на спадщину її батька; суд безпідставно відмовив їм у
проведенні почеркознавчої експертизи щодо підпису їхнього батька у заповіті;
суд не ознайомив їх з оригіналом заповіту; у рішенні суду не вказано, що
спадкоємці першої черги не забезпечені житлом, хоча такі документи надавались
до суду.

Заслухавши
доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та ухвалити нове,
яким відмовити сторонам у задоволенні їхніх позовних вимог, з таких підстав.

Розглядаючи
справу по суті позовних вимог сторін, суд першої інстанції не звернув уваги та
не дав належної правової оцінки такому важливому доказу у справі, як спадкова
справа до майна померлого ОСОБА_7 (а.с.302-305),
хоча цей доказ був досліджений у суді першої інстанції, про що свідчить
протокол судового засідання.

З цієї спадкової справи вбачається, що 29 серпня 1991 року до
нотаріальної

контори
звернулась ОСОБА_3, яка є матір"ю ОСОБА_2.

(ОСОБА_2),
із заявою про прийняття неповнолітньою ОСОБА_2., 1976 року

народження,
спадщини за заповітом, який був складений дідом спадкоємиці ОСОБА_7 (а.с.303).

З цієї ж
спадкової справи вбачається, що свідоцтво на ім"я ОСОБА_2 про право на
спадщину за заповітом, який лишив на неї ОСОБА_7, померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 року, було
видане державним нотаріусом 29
серпня 1991 року та
зареєстроване у реєстрі за №
НОМЕР_1 (а.с.305). Матеріали справи не містять відомостей про те,
що вказане свідоцтво у встановленому законом порядку було колись скасоване
повністю або частково, тобто цей правовстановлюючий документ є чинним.

За таких
обставин ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 слід відмовити у задоволенні
їхніх позовних вимог, оскільки спірне спадкове майно належить ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про право власності за заповітом від 29 серпня 1991 року, яке ніким
не оспорене.

ОСОБА_2 також
слід відмовити у задоволенні позову, оскільки у своїй позовній заяві вона
просить визнати за нею право власності на весь будинок АДРЕСА_1, тоді як за
договором купівлі-продажу від 6
квітня 1963 року
померлому спадкодавцю ОСОБА_7 належала на праві власності лише 1/2 частина
цього будинку, яку він купив у родини ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.9).

Друга половина
спірного будинку належить на праві власності сторонній особі, тому вимоги
ОСОБА_2 щодо цієї половини будинку є незаконними.

Таким чином, на
підставі наведеного апеляційний суд вважає, що усім сторонам у даній справі, які звернулись з позовом та зустрічним
позовом, слід відмовити у задоволенні їхніх вимог.

Керуючись ст.ст.
309, 313, 316 ЦПК
України, апеляційний суд

вирішив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Київського районного суду м.Донецька від 9
грудня 2003 року
скасувати.

ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене
у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання ним законної сили.