Справа № 2 -98/2007р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

16
січня  2007 р.
Індустріальний   районний   суд

м.
Дніпропетровська

у
складі:              головуючого судді
-  Слюсар Л.П.

при секретарі
-  Олексенко М.В.

за участю
адвоката - ОСОБА_5

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську  цивільну

справу  за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
треті особи ОСОБА_4, Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора
м.

Дніпропетровська
про визнання недійсним заповіту, доручення, договору дарування

квартири
і визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за

законом,
-

ВСТАНОВИВ
:

У
серпні  2001  року
ОСОБА_1 звернулася до

Індустріального
районного  суду з позовом до ОСОБА_2,
третя

особа
Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора м. Дніпропетровська

про  встановлення факту родинних відносин,
визнання недійсним  договору

дарування
квартири і визнання права власності на квартиру в порядку спадкування

за
законом.

В
уточнюючих позовних вимогах   від
11.04.2003 року  до  ОСОБА_2, ОСОБА_3,  треті особи ОСОБА_4, Шоста Дніпропетровська
державна нотаріальна контора м.

Дніпропетровська  позивачка просила  визнати недійсним заповіт  від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2, недійсним
доручення від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3, визнання недійсним

договору
дарування квартири  АДРЕСА_1 і

визнання
права власності на квартиру в порядку спадкування за законом .

Рішенням
Індустріального районного суду від 11 березня 2005 року  в задоволені

позову  відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою  колегії суддів Судової палати з цивільних
справ Апеляційного суду

Дніпропетровської
області від 29 вересня 2005 року  Рішення
Індустріального

районного
суду від 11 березня 2005 року скасовано.

При
новому розгляді справи позивачка
відмовилася від вимог  в частині

встановлення
факту родинних відносин, оскільки факт встановлений і ніким не

оспорюється   (т.2
а.с.114).

Третьою
особою  ОСОБА_4 було подано позовну заяву
про

визнання  недійсним заповіту, доручення та договору
дарування квартири ( т.2 а.

с.35-38).  В ході розгляду справи третя особа  подала заяву про відмову від

позову.
Відмова прийнята судом та винесено ухвалу від 25.10. 2006 року про

закриття
провадження .

В
судовому засіданні  позивачка  в обґрунтуванні своїх вимог посилалась  на те,

що
вона є  рідною сестрою ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народження. Він

був
одиноким,  інвалідом ІІ групи, у зв'язку
з тим, що в 1944 році одержав

черепно-мозкову
травму,  ускладнену  церебросклерозом, дисциркуляторною

енцефілопатією
3 ст. з двохсторонньою  пірамідною
недостатністю, синдромом

Паркінсона  регідно тремтячої форми.  Він перебував на диспансерному обліку.

ОСОБА_6
проживав один в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 житловою площею 19,1 кв.м.,
загальною площею 30,7

кв.м.  Весною
1999 року ОСОБА_6 тяжко захворів. Психічний стан його був

поганий.  04 травня 1999 року він склав на ім'я ОСОБА_4

заповіт,
який був посвідчений нотаріусом Першої державної нотаріальної

контори.   Відповідачка ОСОБА_2, познайомившись із
ОСОБА_6

у
серпні 1999 року скористалася його станом здоров'я, його слабкістю до молодих

жінок
і вирішила забезпечити себе житлом, оскільки проживала в гуртожитку.

14.09.1999
року ОСОБА_2 разом із матір'ю ОСОБА_3

привезли
ОСОБА_6 в Шосту Дніпропетровську державну нотаріальну контору.  Де

був
посвідчений заповіт на ОСОБА_2, згідно до якого ОСОБА_6 заповідав

ОСОБА_2
квартиру АДРЕСА_1. Там же було посвідчене доручення від імені ОСОБА_6 на ім'я

ОСОБА_3  з тим, що остання могла оформити документи в
ДМБТІ та у

нотаріуса
з метою передачі у власність   ОСОБА_2
належної ОСОБА_6

квартири.   05 жовтня 1999 року  від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_2

був
посвідчений договір дарування квартири
АДРЕСА_1. Від імені ОСОБА_6 діяла на підставі доручення мати

обдарованої
- ОСОБА_3.   Вважає, що  заповіт і доручення необхідно вважати

недійсним,  тому що на час їх  складання і посвідчення нотаріусом,  враховуючи

стан
здоров'я ОСОБА_6, не міг розуміти значення своїх дій, керувати ними, не

розумів
значення вчинених дій.

Відповідачка
ОСОБА_2 та представник  позовні вимоги не
визнали. Просили в

задоволені
позову відмовити.  Суду пояснили, що  померлий ОСОБА_6 дійсно

був
визнаний інвалідом другої групи. Однак він добре розумів значення своїх

дій.  На обліку у психіатра він не знаходився.
Відповідно до довідок

Центрального
архіву Міністерства оборони Російської Федерації поранень у ОСОБА_6 за
1944-1947 роки  не було.  Посилання позивачки на те, що ОСОБА_6 був

недієздатний  спростовується доказами по справі. Також
посилання позивачки на

те,
що її брат любив молодих жінок не дає підстави вважати його недієздатним.

