У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 травня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

Головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про розірвання договору
довічного утримання за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 6 грудня 2006 року,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2005 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про розірвання договору
довічного утримання через невиконання останніми договірних зобов”язань.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2006
року позов задоволено.

У зв”язку зі смертю ОСОБА_4, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1, ухвалою апеляційного
суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2006 року до участі в справі
залучено правонаступника ОСОБА_4 ОСОБА_1.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 грудня 2006 року
рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в позові.

В касаційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на його необгрунтованість
та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з
того, що взяті на себе за договором зобов”язання відповідачі виконували
неналежно.

Скасовуючи це рішення з ухваленням нового про відмову в позові, апеляційний
суд вказав, що відповідачі надавали позивачці матеріальне забезпечення в межах
визначеної в договорі його грошової оцінки, а тому висновок суду про неналежне
виконання ними зобов”язань щодо довічного матеріального забезпечення позивачки
є неправильним.

Однак, з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 428 ЦК Української РСР, який був чинним на час укладення
сторонами договору довічного утримання, він може бути розірваний за вимогою
відчужувача, якщо набувач майна не виконує обов»язків, взятих на себе за
договором.

Судом встановлено, що 7 грудня 2002 року сторони уклали договір довічного
утримання, за яким позивачка передала у власність відповідачів належну їй на
праві власності квартиру АДРЕСА_1, взамін чого ті зобов”язалися довічно
повністю утримувати її, забезпечуючи харчуванням, одежею, необхідною допомогою
та залишивши в її користуванні зазначену вище квартиру. Грошова оцінка
матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги)
визначена сторонами договору в розмірі 50 грн. на місяць (а.с. 7-8).

Також суд встановив, що позивачка 1932 р.н., була інвалідом 2-ї групи,
проживала самотньо, неодноразово знаходилася на стаціонарному лікуванні по
причині хвороби серця, перенесла інфаркт.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що з врахуванням
віку та стану здоров”я позивачки, а також наявності в неї потреби в догляді і
необхідній допомозі придбання відповідачами обігрівача, ліків та продуктів
харчування, встановлення телефону та надіслання поштових переказів, що нехай
навіть в середньому, як вказав апеляційний суд, і становить 130 грн. 50 коп. на
місяць, за умови, як визнали відповідачі, провідування її з періодичністю один
раз на місяць не можна визнати належним виконанням ними своїх зобов”язань за
договором по повному довічному утриманню, догляду та наданні необхідної
допомоги, оскільки такий догляд за своєю суттю передбачає забезпечення
необхідних умов соціального, медичного та побутового рівня відчужувача, чого
відповідачі, як правильно встановив суд першої інстанції, не забезпечили
позивачці.

Таким чином, апеляційним судом помилково скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, а тому рішення суду апеляційної інстанції слід скасувати і
залишити в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну ОСОБА_1  задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 грудня 2006 року
скасувати і залишити в силі рішення Кіровського районного суду   м. Дніпропетровська від 28 березня 2006
року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін