У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 травня 2007
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                Григор'євої
Л.І.,

суддів:                            Берднік І.С.,          Барсукової В.М.,

Балюка
М.І.,         Данчука В.Г., -

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом
військового прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в особі Луцького
прикордонного загону Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення квартирної плати та комунальних послуг,

встановила:

У серпні
2006 року військовий прокурор Луцького гарнізону в інтересах держави в особі
Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби України звернувся
до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що громадяни ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 проживають у службовому жилому приміщенні, яке
перебуває на балансі Луцького прикордонного загону, у АДРЕСА_1 та, починаючи з
травня 2002 року, не вносять плату за користування житлом і надані комунальні
послуги, а тому виникла заборгованість у розмірі 2 840 грн. 89 коп., які
прокурор просив стягнути з відповідачів на користь Луцького прикордонного
загону.

Рішенням
Любомльського районного суду Волинської області від              6 жовтня 2006 року позов
військового прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в особі Луцького
прикордонного загону Державної прикордонної служби України задоволено частково.

Ухвалено
стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2  на
користь Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби
України        1 173 грн. 79 коп.
квартплати та плати за комунальні послуги, 30 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та в дохід держави 51 грн.
судового збору.

У задоволенні
позову в частині стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь Луцького
прикордонного загону Державної прикордонної служби України квартплати та плати
за комунальні послуги відмовлено.

Рішенням
апеляційного суду Волинської області від 20 грудня 2006 року рішення
Любомльського районного суду від 06 жовтня 2006 року змінено. Ухвалено стягнути
з ОСОБА_1, ОСОБА_2 солідарно на користь Луцького прикордонного загону Державної
прикордонної служби 623 грн. 29 коп. заборгованості з оплати за користування
житлом і за надані комунальні послуги. У решті - рішення залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2
просять скасувати рішення Любомльського районного суду від     6 жовтня 2006 року та рішення апеляційного
суду Волинської області від         20
грудня 2006 року, постановити у справі нове рішення, яким відмовити позивачеві
в задоволенні його вимог.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Рішення є таким, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживають у службовому жилому приміщенні
за адресою: АДРЕСА_1. Указана квартира перебуває на балансі Луцького
прикордонного загону Державної прикордонної служби України, який надає
квартиронаймачам ОСОБА_1 і ОСОБА_2 комунальні послуги.

Задовольняючи позов прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в
особі Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби України, суди
виходили з доведеності факту заборгованості відповідачами з оплати за житло та
комунальні послуги з травня 2002 року.

Наявність заборгованості, за висновком суду, підтверджується розрахунками
позивача та квитанцією про оплату від 31 липня 2006 року, згідно з якою ОСОБА_1
сплатив 667 грн. 10 коп.

Однак із таким висновком не можна погодитися, оскільки суди дійшли їх із
порушенням вимог норм матеріального та процесуального закону.

Зокрема, суд не встановив розмір витрат та реально сплачені суми з оплати
за житлово-комунальні послуги, а також період утворення заборгованості з
наведенням відповідних розрахунків і доказів.

Суд не перевірив правильність нарахування позивачем оплати за житло та
комунальні послуги відповідно до нормативних актів, які регулювали це питання в
період, зазначений судом.

Судом не з'ясовані обставини, на які відповідачі посилалися як на підставу
своїх заперечень, не досліджені докази, що підтверджують ці обставини
(розрахунок відповідачів про переплату позивачеві 637 грн. у рахунок оплати за
квартиру та комунальні послуги).

При цьому суд не застосував норми Закону України “Про житлово-комунальні
послуги”, яким до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг віднесено встановлення цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги відповідно до закону, постанови Кабінету Міністрів
України від 22 червня 1998 року № 939 “Про вдосконалення системи державного
регулювання розміру квартирної плати та плати за утримання будинків і
прибудинкових територій”, яка діяла на момент виникнення спору, а також Порядку
формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових
територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня
2005 року № 560 та Положення про організацію та порядок надання службових жилих
приміщень і користування ними в Державній прикордонній службі України,
затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від
14 січня 2004 року № 44, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України від 30
січня 2004 року за №134/8733, вимоги яких поширюються на дані правовідносини.

Згідно з указаним Положенням про організацію та порядком надання службових
жилих приміщень і користування ними в Державній прикордонній службі України на
підставі спеціального ордера між наймодавцем та наймачем укладається договір
найму службового жилого приміщення. У матеріалах справи такий договір
відсутній.

Крім того, Положенням передбачено, що наймач службового жилого приміщення і
члени його сім'ї зобов'язані щомісяця своєчасно вносити квартирну плату й плату
за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну, теплову енергію та інші
послуги) за затвердженими в установленому порядку ставками й тарифами.

Усупереч вимогам ст. ст. 214, 215 ЦПК України суд не встановив наявність
інших фактів, що мають значення для вирішення справи, а саме: факту дотримання
чи пропущення строку позовної давності, про застосування якого заявляв
відповідач, та причини його пропуску.

При цьому судом не враховано вимоги
Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо застосування правил ЦК
України про позовну давність до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Ураховуючи, що відповідно до ст. ст. 267 ЦК України позовна давність
застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення,
суд не дав оцінки доводам відповідача про застосування строку позовної давності
до спірних правовідносин. Між тим, сплив позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Апеляційний суд не усунув зазначених порушень.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного вирішення справи, постановлені судові рішення
підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст.
336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

ухвалила:

Касаційну
скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Любомльського районного суду від 06 жовтня 2006 року та рішення апеляційного
суду Волинської області від 20 грудня 2006 року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Л.І. Григор'єва

Судді:
І.С. Берднік

В.М. Барсукова

М.І.  Балюк

В.Г. Данчук