Звернув
увагу на те, що в  державних
нотаріусів,   які посвідчували  заповіт,

доручення   не було сумнівів щодо  дієздатності
ОСОБА_6 .

Представник третьої особи ,  діючий на підставі доручення, в судовому

засіданні    просив суд в задоволені позову відмовити.
Суду пояснила,  що

вона  посвідчувала доручення,  заповіт і договір дарування  у відповідності до

чинного
законодавства України: Закону “ Про нотаріат” , та “Інструкції про

порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами України”.
Доручення  і заповіт

ОСОБА_6
надавав особисто, йому були роз'яснені всі наслідки і він особисто

наполягав
на  написання в доручені  дарування.
Оскільки це був стандартний

бланк
то в ньому було закреслено  ті дії,
які  не надавалися, і допечатано

дарування.   Сумнівів щодо дієздатності ОСОБА_6 у неї
не  виникало.

Третя
особа   ОСОБА_4 в судове засідання не
з'явилася. Про час і місце

слухання
справи  повідомлялась належним чином, про
причину неявки суд не

повідомила
(т.2 а.с. 120 ).

Суд,
вислухавши сторони, адвоката, свідка,
спеціаліста, вивчивши матеріали

справи,  вважає, що позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Як встановлено в ході судового розгляду,
ОСОБА_6, був власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого

14.11.1997
року Дніпропетровським міськвиконкомом за №3/3500-97,

зареєстрованого
в Дніпропетровському МБТІ № 271 п-84 ( т.1 а.с. 84 ) .   04

травня  1999 року
ОСОБА_6 склав в першій Державній нотаріальній

конторі
м. Дніпропетровськ заповіт , відповідно до якого  він заповідав все

належне
йому майно де б воно не було, та з чого б воно не складалося, в тому

числі
і належну квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_4 (т.1
а.с.64.)  14.09.1999 року  ОСОБА_6

склав
в Шостій державній нотаріальній конторі м. Дніпропетровськ заповіт ,

відповідно
до якого  на випадок смерті зробив таке
розпорядження:  належну

йому  квартиру АДРЕСА_1  заповідав

ОСОБА_2(
т.1 а.с.78).   Відповідно до доручення
від

14.09.1999
року ОСОБА_6 доручив ОСОБА_3

подарувати
належну йому на праві  власності квартиру
АДРЕСА_1.   Відповідно до листа КП ДМБТІ
від 13.01.2003 року НОМЕР_1

ОСОБА_3  по дорученню, посвідченому 6-ю
Дніпропетровською державною

нотаріальною
конторою 14.09.1999 року за реєстром НОМЕР_2 від імені ОСОБА_6, 15.09.1999 було
оформлено замовлення НОМЕР_3 для дарування

квартири
квартиру АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.

88-89).
Відповідно до договору дарування від 05.10.1999 року  ОСОБА_3 , яка діяла за дорученням від імені
ОСОБА_6  та ОСОБА_2 уклали договір, про
те, що ОСОБА_6 подарував а ОСОБА_2

прийняла
в дар  квартиру АДРЕСА_1 ( т.1

а.с.
79-80).    Відповідно до свідоцтва про
смерть від 09.01.2001 року   ОСОБА_6
помер по причині  кардіосклероз
атеросклеротичний ІНФОРМАЦІЯ_2 року ( т.1 а.с.141).  На підставі договору дарування   від 05.10.1999 року

квартира
АДРЕСА_1 зареєстрована в КП

ДМБТІ
за  ОСОБА_2 ( т.1 а.с.7).

Як пояснила відповідачка,  вона познайомилася із ОСОБА_6  в 1997

році,  на момент знайомства із ним вона працювала в
ПТУ №54.  В нього на

квартирі
проживали дві її учениці з яких він не брав грошей, але просив їх

готувати
їжу, ходити на базар, прибирати в квартирі.
Вона неодноразово

заходила
в його квартиру і розмовляла з ним  про
учениць.  ОСОБА_6  приходив

до
неї на роботу і  просив допомоги щодо
прибирання в квартирі,  таку допомогу

вона  та учениці ПТУ йому неодноразово йому
надавали.  ОСОБА_6 сам

запропонував
їй поїхати до нотаріуса і оформити договір дарування квартири,

ОСОБА_6
був одинокий йому ніхто не допомагав.

Суд не може прийняти до уваги твердження
позивачки про те, що  ОСОБА_6 із за  черепно-мозкової травми отриманої в роки
війни був при складанні

заповіту
та доручення недієздатним і не розумів значення своїх дій, оскільки

відповідно
до  листа Дніпропетровської обласної
клінічної лікарні ім. І.І.

