У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23 травня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В.,  Прокопчука Ю.В.,

Лященко Н.П.,  Пшонки М.П. -

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міського суду від 28
листопада 2003 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 24
березня 2004 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2002 року позивачка
звернулася в суд із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 2 вересня
2002 року на вимогу працівників Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській
області вона передала відповідачу гроші в сумі 2 285 грн. у рахунок
відшкодування матеріальної та моральної шкоди, нібито завданої останньому
злочинними діями її онука. У листопаді 2002 року в порушенні кримінальної
справи відносно онука відмовлено у зв'язку з відсутністю в його діях складу
злочину. Позивачка просила позов задовольнити та стягнути з відповідача на її
користь суму безпідставно набутих ним грошей.

Рішенням Ужгородського міського суду
від 28 листопада 2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від

24
березня 2004 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Статтями 202, 202-1 ЦПК України 1963
року, що діяв на час розгляду справи, передбачалося, що рішення суду має бути
законним і обґрунтованим лише на доказах, які були досліджені у судовому
засіданні, та що рішення має бути постановлено щодо: наявності обставин
(фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони
підтверджуються; правовідносин, зумовлених встановленими фактами; правової
норми, яка регулює ці правовідносини.

Постановлені судові рішення не
відповідають цим вимогам.

Позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтувалися
на тому, що 2 вересня 2002 року вона на вимогу працівників міліції, вважаючи,
що для цього є підстави, відшкодувала ОСОБА_2 нібито заподіяну злочинними діями
її онука,

ОСОБА_3,
шкоду, сплативши відповідачу 2 285 грн. 30 коп. Оскільки щодо внука винесено
постанову про відмову в порушенні кримінальної справи за відсутністю в його
діях складу злочину, позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 безпідставно отримані
кошти.

Місцевий і апеляційний суд,
відмовляючи в позові та відхиляючи апеляційну скаргу виходили з того, що
ОСОБА_1 добровільно сплатила ОСОБА_2 2 285 грн. 30 коп. за викрадені її внуком
речі, а тому ці кошти слід вважати такими, що отримані відповідачем підставно.

При цьому судом не отримано та не
досліджено доказів про те, що таке викрадення речей онуком позивачки мало місце
та що кошти отримані відповідачем підставно.

Наведені порушення призвели до
неправильного вирішення справи, а тому судові рішення підлягають скасуванню з
підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись
ст. 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Ужгородського міського суду від 28 листопада 2003 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 24 березня 2004 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.В. Патрюк

Судді:
А.В. Костенко

Н.П.
Лященко

Ю.В. Прокопчук

М.П.
Пшонка