Справа №22ц-161/2007 рік
першій інстанції - Бечко
РІШЕННЯ

Іменем      України

09 січня 2007 року                                                                                                 місто
Чернігів

Апеляційний   суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Коренькової З.Д.,

суддів - Заболотного В.М., Литвиненко І.В.

при секретарі - Куксі М.В.

з участю - позивачки, відповідача
та його представника

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Деснянського районного суду М.Чернігова від 16 листопада 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні
власністю та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2006 року ОСОБА_2
звернулась до суду з даним позовом і, уточнивши позовні вимоги, просила усунути
перешкоди в користуванні належною їй на підставі договору дарування від 24.04.1980 року частиною
будинку АДРЕСА_1, шляхом
виселення відповідача - її
колишнього чоловіка. Вказувала на те, що ОСОБА_1 останнім часом став зловживати
спиртними напоями, вчиняти сварки, допускаючи насильство щодо неї та дітей. При
цьому заходи запобігання та громадського впливу до відповідача виявились
безрезультатними, в результаті чого їй довелося залишити житло і проживати в
іншому місці.

Рішенням
Деснянського районного суду М.Чернігова від 16 листопада 2006
року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Суд прийшов до висновку, що
відповідач неодноразово вчиняв сварки з позивачкою, завдавав їй тілесних
ушкоджень, чим унеможливив проживання ОСОБА_2 у власному будинку.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення   суду
та   ухвалити   нове,
яким   відмовити   в
задоволенні   позову.

1

Апелянт вказує, що він своїми діями ніяким чином не
перешкоджав позивачці в користуванні власністю і не порушував правил співжиття.
Ніяких заходів громадського впливу до нього не застосовувалось, а ОСОБА_2
добровільно залишила будинок, оскільки пішла проживати до іншого чоловіка.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу,
перевіривши доводи скарги та матеріали справи, апеляційний суд приходить до
висновку, що апеляційна скарга піддягає задоволенню з наступних підстав.

По справі встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі до 18.03.1997
року, від якого мають двох спільних дітей - сина ОСОБА_3, та дочку ОСОБА_4. Після розірвання шлюбу
позивачка та відповідач продовжували проживати разом в частині жилого будинку,
що на праві приватної власності належить ОСОБА_2, згідно договору дарування від
24.04.1980 року.

З постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи від 13.09.2004
року вбачається, що після сімейної сварки, яка виникла між позивачкою та
відповідачем 12 вересня 2004 року, сторонам
було винесено протокол офіційного попередження про недопущення протиправних дій
один відносно одного та проведено профілактичну бесіду (а.с. 16).

Як вбачається з постанов про
відмову в порушенні кримінальної справи від 13.06.2006 року та від 22.06.2006
року, хоча між сторонами і відбувалися сварки на ґрунті особистих
неприязних відносин, але вони відбувалися не за місцем їх проживання, а в
громадських місцях (а.с. 13,
15).

Відповідно до ст. 116
ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом  з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням,
або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших
проживання в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу
наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Але в матеріалах справи відсутні
будь-які докази того, що відповідач систематично порушує правила співжиття і до
нього застосовувались заходи запобігання і громадського впливу.

Крім того, з акту від 27.09.2006 року вбачається,
що позивачка з серпня 2004
року не проживає у своєму будинку, а мешкає по вул. Єременка в М.Чернігові
з іншим чоловіком (а.с.29).

2

А тому відсутні підстави для
виселення ОСОБА_1 з будинку, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_2.

За таких
обставин, рішення суду першої інстанції не можна визнати законним і обґрунтованим. Таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

На підставі наведеного, керуючись
ст.116 ЖК України, ст. ст. ЗОЗ, 307, 309,
313-314, 316-317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду М.Чернігова від 16 листопада 2006 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців.

З