У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

17 січня 2007 року                                                                                       м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого             Гнатенка А.В.,

суддів:                       Косенка
В.Й.,                      Гуменюка В.І.,

Григор'євої Л.І.,                  Данчука В.Г.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до Сімферопольського відділення відкритого акціонерного товариства
“Національна акціонерна страхова компанія “Оранта”, відкритого акціонерного
товариства “Національна акціонерна страхова компанія “Оранта” про стягнення
страхового відшкодування, за касаційною скаргою відкритого акціонерного
товариства “Національна акціонерна страхова компанія “Оранта” на рішення
Залізничного районного суду м. Сімферополя від 21 листопада 2005 року й ухвалу
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 20 березня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1. звернувся в суд із позовом до Сімферопольського
відділення відкритого акціонерного товариства “Національна акціонерна страхова
компанія “Оранта”, відкритого акціонерного товариства “Національна акціонерна
страхова компанія “Оранта” (далі - ВАТ “НАСК “Оранта”) про стягнення страхового
відшкодування в сумі 268096 грн., обґрунтовуючи тим, що 5 березня 2004 року між
ним та Сімферопольським відділенням ВАТ товариства “НАСК “Оранта” було укладено
договір страхування, відповідно до якого застраховано автомобіль
“Мерседес-Бенц”, номерний знак НОМЕР_1 Указаний застрахований автомобіль був
пошкоджений унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 9 листопада
2004 року. Відповідач страховий випадок визнав, однак страхову суму відшкодував
частково.

Уточнивши свої позовні вимоги, позивач просив стягнути на
свою користь із Сімферопольського відділення ВАТ “НАСК “Оранта” 222370 грн. 58
коп. та витрати, пов'язані з оплатою державного мита.

Рішенням Залізничного районного суду м. Сімферополя від
21 листопада 2005 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 20 березня 2006 року, позовні вимоги ОСОБА_1.
задоволено. Стягнуто з ВАТ “НАСК “Оранта” на користь ОСОБА_1. суму страхового
відшкодування - 222370 грн. 58 коп. та 51 грн. на відшкодування витрат на
оплату державного мита, а також на користь держави державне мито в сумі 1649
грн.

Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, ВАТ
“НАСК “Оранта” подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ВАТ “НАСК “Оранта” підлягає задоволенню
з таких підстав.

Залишаючи рішення Залізничного районного суду м. Сімферополя від                21 листопада 2005 року без
зміни, апеляційний суд виходив із того, що між позивачем та відповідачем 5
березня 2004 року укладено договір страхування на загальну суму 327400 грн. і
позивачу ОСОБА_1. видано страховий сертифікат № НОМЕР_2. Згідно з умовами
договору та ст. 8 Закону України від 7 березня                 1996 року № 85/96-ВР “Про
страхування” (далі - Закон № 85/96-ВР) страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або  законодавством, яка відбулася і з настанням
якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми  страхувальнику, застрахованій або іншій
третій особі.

9 листопада 2004 року в м. Києві сталася
дорожньо-транспортна пригода, тобто страховий випадок, у результаті якого
автомобіль позивача зазнав значні пошкодження, вартість яких згідно з висновком
комісійної авто-товарознавчої експертизи № НОМЕР_3, складає 258757 грн. 17
коп., відповідно до умов договору, яку страховик повинен сплатити.

Відповідач частково здійснив страхову виплату в розмірі
36386 грн. 59 коп. Суд відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України стягнув
на користь позивача 222370 грн. 58 коп. (258 757 грн. 17 коп. - 36386 грн. 59
коп.).

Проте з
такими висновками погодитися не можна.

Відповідно до п. 3 ст. 991 ЦК України та п. 3 ч. 1 ст. 26
Закону № 85/96-ВР страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати
у разі подання страхувальником свідомо неправдивих
відомостей про об'єкт страхування або про факт настання страхового випадку.

Згідно з п. 14.3 Правил добровільного
страхування транспортних засобів
№ 100  та п. 5.6.3 договору
страхування від 5 березня 2004 року страховик має право зменшити розмір
страхового відшкодування до 50 % у разі
надання страхувальником недостовірних відомостей щодо причин і обставин
страхового випадку.

Заперечуючи проти позову, ВАТ “НАСК “Оранта” послалося на
те, що ОСОБА_1. передав керування транспортним засобом своєму брату -             ОСОБА_2, тоді як відповідно до п.
4 заяви на страхування транспортного засобу, що знаходиться у заставі, особа,
яка має право та дозвіл на керування застрахованим автомобілем, крім заявника,
є ОСОБА_3 (а.с. 99). Тобто в договорі існує умова, згідно з якою страховик має
право відмовити повністю або частково у виплаті страхового відшкодування                        (п.п. 1.3.3 Договору)
при наявності підстав, зазначених у Правилах страхування та сертифікаті, а
також у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Суд усупереч вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України належним
чином не перевірив пояснень відповідача та всіх обставин справи, не дав їх
належної оцінки, не встановив і не зазначив у рішенні, чи мали місце обставини,
якими обґрунтовує свої заперечення ВАТ “НАСК “Оранта”, а також мотивів, з яких
відхилив доводи відповідача.

Крім того, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 338 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню з
передачею справи на новий розгляд, якщо суд вирішив питання про права та
обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Як
убачається з матеріалів справи, особою, винною у страховому випадку, є ОСОБА_2.

Проте в
порушення вимог ст. 108 ЦПК України останній не був притягнутий до участі в
справі в якості третьої особи, на що не звернув уваги й апеляційний суд.

За таких
обставин судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, у
зв'язку із чим підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд
до суду першої інстанції.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства
“Національна акціонерна страхова компанія “Оранта” задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Сімферополя від 21
листопада  2005 року та ухвалу
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 20 березня 2006 року
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                       В.Й.
Косенко

Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук