У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20 червня 2007 року                                                                                                      м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів:

Григор'євої Л.І.,

Данчука В.Г.,

Гуменюка В.І.,

Косенка В.Й.,-

розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку та поділ земельної
ділянки, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку
користування земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а :

У грудні 1999 року ОСОБА_1, звернувшись до суду з указаним позовом,
зазначала, що вона та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками по 1/2 частині жилого
будинку АДРЕСА_1.  Позивачка з 1982 року
користується земельною ділянкою, що раніше належала її діду, ОСОБА_3, площею
735 кв.м, яка прилягала до його частини будинку, тому просила визнати за нею
право власності на вказану земельну ділянку. Посилаючись на те, що з
відповідачкою не досягнуто згоди щодо користування земельною ділянкою, просила
поділити, а фактично встановити порядок користування земельною ділянкою
відповідно до встановленого порядку користування, виділивши їй у користування
573 кв.м, а відповідачці - 295 кв.м та залишити 61 кв.м у спільному
користуванні згідно з висновком судово-технічної експертизи.

Не погодившись із позовом, ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов і,
посилаючись на те, що за спірним будинком рахується 818 кв.м, а не 868 кв.м, як
визначено експертизою, тому просила встановити порядок користування земельною
ділянкою відповідно до часток кожного співвласника, виділивши їй            409 кв.м.

Рішенням Рівненського міського суду від 16 травня 2005 року, залишеним без
зміни ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 28 жовтня 2005 року, позов
ОСОБА_1 задоволено повністю, позов ОСОБА_2 - частково. Встановлено порядок
користування земельною ділянкою за будинком АДРЕСА_1 згідно з висновком
судово-технічної експертизи. Виділено в користування ОСОБА_1 земельну ділянку
площею 573 кв.м, а ОСОБА_2 - площею 295 кв.м, залишено земельну ділянку площею
61 кв.м у  спільному користуванні сторін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалені у справі судові
рішення скасувати та направити справу на новий розгляд, посилаючись на
порушення судами норм матеріального і процесуального права та невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,
вирішить справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Суд, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення порядку
користування земельною ділянкою згідно з єдиним варіантом висновку
судово-технічної експертизи з урахуванням фактично встановленого між сторонами
порядку, виходив із того, що права співвласників будинку порушуватися не
будуть, та визнав, що поділу підлягає земельна ділянка площею 868 кв.м, яка
прилягає до будинку сторін у справі.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки суд дійшов до
нього без повного та всебічного з'ясування обставин справи, прав та обов'язків
сторін, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми
процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що на земельній ділянці по вул. Шевченка в
м. Рівному розташовані два жилі будинки з окремою нумерацією: НОМЕР_1 і
НОМЕР_2. Сторони у справі є співвласниками будинку НОМЕР_1. Земельна ділянка
виділялася лише під будинок НОМЕР_1, а пізніше побудований сарай літ. «Б» був
переоформлений під будинок НОМЕР_2 та прийнятий в експлуатацію 31 травня             1960 року.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із того, що загальна площа земельної
ділянки становить 1 578 кв.м, між попередніми співвласниками будинків НОМЕР_1 і
НОМЕР_2 фактично слався порядок користування, згідно з яким до будинку НОМЕР_1
належить 868 кв.м, а до будинку НОМЕР_2 - 649 кв.м і 61 кв.м знаходиться у
спільному користуванні. У зв'язку з цим суд установив порядок користування лише
щодо 868 кв.м земельної ділянки.

Разом з тим матеріали справи не містять безспірних даних про те, що між
співвласниками обох будинків склався саме такий порядок користування земельною
ділянкою. Суду не надано плану відведення земельної ділянки в натурі, немає
даних про встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки, у
тому числі між будинками НОМЕР_1 і НОМЕР_2.

Між тим, відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990
року право користування або право власності на землю виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і
одержання документа, що посвідчує це право. Таких документів у справі немає, їх
наявність судами не з'ясовувалась.

Визнаючи як встановлений факт, що за вказаними будинками повинен
обліковуватись певний розмір земельної ділянки, та що за будинком НОМЕР_2
повинна належати земельна ділянка площею 649 кв.м, суд не притягнув до участі у
справі співвласників указаного будинку, оскільки рішення суду впливає на їхні
права та обов'язки, що відповідно до п. 4 ст. 338 ЦПК України є безумовною
підставою для скасування рішення суду з направленням справи на новий розгляд.

Крім того, суд установив порядок користування земельною ділянкою між
співвласниками будинку НОМЕР_1 за порядком, який між ними склався. Проте при
цьому суд виходив лише з пояснень позивачки ОСОБА_1, а відповідачку ОСОБА_2 у
порушення положень ст. ст. 74, 158 ЦПК України взагалі в судове засідання не
викликав. Оскільки її представник із цього приводу пояснень не давав, суд також
повинен був визнати явку відповідачки до суду для дачі пояснень обов'язковою
згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 169 ЦПК України.

Указане є безумовною підставою для скасування рішення суду з направленням
справи на новий розгляд (п. 3 ст. 338 ЦПК України).

Розглянувши справу за відсутності відповідачки ОСОБА_2, суд не з'ясував
усіх обставин справи, в порушення вимоо ст. 213 ЦПК України належним чином не
оцінив та не спростував її доводи, викладені в зустрічній позовній заяві, про
те, що розмір спірної земельної ділянки біля будинку НОМЕР_1 становить саме 818
кв.м, а біля будинку НОМЕР_2 - 804 кв.м, на підтвердження чого вона надала лист
Рівненського міського управління земельних ресурсів з графічним планом
земельної ділянки, на якому містяться підписи сторін у справі про погодження з
таким розміром (а.с. 40-41, 74-75).

Також суд у порушення вимог ч. 4 ст.
10 ЦПК України не вирішив клопотання відповідачки ОСОБА_2 про призначення
судово-технічної експертизи, заявленої в зустрічній позовній заяві, яка
пред'явлена до суду після проведення попередньої судово-технічної експертизи,
не погоджуючись з її висновком.

Зазначаючи, що права співвласників будинку таким визначенням порядку
користування земельною ділянкою не порушуються, суди не спростували доводи
відповідачки про те, що вона позбавлена можливості належним чином користуватися
своєю частиною будинку. Зазначені доводи повинні бути з'ясовані. При цьому слід
звернути увагу на роз'яснення, дані в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до яких суд
може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде
висновку, що угода явно ущемляє законні права когось із співвласників,
позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку,
фактично виключає його з числа користувачів земельної ділянки.

Апеляційний суд, погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, не звернув
увагу на зазначені недоліки, як і районний суд не усунув розбіжностей у даних
щодо загального розміру земельної ділянки та земельної ділянки, що рахується за
будинком НОМЕР_1.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвели до
неправильного вирішення справи, постановлені судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 16 травня 2005 року та ухвалу
апеляційного суду Рівненської області від 28 жовтня 2005 року скасувати, а
справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                        А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                                   Л.І.
Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко