Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 травня
2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В.,                                     Пшонки
М.П.,  Лященко Н.П.,
Прокопчука Ю.В., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права власності на 12 частину нерухомого майна,  за касаційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня 2005 року та
ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області від 17 січня 2006 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася в суд
з позовом до ОСОБА_2 про
визнання права власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину приміщення магазину-кафе „ІНФОРМАЦІЯ_1”, розташованого по АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначала, що з відповідачем вона
знайома з початку 1997 року, з квітня 1997 року вони стали проживати як подружжя в її квартирі НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 27 квітня 2000 року за її кошти, що були надані їй тіткою, яка
продала спадщину, придбали однокімнатну квартиру    НОМЕР_2 у
будинку АДРЕСА_1 для спільного
проживання. Протягом декількох років проводили капітальний ремонт за спільні кошти як власними силами, так і за участю
будівельників, оскільки перебували у фактичних шлюбних стосунках, вели сумісне господарство.
Ремонт був закінчений восени 2004 року, після чого вони придбали в цю квартиру
всі речі домашнього вжитку, необхідні для проживання, тобто меблі, посуд, електротовари та інше і як подружжя
вселились у неї та продовжували спільно жити до
березня 2005 року, коли
відповідач став чинити перешкоди їй у проживанні в спірній квартирі. Крім того, у період
шлюбних стосунків вона та відповідач за сумісні кошти, у травні 2001 року,
придбали приміщення магазину-кафе
„ІНФОРМАЦІЯ_1”, що розташоване по АДРЕСА_1 і
переобладнали його під магазин - кафе за вилучені нею від продажу у травні
2002 року власного будинку в АДРЕСА_2. Весь час вони проживали однією
сім'єю, вели спільне господарство,
разом працювали та займалися бізнесом, мали сумісний бюджет. На підставі
наведеного позивачка просила задовольнити її позов.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня 2005 року,
залишеним без зміни ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської області від 17 січня 2006 року, позов  ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1
право власності на 1/2 частину  квартири
НОМЕР_2 у будинку
АДРЕСА_1 та на 1/2  частину приміщення
магазину - кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого в будинку АДРЕСА_1. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150 грн. державного мита та 125 грн. державного мита
на користь держави.

ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати
постановлені в справі  рішення та
постановити нове, яким  відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на порушення судовими інстанціями норм
процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, і з ним погодився суд  апеляційної інстанції, виходив із того,
що  в період з 1997  року до березня 2005 року сторони перебували
у фактичних шлюбних відносинах і за обопільною згодою, маючи спільний бюджет,
придбали спірне майно: квартиру НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1 та нежиле приміщення
магазину-кафе “ІНФОРМАЦІЯ_1”, розташоване в тому ж будинку.

Проте з такими висновками судових інстанцій погодитися не можна з таких
підстав.

Як установлено судом, власність на ім'я відповідача була придбана в   2000 та 2001 роках і при вирішенні спору
застосуванню підлягають норми матеріального права, що діяли на момент
придбання, оскільки відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Такі спори мають вирішуватися
відповідно до Закону України “Про власність”.

Згідно зі ст. 17 Закону України “Про власність” майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною власністю, якщо інше не встановлено письмовою
угодою між ними.

Будь-яка угода про створення
сумісної власності між сторонами відсутня, а сам лише  факт перебування у фактичних шлюбних
відносинах без встановлення участі сторін спільною працею в набутті майна не є
підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на нього.

Поклавши в основу рішення твердження позивачки про те, що вона проживала
разом із відповідачем, вела спільне господарство, мала спільний бюджет і майно,
суд не навів переконливих доказів, які
підтверджували б факт вкладення сумісної праці сторін у придбання жилого
та нежилого приміщень, а сама  позивачка не
представила суду належних доказів своїх вимог.

На порушення вимог ст. 215 ЦПК України суд не навів норм матеріального
права, які регулюють спірні правовідносини і якими він керувався при
постановленні рішення.

При викладених обставинах постановлені судові рішення без змін залишатися
не можуть і підлягають скасуванню з ухваленням по суті нового рішення, яким
позов ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення.

На підставі наведеного та ст. 17 Закону України “Про власність”, керуючись
ст. ст. 335, 336, 341 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

вирішила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня 2005 року та
ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області від 17 січня 2006 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог
до ОСОБА_2  про визнання права власності.

Рішення набирає законної
сили з моменту його оголошення й оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

М.П. Пшонка

Ю.В. Прокопчук