Справа № 22ц 19 - 2007 року.               Головуючий
1 інстанції Губанова В.М.
Категорія - 40.                              Доповідач апеляційної інстанції Лисенко П.П.
УХВАЛА іменем України.

15 січня 2007 року.                                                                 м. Миколаїв.

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в
складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Кутової Т.З. та Данилової
О.О.,

із секретарем судового засідання
Варміш О.С.,

з участю :

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

представника
відповідача Паршенко Ю.П., у відкритому судовому засіданні за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 переглянула рішення місцевого Братського районного суду Миколаївської області від 21 вересня 2006 року,
ухваленого по цивільній справі за її ж позовом до Миколаївської обласної
дирекції Акціонерного поштово-пенсійного банку "Аваль" (надалі МОБ
АППБ "Аваль") про поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу і компенсації за моральну шкоду.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися у дане судове
засідання, перевіривши у межах оскарження обставини та докази, якими сторони їх
стверджували ,-

установила:

28 серпня 2006
року ОСОБА_1 пред'явила зазначений позов.

Його
обґрунтовувала тим, що 16 січня 2006 року уклала із відповідачем строкову трудову
угоду за умовами якої зобов'язувалася виконувати роботу касира Братського
відділення МОБ АППБ "Аваль", а той, у свою чергу, -виплачувати
заробітну плату і забезпечити умови праці.

Умови угоди виконувала сумлінно.

Не дивлячись на
це, під психічним тиском з боку керівника відділення ОСОБА_3 вона вимушено була
написати заяву про звільнення за згодою сторін, що передбачено п.1 ст. 36 КЗпП
України.

Посилаючись на зазначені обставини,
просила про задоволення її позову.

Заперечуючи
проти такого, представник відповідача та 3-я особа на стороні відповідача
пояснювали, що звільнення позивачки проведено за доброї волі сторін, ніякого
тиску на неї не здійснювалося, а тому у позові слід відмовити.

Рішенням
місцевого Братського районного суду Миколаївської області від 21 вересня 2006 року у позові відмовлено за
недоведеністю.

Не згодившись із
таким процесуальним документом, ОСОБА_1 його оскаржила і просила скасувати,
оскільки, як на її думку, суд дав неналежну оцінку зібраним по справі доказам
та неправильно застосував норми матеріального права, а саме, проігнорував
докази щодо застосування на неї тиску з метою спонукання до звільнення.

2

Апеляційну
скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без зміни,
оскільки той постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального
права.

Відмовляючи
ОСОБА_1 у позові, місцевий суд виходив з того, що її звільнення проведено з
дотриманням чинного трудового законодавства; припиняючи дію трудового договору
обидві сторони діяли свідомо і з власної доброї волі; допустимих доказів іншому
- немає.

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області
погоджується з такими обставинами та правовідношеннями, висновки суду 1
інстанції щодо них і результату вирішення справи, вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

За ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 ЦПК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначала, що до написання заяви про
звільнення її примусила ОСОБА_3, однак будь-яких доказів такому вона не надала,
хоча таке було її обов'язком.

За такого, названа ОСОБА_1 обставина не могла слугувати підставою для
задоволення її позову, що вірно констатував і місцевий суд.

Крім того, вона
зазначала, що звільнення проведено в період її тимчасової непрацездатності і
без врахування знаходження на її утримання дитини віком до 3-х років. Таке, на
її думку, є беззастережною підставою для поновлення на роботі.

Дійсно, ч. З ст.
40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з
ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності.

Однак,
відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 17 його
постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", це правило
застосовується лише у разі, коли розірвання трудового договору
проводиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Конфліктна ситуація, що вирішується у даній справі, не підпадає під дію
названої норми, оскільки розірвання договору проведено за угодою сторін.

Тому, і указана
обставина не могла бути підставою для задоволення позову.

Стосовно вимоги
позивачки вирішити спір на підставі ч. З ст. 184 КЗпП України, якою заборонено
звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років, то вона теж не може
бути задоволена, оскільки зазначена норма стосується звільнення жінок з
ініціативи власника або уповноваженого ним органу
і звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Тому, підстав для задоволення
апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 307- 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити. Рішення місцевого Братського
районного суду Миколаївської області від 21 вересня 2006 року залишити без
зміни.

3

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і з цього часу протягом
2-х місяців може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України.