УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24 січня 2007 року     колегія суддів  судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого, судді:   Берзіньш В.С Суддів:   Дралло І.Г.

М»ясоєдової Т.М.

за участю секретаря Войциховської Е.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в
М.Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_2 про
визнання права власності на квартиру за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Центрального районного суду М.Сімферополя Автономної Республіки Крим від 06 квітня 2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2005
року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права
власності на 12 долю квартири та поділ квартири. В подальшому уточнила позовні
вимоги та просила визнати на підставі ст.ст.60,70 СК України право спільної
сумісної власності за нею та відповідачем на квартиру АДРЕСА_1; визнати за нею
право власності на 23 частки цієї квартири. Позов мотивовано тим, що з жовтня
1995р.сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3;
в період шлюбу їх сім»єю була придбана спірна кооперативна квартира, пайові
внески виплачувались в період спільного проживання, проте квартира оформлена на
відповідача. Просила відступити від рівності часток подружжя у майні з
урахуванням того, що неповнолітній син проживає з нею.

ОСОБА_2 позов не визнав та звернувся до суду з зустрічним
позовом про поділ спірної квартири з визнанням за ним права власності на 23 її
частки, а за ОСОБА_1 - на 13
частку. В подальшому уточнив позовні вимоги та просив визнати спірну квартиру
його особистою власністю, посилаючись на те, що всі грошові кошти, які були
сплачені в якості пайових внесків за спірну квартиру, є його особистими
коштами, оскільки в повному обсязі були надані йому його батьком і ця квартира
повинна була бути передана його батькам. Оскільки пайові внески сплачені' коштами, які
подаровані його батьком, то просив визнати за ним право власності на
паєнакопичення та на квартиру в цілому.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги,
зустрічний

позов   не   визнала.
Представник   відповідача   підтримав
зустрічний   позов,

заперечуючи проти позову ОСОБА_1. Представник органу
опіки та піклування

Справа №22-ц-311/2007р              Головуючий

в першій
інстанції - Тимошенко
К.Г.

Доповідач
- Берзіньш B.C.

2

підтримала  позов
ОСОБА_1 враховуючи інтереси
неповнолітнього  ОСОБА_3.

Рішенням суду від 06.04.2006р. визнано за ОСОБА_1
право власності на 23 частки спірної квартири і за
ОСОБА_2 - право власності на 13 частку спірної квартири; ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного
позову відмовлено. Додатковим рішенням від 11.09.2006р.
квартира АДРЕСА_1 визнана спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2; ухвалою суду від 11.092006р. усунено описки, допущені в рішенні
суду від 06.04.2006р.

Не погодившись з рішенням суду від
06.04.2006р., ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про
скасування рішення суду, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи,
невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

В засіданні апеляційного суду
ОСОБА_2 та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 та її
представник проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на
їх необгрунтованність.

Обговоривши наведені у скарзі
доводи, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи,
колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення, суд виходив із
обгрунтованності заявлених ОСОБА_1 вимог та необгрунтованності позовних вимог
ОСОБА_2.

Такі висновки суду узгоджуються з
матеріалами справи і не суперечать діючому законодавству.

Так по
справі встановлено, що сторони по справі знаходилися у зареєстрованному шлюбі з жовтня 1995р. до грудня 2004 року.   Від шлюбу мають
сина ОСОБА_3.  За час шлюбу подружжя придбало
квартиру АДРЕСА_1, перший внесок за яку в ЖБК-92 було внесено 13.02.1998 року, а ІНФОРМАЦІЯ_1 р. було видано свідоцтво про право
власності на цю квартиру на ім'я відповідача по справі ОСОБА_2.  Син ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 -ОСОБА_3 є неповнолітнім і проживає з позивачкою по справі ОСОБА_1,
розмір аліментів, які він одержує від відповідача ОСОБА_2,    недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку.

Статтями
60,70ч.З  Сімейного кодексу
України встановлено,  що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності пожружжя. За рішенням суду частка майна дружини
може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній
для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За таких обставин суд правильно прийшов до висновку про обгрунтованність позову ОСОБА_1 Доводи апелянта про
внесення пайових внесків в ЖБК за рахунок коштів, наданих його батьками, з
посиланням на

з

положення ст.57 СК України, ст.218 ЦК України неспроможні, оскільки ст.10ч.3, 60ч.І ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень; належних та допустимих доказів, які б
їх підтверджували, ОСОБА_2 суду не надав. Цивільний
кодекс України, на ст.218 якого посилається апелянт, набрав
чинності з 01.01.2004р. і зворотньої сили не має, дана норма закону регулює правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової
форми правочину, а ст.ст.719ч.5,219 чинного ЦК України передбачено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка
перевищує 50-тикратний розмір
неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню; у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення такий
правочин є нікчемним. Статтями 47,244 ЦК України, чинного до 01.01.2004р., передбачалось, що договір дарування на суму понад 500 крб., а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50крб. повинен бути нотаріально
посвідчений; недодержання нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

Не можуть бути взяті до уваги і
доводи апелянта про намір укласти мирову угоду про оформлення спірної квартири на сина,
оскільки ч.2ст.11,ст.31ч.З ЦПК України
передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд; укладення мирової угоди є правом, а не обов'язком
сторін по справі.

Відповідно до ст.ст.ЗОЗч.1, 308 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Підстав для скасування рішення суду за доводами
апеляційної скарги немає. Додаткове рішення суду
сторонами не оспорюється.

На підставі наведеного і керуючись статтями 303,308 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрального районного суду М.Сімферополя
Автономної Республіки Крим від 06 квітня 2006 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинність з моменту
проголошення і може бути

оскаржена в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох

місяців.