Справа № 2-12  2007 року
РІШЕННЯ

іменем
України

11 січня 2007 року                                     Токмацькнй
районний суд Запорізької області

у складі головуючого:                          Селіверстова С.М.

при секретарі:                                      Жмурко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину рухомого
майна, яке було набуте подружжям під час перебування у шлюбі

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину рухомого майна, яке було набуте подружжям під час
перебування у шлюбі, в якому вказала, що вона з відповідачем ОСОБА_2
перебували в шлюбі, який був розірваний ІНФОРМАЦІЯ_1 рішенням Токмацького
районного суду. Під час перебування у шлюбі
вона з відповідачем придбала у співвідповідача ОСОБА_3 автомобіль
"Вольво-340" д/з ІНФОРМАЦІЯ_2 на спільні сімейні гроші.
Вартість придбаного автомобіля складала 6000 грн. Як позивачка взнала вже після
розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_2 не оформив договір купівлі-продажу автомобіля
у нотаріальній конторі, а була надана лише довіреність на право керування
автомобілем строком на 10 років. Вважає вказану довіреність удаваним
правочином. Зараз виникло питання про розділ вказаного рухомого майна, а саме - автмобіля
"Вольво-340", у зв'язку з чим позивачка просить визнати за нею право
власності на 1/2 частину
автомобіля "Вольво-340" д/з ІНФОРМАЦІЯ_2.

В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та пояснила,
що вона разом з відповідачем ОСОБА_2,
який є її колишнім чоловіком, придбали у ОСОБА_3 автомобіль
"Вольво-340" д/з ІНФОРМАЦІЯ_2. Сама
особисто жодного разу не була присутня, коли ОСОБА_2
передавав гроші ОСОБА_3, але вважає, що вони дійсно
передавалися. Крім того, пояснила, що 18.07.2005
року вона позичила у чоловіка своєї сестри - ОСОБА_4 гроші в сумі 600 доларів США
для виплати за автомобіль.

Представник позивачки - ОСОБА_5 в судовому засіданні повністю підтримав позовні
вимоги та пояснив, що вважає вимоги позивачки обґрунтованими та в повній мірі
доведеними. Вважає надання ОСОБА_3 довіреності на право керування автомобілем
на ім'я ОСОБА_2 удаваним правочином, та вважає необхідним визнати за позивачкою
право власності на 1/2 частину
автомобіля "Вольво-340", д/з ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповїдч ОСОБА_2
в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він дійсно мав намір
придбати у ОСОБА_3 автомобіль "Вольво-340", д/з ІНФОРМАЦІЯ_2, про що
неодноразово розповідав позивачці та її родичам, але за відсутності коштів - не зробив цього.
Так як вони з ОСОБА_3 перебувають у дружніх
стосунках та в них є спільні інтереси, ОСОБА_3 надав йому в користування автомобіль "Вольво-340", д/з
ІНФОРМАЦІЯ_2, який належить ОСОБА_3 на праві
власності, за умови, що ОСОБА_2 буде за свій кошт обслуговувати його. Жодного
разу гроші він ОСОБА_3 не сплачував та в теперішній час не має такого наміру.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав
та пояснив, що він дійсно надав в
користування автомобіль "Вольво-340"', д/з ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2, з яким перебуває в дружніх
стосунках, оформивши належним чином довіреність на право керування автомобілем
на ім'я ОСОБА_2 Це було зроблено у зв'язку з тим, що він потребував допомоги
ОСОБА_2, тому як сам не встигав їздити по сімейних
справах.
Жодного разу ОСОБА_2 йому грошей за автомобіль не сплачував. Автомобіль
досі належить йому на праві приватної власності. З родичами позивачки ніколи не спілкувався та не казав їм, що продав
автомобіль ОСОБА_2, тому
що це не відповідає дійсності.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він є батьком позивачки та
йому відомо, що під час сумісного життя його донька із
ОСОБА_2 придбали автомобіль "Вольво". Жодних подробиць він не знає. Вже після розлучення зустрів Ніколаєва і той
в розмові сказав, що з ним розрахувалися.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він є чоловіком сестри
позивачки. В липні 2005 року до нього приїжджала позивачка та попрохала позичити
гроші в сумі 600 доларів США для розрахунку за автомобіль "Вольво", який вони з чоловіком придбали. На той час в них був автомобіль ВАЗ 2103. Він позичив вказану суму - 600 доларів США, про що була складена розписка. Гроші надавав позивачці особисто, в іноземній
валюті - доларах США, в присутності свого хрещеного сина ОСОБА_7, який підписував розписку в якості свідка. Чи передавалися
гроші ОСОБА_3 - йому не відомо,
він при цьому присутнім не був.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що він є хрещеним сином
ОСОБА_4, та працює в нього на подвір'ї
вантажником. Він пам'ятає, як у липні 2005 року до ОСОБА_4 приїжджала позивачка і чув розмову її з ОСОБА_4, коли
вона прохала позичити їй 600 доларів США для розрахунку за автомобіль. ОСОБА_4 погодився та
позичив їй гроші. Гроші давав в національній валюті - гривні. Про це була складена розписка, яку він підписав,
але не читав її. Також пояснив, що позивачка є йому крещеною матір'ю. Чи передавалися гроші ОСОБА_3 - йому не відомо.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, її представника, пояснення
відповідачів та свідків, а також вивчивши матеріали справи знаходить позов
ОСОБА_1 таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно
до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні
наявних у справі доказів.

