У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

13 червня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів:

Григор'євої Л.І.,  Гуменюка В.І.,

Данчука В.Г., Косенка В.Й.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Одинадцята Київська державна нотаріальна
контора, про визнання договору дарування квартири недійсним та зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Дванадцята Київська державна
нотаріальна контора, про визнання договору довічного утримання недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення колегії суддів судової
палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2005 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2001 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом
про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 20
жовтня 2000 року між ОСОБА_4, від імені якої діяла за дорученням ОСОБА_5, та
ОСОБА_3. Свій позов           ОСОБА_1
аргументувала тим, що власником спірної однокімнатної квартири була вона згідно
з договором довічного утримання, укладеним 11 серпня 1998 року з ОСОБА_4  Оскільки рішення Ленінградського районного
суду м. Києва від          3 жовтня 2000
року про розірвання вказаного договору довічного утримання скасовано ухвалою
суду апеляційної інстанції від 13 грудня 2000 року, то вважала, що належна їй
квартира неправомірно була відчужена за дорученням ОСОБА_4 ОСОБА_5 подала
зустрічний позов про визнання недійсним договору довічного утримання,
укладеного 11 серпня 1998 року між ОСОБА_4 та            ОСОБА_1, мотивуючи тим, що ОСОБА_4
вимушена була укласти цей договір у зв'язку з її похилим віком і хворобою.
Також указувала, що ОСОБА_1 умови договору не мала наміру виконувати, не
надавала ОСОБА_4 харчування, ліків, коштів і не здійснювала за нею необхідний
догляд.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Солом'янського районного суду м. Києва
від 7 грудня 2004 року первісний позов задоволено, у задоволенні зустрічного
позову відмовлено. Постановлено визнати недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1від 20 жовтня 2000 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_3.

Додатковим рішенням цього ж суду від 27 січня 2005 року
стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 812 гривень 75 копійок судових витрат, а
також 20 гривень 37 копійок державного мита в дохід держави.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2005 року вказані рішення
місцевого суду скасовано, зустрічний позов задоволено, у задоволенні первісного
позову відмовлено. Постановлено визнати недійсним договір довічного утримання,
укладений 11 серпня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і посвідчений Дванадцятою
Київською державною нотаріальною конторою.

ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду
України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної
інстанції й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на
порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи в повному об'ємі рішення місцевого суду, суд
апеляційної інстанції виходив із того, що в ОСОБА_1 не виникло право власності на спірну квартиру, оскільки
нею після укладення договору довічного утримання не проведено державної
реєстрації цього права, і вважав, що ОСОБА_4 вправі була розпорядитися вказаною
квартирою, подарувавши її ОСОБА_3. Договір довічного утримання, на думку
апеляційного суду, є недійсним, тому що              ОСОБА_4 була хворою, старою і
потребувала стороннього догляду, який              ОСОБА_1 не надавала.

Проте з такими висновками апеляційної інстанції
погодитися не можна, оскільки в порушення вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України 1963
року, переоцінивши досліджені місцевим судом докази, колегія суддів не
зазначила, які процесуальні норми при встановленні фактичних обставин порушив
суд першої інстанції та який матеріальний закон порушив або неправильно
застосував при цьому, що є підставою для ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 425 ЦК УРСР за
договором довічного утримання  одна
сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я  (відчужувач), передає у власність другій
стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна
зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі
у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що 11 серпня 1998 року
було укладено договір довічного утримання між ОСОБА_4 і ОСОБА_1, який
посвідчено нотаріально.

За правилами ст. 425 ЦК УРСР у ОСОБА_1 виникло право на
спірну квартиру незважаючи на те, що воно не було зареєстровано в органах БТІ.

Отже, апеляційний суд помилково вважав, що за ОСОБА_4
зберігалось право власності на спірну квартиру та що вона правомірно
розпорядилася нею                   20
жовтня 2000 року, подарувавши це майно ОСОБА_3.

Апеляційний суд також безпідставно вважав ОСОБА_5
належним позивачем, задовольняючи її вимогу про визнання недійсним договору
довічного утримання від 11 серпня 1998 року, стороною якого вона не була.

Оскільки місцевий суд, задовольняючи позов ОСОБА_1 і
відмовляючи в задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_5, правильно встановив, що на
момент укладення договору дарування ОСОБА_4 не була власником спірної квартири,
а відповідачка ОСОБА_5 не була стороною в договорі довічного утримання й не
мала права вимоги, тому передбачених ст. 309 ЦПК України 1963 року підстав для
задоволення позову ОСОБА_5 та відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 у суду
апеляційної інстанції не було.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції
підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції з
підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 336, 339, 344
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2005 року скасувати, а рішення
Солом'янського районного суду м. Києва від 7 грудня 2004 року залишити без
зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.В. Гнатенко

Судді:

Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко