Справа 22-9745/2006 р.                                                                        Головуючий
Категорія 12           Доповідач Прокопчук Л.М .
УХВАЛА

Іменем     України

18 січня     2007 р.                                                                                 м.Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

Головуючого: судді Голубинського A.M. Суддів Прокопчук Л.М., Лук'янової С.В. При
секретарі   Пометун С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1, прокурора Пролетарського району м. Донецька в
інтересах ОСОБА_1 на рішення Пролетарського районного суду м. Донецьку від 04 вересня 2006 р. у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, 3-тя особа комунальне підприємство ЖЕК №1 Пролетарського
району м. Донецька про визнання особи такою, що втратила право користування
жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, 3-ї особи Третя
Донецька державна нотаріальна контора, ОСОБА_7 про
визнання угод недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння та
виселення ,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 04 вересня 2006 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволені частково -
ОСОБА_1 визнаний таким, що втратив право користування
жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1. Відносно
позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по комунальним послугам з
ОСОБА_1 та зобов'язання відповідного органу зняти ОСОБА_1 з реєстрації,
відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання угод недійсними,
витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

ОСОБА_1 та прокурор Пролетарського району м. Донецька подали апеляційні
скарги на рішення суду. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду
скасувати, постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2
відмовити, а його позов задовольнити. Посилається на те, що висновки суду не
відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права,
оскільки суд безпідставно не прийняв до уваги вирок, яким ОСОБА_4 засуджена за
вчинення шахрайський дій відносно спірної квартири.

Аналогічні
доводи має апеляційна скарга прокурора.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача та
прокурор підтримали доводи апеляційних скарг, просили їх задовольнити.

Представник
позивачки просив відмовити в задоволенні скарг.

Позивачка ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6
в судове засідання не з'явились. Відповідачка ОСОБА_4 в письмових запереченнях
посилається на

2

те, що
вона не вчиняла шахрайських дій, не згодна з вироком суду. ОСОБА_5, ОСОБА_3,
ОСОБА_6 письмових заперечень на скаргу не надали.

Заслухавши доповідача, пояснення представника
відповідача, прокурора, представника позивачки, дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги слід відхилити, а рішення суду
залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 308
ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального права.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено,
що у серпні 2004 року
ОСОБА_1 оформив в нотаріальній конторі довіреність на ім'я ОСОБА_4 на право
розпорядження належної йому квартири АДРЕСА_1, в тому числі шляхом її обміну, продажу. У
вересні 2004 року
ОСОБА_4, діючи за довіреністю, продала зазначену квартиру ОСОБА_5. Вироком суду
від 10 січня 2006 року ОСОБА_4
була визнання винною в тому, що, здійснюючи свій злочинний умисел, направлений
на заволодіння чужим майном, зловживаючи довірою ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_1, яка належала останньому і яка коштувала 30927 грн., а отримані від продажу кошти привласнила, чим
заподіяла ОСОБА_1 шкоду у крупних розмірах. За вказані дії вона
засуджена за ст. 190 КК
України до позбавлення волі У листопаді 2004
року позивачка ОСОБА_2 придбала зазначену квартиру шляхом укладання
договору купівлі-продажу з ОСОБА_3.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частини визнання ОСОБА_1
таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд виходив з того, що
він не є власником квартири, його реєстрація
в квартирі порушує право власності позивачки, більше шести місяців він не
проживає в спірному помешканні. В позові ОСОБА_1 відмовлено з тих
підстав, що він, видаючи довіреність, діяв за своєї волі, мав намір на
відчуження квартири. Вибираючи контрагента він повинен був діяти більш
обережно. Оскільки він неналежним чином поставився до вибору контрагента, то
він позбавляється права вимагати повернення майна від добросовісного набувача.
Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_1 не позбавлений права вимагати від особи, яка
не виправдала його довіри за угодою відшкодування збитків, завданих
шахрайством.

Висновки суду
першої інстанції відповідають обставинам справи.

Так, згідно із довіреністю від 8.08.2004 p., завіреною в
нотаріальному порядку, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 розпоряджатися (продавати,
обмінювати, заставити, здати в оренду тощо) належною йому квартирою, для чого
надав ОСОБА_4 право підписувати договори, отримувати належні платежі та інше
(а.с. 53).

Доводи апеляційних скарг про те, що ОСОБА_1 видав довіреність під впливом
обману, не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Частина 1 ст. 230 ЦК України
передбачає можливість визнання судом недійсним правочину, якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне
значення. Видача довіреності є одностороннім правочином, тому посилання в
апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 видав довіреність під впливом обману з
боку ОСОБА_4 не грунтуються на законі. Крім того, як з пояснень представника
ОСОБА_1 в судовому засіданні, так і з тексту довіреності вбачається, що ОСОБА_1
бажав відчуження своєї квартири. За таких обставин суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку про те, що ОСОБА_1 видав довіреність добровільно,
підстав для визнання довіреності недійсною немає.

Оскільки ОСОБА_4 продала квартиру, діючи в межах
повноважень зазначених в довіреності, виданою ОСОБА_1, не має підстав
стверджувати, що квартира вибула з володіння ОСОБА_1 не з його волі. При
вирішенні спору судом вірно застосовані норми ст. 388 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на вирок суду, як на
доказ, яким підтверджується, що при вчиненні довіреності ОСОБА_1 перебував під
впливом омани, що квартира вибула з його володіння не з його волі, не відповідає вимогам ч. 4 ст. 61 ЦПК України, згідно із якою,
зокрема, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили,
обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій
особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії

3

та чи вчинені
вони цією особою. Із вироку суду не вбачається, що ОСОБА_1 надав довіреність
під впливом омани.

Відповідає вимогам закону висновок суду про те, що ОСОБА_1 втратив право
користування спірною квартирою.

Відповідно до положень ст. 48
Закону від 7 лютого 1991 року № 697-Х11 „Про
власність" власник може вимагати
усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані
з позбавленням володіння.

Суд встановив, що позивачка у визначеному законодавством порядку купила 19 листопада 2004 р. спірну
квартиру у ОСОБА_3. Право власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру припинено з
укладанням договору від 14.08.2004
р., тому він втратив право користування цим приміщенням.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що
рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і
процесуального права. Доводи апеляційних скарг не містять підстав для його
скасування.

Керуючись ст.ст.
308, 315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні
скарги відхилити.

Рішення Пролетарського районного суду м. Донецька від 04.09.2006 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців,
починаючи з дня набрання законної сили.

Головуючий   Судді