Позивачкою не надано жодних доказів того факту, що відповідач ОСОБА_2
дійсно придбав у відповідача ОСОБА_3
автомобіль "Вольво-340", д/з ІНФОРМАЦІЯ_2. Вона
жодного разу не бачила чи передавав ОСОБА_2
гроші ОСОБА_3, а також ніколи сама не робила цього та не обговорювала з ОСОБА_3 питання про передачу грошей. В судовому
засіданні пояснила, що всі питання вирішував
колишній чоловік - ОСОБА_2, і з його слів вона вважала, що автомобіль ним було придбано. Вказаний факт позивачка
підтверджує поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Разом з тим, зазначені свідки в судовому засіданні пояснили, що вони
особисто не бачили, чи передавав коли не будь ОСОБА_2
гроші ОСОБА_3 Висновок про те, що ОСОБА_2 придбав
автомобіль зробили зі слів позивачки, а також з того, що ОСОБА_2 останнім часом постійно їздив на зазначеному автомобілі. Крім
того, суд враховує, що вказані свідки перебувають у різній ступені родинних
стосунків з позивачкою та можуть бути зацікавлені у результаті
вирішення справи.

Згідно відповіді начальника Токмацького МРЕВ ДАІ, вказаний автомобіль
належить ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про
реєстрацію НОМЕР_1. 19.07.2005 року, згідно заяви
власника транспортного засобу, Токмацьким МРЕВ ДАІ було видано тимчасовий реєстраційний талон НОМЕР_2 на право керування вищевказаним автомобілем строком на 10 років на ім'я
ОСОБА_2, 1975 року народження, який мешкає в АДРЕСА_1.

Вказана довіреність не надає право
ОСОБА_2 в повній мірі розпоряджатися автомобілем,
тобто він не набув усіх прав як власник автомобіля, які мав би після укладання договору купівлі-продажу, у зв'язку з чим суд не може
розцінювати надання довіреності на право керування
автомобілем удаваним правочином, вчиненим відповідачами з метою приховати інший
правочин, а саме купівлю-продаж автомобіля.

Приймаючи до уваги вище викладене, суд визнає позовні вимоги ОСОБА_1 недоведеними
та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 57, 60,212, 213, 215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права
власності на 1/2 частину рухомого майна, яке було набуте подружжям під час перебування у
шлюбі - відмовити повністю.

Протягом десяти днів з момента проголошення рішення може бути
подана заява про апеляційне оскарження цього рішення,
а протягом двадцяти днів з момента подання вказаної заяви може
бути подана апеляційна скарга на рішення.

Суддя Токмацького  районного суду                                                          С.М.
Селіверстов