У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16 травня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора Іванівського району в інтересах Іванівської
районної ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю “Росія”, Генічеського державного бюро технічної
інвентаризації, Щасливцевської сільської ради, треті особи - Генічеська
міжрайонна державна податкова інспекція, сільськогосподарський виробничий
кооператив “Україна” про визнання угод та свідоцтв про право власності на
об”єкти нерухомості недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення
Генічеського районного суду від 14 червня 2006 року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 6 грудня 2006 року,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2004 року прокурор Іванівського району звернувся в суд з
доповненим в подальшому позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, сільськогосподарського
товариства з обмеженою відповідальністю “Росія” ( далі - СТзОВ “Росія”),
Генічеського державного бюро технічної інвентаризації (далі - Генічеського
БТІ), Щасливцевської сільської ради, треті особи - Генічеська міжрайонна
державна податкова інспекція (далі - Генічеська МДПІ) та сільськогосподарський
виробничий кооператив “Україна” (далі - СВК “Україна”) про визнання укладених
22 та 28 січня 2004 року СТзОВ “Росія” з ОСОБА_1. договорів купівлі-продажу
бази відпочинку “Таврія” в с. Генічеська Гірка та укладеного 25 лютого 2004
року ОСОБА_1. з ОСОБА_2. договору дарування зазначеної бази відпочинку, а також
виданого 20 січня 2004 року Щасливцевською сільською радою ТзОВ “Росія”
свідоцтва про права власності на базу відпочинку недійсними з тих підстав, що
база відпочинку належить територіальній громаді Іванівського району.

Заочним рішенням Генічеського районного суду від 14 червня 2006 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 6 грудня
2006 року, позов задоволено. Визнано недійсним видане 20 січня 2004 року
Щасливцевською сільською радою Генічеського району свідоцтво про право
власності СТзОВ “Росія” на базу відпочинку “Таврія” в с. Генічеська Гірка.
Визнано недійсними укладені 22 та 28 січня 2004 року СТзОВ “Росія” з        ОСОБА_1. договори купівлі-продажу бази
відпочинку “Таврія” та укладений 25 лютого 2004 року ОСОБА_1. з ОСОБА_2.
договір дарування зазначеної бази відпочинку. ОСОБА_2 зобов”язано повернути
базу відпочинку “Таврія” Іванівській районній раді.

В касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначені судові рішення та
закрити провадження в справі, посилаючись на їх необгрунтованість та порушення
судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд серед
іншого вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з чим
погодився апеляційний суд, виходив з того, що СТзОВ “Росія” протиправно
оформило право власності на неналежне йому майно, яке в подальшому стало
об”єктом відчуження, оскільки зазначене майно належало СВК “Україна” і той  передав його у комунальну власність територіальних
громад Іванівського району, право якої і порушено оспореними прокурором
угодами.

Однак, з таким висновком погодитися не можна.

Згідно зі ст. 36-1 Закону України “Про прокуратуру” прокурор представляє в
суді інтереси держави. В рішенні Конституційного Суду України від 8 квітня 1999
року № 3-рп/99 зазначено, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших
учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні
загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм,
спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного
кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної,
екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх
суб”єктів права власності та господарювання тощо.

Однак, судом не з”ясовано в чому полягає порушення інтересів саме держави,
а не Іванівської районної ради, оспореними прокурором угодами, та чи у зв”язку
з цим є правові підстави для звернення прокурора до суду.

Також відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що СВК “Україна” передало у власність територіальних
громад Іванівського району 3 дачні будинки бази відпочинку “Таврія” в липні
2004 року.

За таких обставин висновок суду про порушення права Іванівської районної
ради на базу відпочинку угодами, укладеними в січні та лютому 2004 року не є правильним,
і суду слід було уточнити позовні вимоги та з”ясувати чи не зводяться вони до
усунення перешкод у користуванні власністю позивача, право на яке виникло в
нього в липні 2004 року, та витребування її з чужого незаконного володіння, а
також чи набув позивач право саме на ті об”єкти, які були предметом відчуження
за оспореними ним угодами, оскільки йому передано 3 дачні будинки бази
відпочинку, а за оспореними угодами відчужено базу у складі двох будинків
відпочинку, двох вбиралень, навісу та однієї споруди.

Крім того, визнаючи договори недійсними, суд не застосував
передбачених  ст. 216 ЦК України правових
наслідків недійсності правочину, а зобов”язуючи ОСОБА_2 повернути базу
відпочинку Іванівській районній раді не з”ясував чи наявні передбачені ст. 388
ЦК України підстави для витребування майна від добросовісного набувача.

Не взято судом до уваги і того, що на підставі ч. 2 ст. 224 ЦПК України у
разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у
випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів, а в судовому засіданні 14
червня 2006 року, коли судом ухвалено рішення, був присутній представник одного
з них - Генічеського БТІ.

Таким чином, судом допущено порушення норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і передачі
справи на новий розгляд. Оскільки зазначені порушення було допущено судом
першої інстанції і не було усунено апеляційним судом справу слід передати на
новий розгляд суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Генічеського районного суду від 14 червня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Херсонської області від 6 грудня 2006 року скасувати і
передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк