АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА Іменем
України

14 лютого 2007 року

Апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого -
судді                         Франовської К.С.

суддів                                                 Широкової Л.В.

Товянської О.В.

при секретарі судового

засідання                                            Чичирко В.А.

з участю

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Корольовського районного суду м. Житомира від 26 вересня 2006 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення
місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа - орган
опіки та піклування Житомирської міської ради про визначення
місця проживання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів ,

встановив:

У березні 2006 р. ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовом про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,
просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишивши його
на її утриманні та вихованні, посилаючись на те, що вона належним чином утримує
сина та турбується про нього, відповідач своєю поведінкою негативно впливає на
виховання сина, травмує його психіку, вчить його грубості, неповазі до неї та
налаштовує проти неї (а.с.4-6) та з позовом про стягнення аліментів, в якому
просила стягнути на її користь аліменти з ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частини його місячного доходу (заробітку), але не
менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення
ним повноліття. Позивач посилалась на те, що дитина проживає з нею та перебуває
на її утриманні. Відповідач добровільно не надає допомогу на утримання дитини
(а.с.70-71).

В червні 2006 р. ОСОБА_1 звернувся
з позовом до суду про розірвання шлюбу, і встановлення місця проживання дитини.
Просив розірвати шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_2, зареєстрований 22.08.1998 р. Березівською
сільською радою Володарсько-Волинського району Житомирської області, актовий
запис НОМЕР_1; залишити
дитину на постійному проживанні з ним; судові витрати покласти на
відповідачку(а.с.56-57). Позивач посилався на ті обставини, що сім'я розпалась
у зв'язку з аморальною поведінкою

Справа № 22ц-459                                                                                                     Головуючий у суді 1-ї
інстанції Котік Т.С.

Категорія   34                                                                                                             Суддя-доповідач Франовська К.С.

відповідачки, яка неодноразово
зраджувала йому, а тому з січня 2006
р. вони не проживають разом, не ведуть спільного господарства та не
підтримують подружніх стосунків. На його думку її поведінка негативно впливає
на сина, робить неможливим створення нормального психологічного клімату
необхідного для виховання дитини. Відповідачка
не має власного житла, тому не може належним чином утримувати сина (а.с.56-57).

Ухвалою Корольовського
районного суду м. Житомира   від 26 вересня 2006 р.

об'єднано в одне провадження позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з позовами ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визначення місця проживання
дитини та стягнення аліментів (а.с. 106).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 вересня 2006 р.

позовні вимоги про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано
шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
ОСОБА_2 (ОСОБА_4) ІНФОРМАЦІЯ_3, який
зареєстрований Березівською сільською радою Володарсько-Волинського району
Житомирської області, актовий запис НОМЕР_1
від 22.08.1998 р.
Неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 суд
залишив на подальшому вихованні матері за її місцем проживання. Позовні вимоги
про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти на
користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4
частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше встановленого законом
розміру для дитини відповідного віку, починаючи з 27.03.2006 р. і до
повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 51 грн. судового
збору та ЗО грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення. Витрати,
пов'язані з отриманням свідоцтва про розірвання шлюбу, покладено на позивача та
відповідачку по вісім гривень з кожного.

Додатковим
рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 04 січня 2007 р. відмовлено
ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 щодо визначення місця
проживання дитини.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить рішення Корольовського районного суду м. Житомира від
26 вересня 2006 р. скасувати
в частині залишення без задоволення його позовних вимог про залишення дитини на
проживанні з батьком, задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до нього про залишення
дитини на спільному проживанні з матір'ю та стягнення аліментів та ухвалити
нове про задоволення його позовних вимог та про відмову у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2

Апелянт
посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції,
невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права. Зокрема, суд не звернув уваги на те, що
ОСОБА_2 не має власного житла, на час розгляду справи вона з дитиною проживала
в орендованій квартирі, без укладення письмового договору оренди. Її заробітна
плата становить в середньому 900
грн. на місяць і більша її частина спрямовується на сплату орендної плати
за користування найманою квартирою. Отже, на думку апелянта, відповідачка
неспроможна створити нормальних умов для фінансового та побутового забезпечення дитини, і в будь-який час може
залишитись з дитиною без місця проживання. А він на праві приватної
власності має трьохкімнатну квартиру, отримує середню заробітну плату більше 1000 грн. в місяць,
крім того відкрив валютний рахунок, на якому знаходиться значна сума коштів.
Отже, зазначає апелянт, він може створити кращі умови для проживання та виховання
сина, тому дитина повинна залишитись з ним проживати, і повністю
забезпечуватись ним матеріально.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду
першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить
до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

Судом
встановлено, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1998 p., мають
неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
Протягом кількох останніх років між сторонами
виникли непорозуміння в шлюбі, що стало причиною конфлікту, а в подальшому і розпаду
сім»ї. У січні 2006 року
подружжя припинило подружні стосунки та ведення спільного господарства і
роз»їхались у різні місця проживання. Малолітній ОСОБА_3 залишився проживати з
матір»ю.

Вирішивши остаточно про
необхідність розірвання шлюбу, сторони не прийшли до згоди щодо місця
проживання сина ОСОБА_3. Кожен з батьків бажає , щоб дитина залишилась на проживання при ньому і
стверджують , що
перешкод для цього немає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 і залишаючи сина на подальше
проживання при ній, суд першої інстанції правильно виходив із рівності прав та
обов»язків батьків, але надав перевагу матері, яка піклується про дитину,
створила належні умови для проживання та виховання сина. При цьому суд врахував
висновки органу опіки та піклування з порушеного питання (а.с.92), вік дитини та її
прихильність до матері.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років,
визначається за згодою батьків. Ст. 161
СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не
дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, спір між ними може
вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору
щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до
кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне
значення.

Як зазначено в
п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких
норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1998
року, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати
те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті
якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини.

Декларація прав
дитини від 20 листопада
1959 року
містить принцип 6, за яким
дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації, тобто перевага
надається матері.

В матеріалах
справи відсутні докази того, що позивачка неналежним чином виконує батьківські
обов'язки, веде себе аморально та безвідповідально, і її поведінка негативно
впливає на дитину. Відсутні докази на підтвердження доводів ОСОБА_1 про грубе
поводження матері з сином, відсутність належного догляду, тощо.

Відмовляючи у
позові ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини при ньому, суд не
позбавив його прав та обов»язків щодо участі у вихованні сина. Батько має право
на побачення з дитиною, проведення спільних днів відпочинку, участі у його
розвитку, оздоровленні та матеріальному забезпеченні. Мати не має права
перешкоджати батькові, що проживає окремо, у виконання своїх батьківських
обов»язків та реалізації передбачених законом прав.

Посилання
апелянта на ту обставину, що ОСОБА_2 не має власного житла, а винаймає квартиру
і її доходи є мізерними, у зв»язку з чим дитина не матиме належних умов для
проживання та виховання, є безпідставними.
Вирішуючи спір, суд виходив, перш за все, з інтересів дитини,    яка
вже зазнала морально-психологічної травми в результаті розлучення
батьків, а розлучення ще і з матір»ю дитини, яка надто прив»язана до неї, може
нанести непоправну травму малолітньому. Кращі матеріально-побутові умови життя
батька не можуть бути самодостатньою підставою для передання йому дитини.

Згідно ст. 180 СК України
батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У зв'язку з
тим, що ОСОБА_2 заявила про стягнення аліментів з батька дитини за виконавчим
листом, суд правильно ухвалив рішення про стягнення аліментів.

Доводи
апеляційної скарги висновків, викладених у рішенні суду не спростовують.

Ухвалене судом
першої інстанції рішення є законним та обгрунгтованим, підстав для його
скасування не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307-308,
313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1     відхилити.

Рішення
Корольовського районного суду м. Житомира від 26 вересня 2006 року 2006 р. та додаткове рішення цього ж
суду від 04 січня 2007 року залишити без    змін.

Ухвала може бути
оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного

суду.