Мечнікова  від 16.10.2001 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1
народження в

відділенні
психо-соматики обласної клінічної лікарні не знаходився (т.1 а.с.

34).
Відповідно даних  міського
психоневрологічного диспансеру  від
18.10.2001

року  ОСОБА_6 на обліку не знаходився ( т.1
а.с.36), відповідно до даних

психоневрологічного
диспансеру  від 24.10.2001 року  ОСОБА_6 на обліку не

перебував
( а.с.40).

Як показав у судовому засіданні свідок
ОСОБА_7 ,  він зі слів

ОСОБА_6
написав в його медичній карточці, про те, що була отримана черепно-

мозкова
травма в роки війни.  Ніяких
підтверджуючись документів не надавалось.

Так
відповідно до листа Центрального архіву Міністерства оборони Російської

Федерації
від 19.04.2006  року  “ даних про поранення  та контузію
на

23.10.1944
року не має”  ( т.2 а.с.52).  Відповідно до
листа Центрального

архіву  Міністерства оборони Російської Федерації від
02 травня 2006 року №

3/П-47929  , даних щодо порання та контузії ОСОБА_6 не
має ( т.2 а.с. 94).

Спеціаліст
ОСОБА_8 пояснив,  про те, що  діє Інструкція “ Про

порядок
встановлення  причинного зв'язку
інвалідності у колишніх

військовослужбовців  з перебуванням на фронті”.   У військовому білеті ОСОБА_6 не має даних
про поранення.  Дивлячись на медичні
документи які є по справі

він
не вбачає підстав для проведення посмертної-психіатричної експерти,

оскільки
по даним матеріалам її не можливо провести, а якщо вона буде

призначена
судом то в її проведенні буде відмовлено.

Якби б ОСОБА_6 був  недієздатним то  він би був направлений на

обласну
МСЕК з психіатрії,  а не
неврологічну.  Якби ОСОБА_6 був психічно

хворий,
то йому була б встановлена група інвалідності по основній хворобі.

Оглядаючи
медичну карту ОСОБА_6 зразу стає зрозуміло, що всі хвороби  пов'

язані
із його віком,  а не з  його психічним станом.

Вислухавши сторони, свідка та
спеціаліста  Ухвалою  суду від 16 січня

2007
року  було відмовлено позивачці в
проведенні посмертної судової

психіатричної
експертизи.

Посилання
позивачки на те, що тільки особа, яка не розуміє значення своїх дій

може
подарувати квартиру чужій людині,  а не
залишити родичам, не може бути

прийнята
судом до уваги, , оскільки як показала  в
судовому засіданні

представник
третьої особи, ОСОБА_9, яка безпосередньо
посвідчувала

доручення,  заповіт та договір дарування,   в неї не виникало  сумнівів щодо

дієздатності  ОСОБА_6
ОСОБА_6 виразив свою волю і подарував спірну

квартиру
відповідачці.  Звернула увагу суду на те
, що  і при посвідчені

першого
заповіту у нотаріуса також не виникло сумнівів щодо дієздатності ОСОБА_6

Згідно
до ст.55 ЦК України ( в редакції 1963 року) угода,  укладена

громадянином,
хоч і дієздатним,  але який в момент її
укладання перебував у

такому
стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними,

може
бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

У
відповідності до постанови Пленуму Верховного суду України  від 28.04.1978

року
№3 ( зі змінами, внесеними постановами від 25.12.1992 року №13 та від

25.05.1998
р. № 15) “ про судову практику в справах про визнання угод

недійсними”
правила ст.55 ЦК України поширюються на ті випадки, коли не має

законних
підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що

в
момент укладання угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти

значення
своїх дій або керувати ними.

Таким
чином, оцінюючи всі докази по справі  суд
вважає, що позовні вимоги

ОСОБА_1
не  знайшли своє підтвердження в судовому
засіданні і

задоволенню
не  підлягають .

У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи  не інакше

як
за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього

Кодексу,
в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших

осіб,
які беруть участь у справі.

Керуючись: постановою  Пленуму Верховного суду України  від 28.04.1978

року
№3 ( зі змінами, внесеними постановами від 25.12.1992 року №13 та від

25.05.1998
р. № 15) “ про судову практику в справах про визнання угод

недійсними”
ст. 55  ЦК України ( в редакції 1963
року)  , ст.ст.3, 11, 15 , 58,

59,60,  212-215 ЦПК України , суд -

ВИРІШИВ:

В
задоволенні позову    ОСОБА_1   - відмовити в повному

обсязі.

Рішення може  бути оскаржено до апеляційного суду
Дніпропетровської області

через
Індустріальний районний суд, шляхом подачі у 10-ти денний строк, з дня

проголошення
рішення, заяви про апеляційне оскарження і подання після цього

протягом
20-ти днів апеляційної скарги,   або без
подання заяви про апеляційне

оскарження,
шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 10-ти днів з дня

проголошення
рішення.

Суддя

Л.П. Слюсар