Справа № 22ц - 265/2007                                    Головуючий у першій інстанції КУЗЮРА В.О.
Категорія - цивільна                                                                                    Доповідач - ШЕМЕЦЬ Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 лютого 2007 року                                                                                                      м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді:   ІВАНЕНКО Л.В,

суддів:                        ШЕМЕЦЬ Н.В., ГУБАР B.C.,

при
секретарі:     ІВАНОВІЙ Н.Б.,

3 участю:                  ЯЦЕНКОЛ.М.,

адвоката                    ОСОБА_5

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області
від 13 грудня 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення, -

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення
Бобровицького районного суду від 13
грудня 2006 року
скасувати та постановити нове рішення по суті його позовних вимог.

Оскаржуваним рішенням відмовлено ОСОБА_1 в задоволені його позову до   ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду є
несправедливим і безпідставним. Суд неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, і в своєму рішенні не дав належної оцінки його поясненням.
До іншої жінки він перейшов проживати по тій причині, що відповідачі вигнали
його з подарованого ним будинку і поміняли замки. З будинку він всіх речей не
забирав, а взяв лише одяг та дрібні речі особистого вжитку. Вважає, що як
батько відповідачок, має право проживати у подарованому будинку, так як у нього
іншого житла немає, він людина похилого віку, постійно хворіє, чим чинить
перешкоди і незручності для сім'ї і має бажання померти у своєму колишньому
будинку, який він збудував своїми руками і де ніхто не проживає. Суд також не
врахував, що відповідачки вигнали його з будинку, а його пояснення в цій
частині проігнорував.

В засіданні апеляційного суду відповідачка ОСОБА_3 проти
апеляційної скарги позивача заперечувала, просила її відхилити, рішення суду
залишити без змін, вважаючи його правильним.им.

Судом першої інстанції встановлено, що в 1994 році позивач
подарував відповідачкам будинок АДРЕСА_1. 16
травня 2003 року він
одружився з ОСОБА_4 і в
червні цього року переїхав до неї, прописався в будинку дружини, забрав речі зі
спірного будинку. Суд вважав такі дії позивача зміною місця проживання і
втратою права на користування спірним житлом. Також суд зазначив, що позивачем
не надано доказів щодо вчинення відповідачками перешкод у проживанні в будинку
до моменту його виїзду з нього.      ,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний
суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню
без зміни з таких підстав.

2

Згідно договору дарування від 23.08.1994 року ( а.с.15-16) позивач
подарував своїм дочкам -
відповідачкам по справі, жилий будинок в АДРЕСА_1 і проживав в ньому зі
своєю дружиною ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті дружини проживав
один. Маючи похилий вік та потребуючи догляду, він вирішив знайти жінку, яка б
його доглянула. 16 травня 2003 року він одружився з ОСОБА_4 (а.с.42), перейшов
до неї жити, зареєструвався у неї -АДРЕСА_2 ( а.с. 43), перевіз до неї свої
речі. Згідно пояснень позивача в судовому засіданні суду першої інстанції (а.с.32) повернутися до
свого колишнього будинку його змушує та обставина, що дочка його дружини проживає
разом з ними, має свою сім"ю, народила дитину, а будинок невеликий і тому
він з дружиною бажає проживати окремо. Спірний будинок залишив добровільно.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів
того, що відповідачки чинили перешкоди його перебуванню в будинку до червня 2003 року. Такий
висновок суду повністю узгоджується з поясненнями самого позивача, не надано
таких доказів і апеляційному суду, крім того, в матеріалах справи відсутні
докази примусового вигнання позивача з будинку, як він про це наголошує в
апеляційній скарзі, тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними та
необгрунтованими.

Також суд першої інстанції вірно зазначив, що укладення шлюбу, переїзд
позивача до будинку дружини, його реєстрація за новим місцем проживання,
перевезення майна, проживання там три роки свідчать про постійне проживання за
іншою адресою зі своєю сім"єю, відсутність позивача у спірному будинку не
є тимчасовою.

Необгрунтованими є доводи апелянта про те, що у його колишньому будинку залишились
його речі, а з собою він забрав лише одяг та дрібні речі особистого вжитку. Як
вбачається з відмовного матеріалу НОМЕР_1 по заяві ОСОБА_3 з приводу викрадення
речей з будинку у квітні 2003 року, позивач разом з дружиною вивезли до її
будинку майно, яке, як він стверджував у своєму поясненні від 10.06.2003 року,
належать йому як спадкоємцю за законом - ліжка, столи, стільці, холодильник,
газову плитку з балонами, шафи, сервант, газовий котел, ванну, подушки, матраци
та інші численні предмети домашнього вжитку, це ж підтвердила і ОСОБА_4 та її
дочка.

Як свідчать пояснення сторін, після одруження позивача між ним та доньками
виникли неприязні відносини і тому відповідачки як власники будинку категорично
заперечують проти вселення батька. Враховуючи, що позивач є членом сім"ї
ОСОБА_4, його відсутність понад встановлений законом строк у будинку АДРЕСА_1,
апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив
позивачеві у захисті його права - права на вселення.

Крім того, позовні вимоги позивача обгрунтовані з посиланням на ст.156 ч.1
ЖК України -позивач як член сім"ї має право проживати в подарованому
будинку. Апеляційний суд враховує, що він розпорядився своїм правом власності
на житловий будинок в 1994році.Згідно ч.1,4 ст. 156 ЖК України члени сім"ї власника жилого будинку, які
проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником будинку. Припинення сімейних відносин з
власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням.
Проте матеріали справи свідчать, що сторони з 1994 року разом, однією сім"єю у спірному будинку ніколи
не проживали. Членом сім"ї відповідачок позивач в сенсі постійного
проживання разом і ведення спільного господарства в зазначений період не  був, а кровний зв'язок між сторонами не
породжує  безумовного права на

2

користування житлом, оскільки судом встановлено,
що позивач добровільно, без будь-якого примусу зі сторони
позивачок залишив спірний будинок, створив нову сім"ю і положення ст. 156 ЖК України щодо права користування
житлом як члена сім"ї поширюється на житло
АДРЕСА_2, а не АДРЕСА_1.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення
суду залишенню без змін, як таке, що
постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України апеляційний

суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Бобровицького районного
суду від 13 грудня 2006 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може
бути оскаржена в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий: