11 квітня 2007  року
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
Головуючого - Сеніна Ю.Л.,
Суддів:              Левченка
Є.Ф.,       Лихути Л.М.,
Охрімчук Л.І.,    Романюка Я.М.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Севастопольської міської державної адміністрації,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщенням,
визнання недійсними розпоряджень та ордера і за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виселення,
в с т а н о в и л а :
У грудні 2005 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до Севастопольської міської державної
адміністрації про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1, посилаючись
на те, що в 1999 році вселилась у квартиру зі згоди її наймача ОСОБА_5 як член
його сім'ї, вони мали єдиний бюджет, вели спільне господарство, оскільки
перебували у фактичних шлюбних відносинах,               25 лютого 2005 року вона з
ОСОБА_5 зареєстрували шлюб і з того часу ОСОБА_5 займався питанням її реєстрації
у квартирі, проте не встиг цього зробити, в листопаді        2005 року він помер.
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення
з квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що розпорядженням Севастопольської
міської державної адміністрації НОМЕР_1 від 13 лютого 2006 року зазначена
квартира була включена до числа службових квартир Управління МВС України у м.
Севастополі та згідно ордеру від 7 березня 2006 року надана їм для проживання,
проте ОСОБА_1 зламала двері та самоправно вселилась у квартиру й перешкоджає їм
користуватись житлом.
районного суду м. Севастополя від 30 березня 2006 року зазначені позови
об'єднано в одне провадження.
Під час розгляду справи
ОСОБА_1 доповнила позов і просила також визнати незаконними розпорядження  Севастопольської міської державної
адміністрації НОМЕР_1 від 13 лютого 2006 року в частині включення до числа
службових квартири АДРЕСА_1, розпорядження НОМЕР_2 від 6 березня 2006 року про
надання зазначеної квартири як службового житла ОСОБА_2 та його сім'ї, а також
скасувати ордер від 7 березня 2006 року та реєстрацію місця проживання ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 за адресою спірної квартири, посилаючись на те, що на час
винесення міською держадміністрацією розпоряджень було відомо, що з приводу
користування квартирою існує спір, ордер сім'ї ОСОБА_2 був виданий з порушенням
Рішенням Ленінського
районного суду м. Севастополя від 20 вересня 2006 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 30 листопада 2006 року, в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та постановити нове рішення
про задоволення її позову та відмову в задоволенні позову  ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1 та задовольняючи позов
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, суд виходив із того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5
вели спільне господарство нетривалий час, відсутні беззаперечні докази того, що
ОСОБА_5 давав згоду на вселення та проживання ОСОБА_1 у квартирі, ОСОБА_1
зареєстрована за іншою адресою, тому вона проживала у спірній квартирі як
тимчасовий мешканець, не набула права користування нею і підлягає виселенню.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, проживала у спірній квартирі, але
не була зареєстрованою в ній.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України
члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму
жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і
батьки.

Згідно ст. 65 ЖК України наймач
вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину,
дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як
члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права
користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та
членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням.

За змістом зазначених норм наймач
вправі вселити в жиле приміщення свою дружину, яка набуває права користування
цим приміщенням, якщо при вселенні між нею, наймачем та членами його сім'ї, які
проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

Суд у
порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги
не звернув, належним чином не визначився із характером спірних правовідносин,
встановивши факт проживання ОСОБА_1 у квартирі як дружини наймача, суд
одночасно прийшов до висновку про те, що вона була тимчасовим жильцем, хоча
такого свого висновку з огляду на встановлені факти не мотивував і не звернув
уваги на те, що відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для відмови у визнанні права користування жилим приміщенням
за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача
приміщення.

Обставин, які дають можливість
стверджувати про наявність між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 іншої угоди про порядок
користування ОСОБА_1 жилим приміщенням, під час розгляду справи не встановлено.

Крім того, висновок суду про
відсутність беззаперечних доказів, які підтверджують згоду ОСОБА_5 на вселення
та проживання ОСОБА_1 у квартирі, суперечить встановленим цим же судом
обставинам щодо реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та             ОСОБА_5, їх спільного проживання
та ведення спільного господарства.

Задовольняючи позов про виселення
ОСОБА_1 з тих підстав, що припинено договір найму, а вона підлягає виселенню як
тимчасовий мешканець на підставі ст. 99 ЖК України, суд не звернув уваги на те,
що Петрови у позовній заяві просили виселити      ОСОБА_1 на підставі ст.116 ЖК України.

Апеляційний
суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст.ст. 303,           315 ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного
суду м. Севастополя від 20 вересня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду м.
Севастополя від 30 листопада 2006 року скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
Ю.Л.Сенін

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк