СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ Іменем   України

21 лютого 2007 року

Апеляційний суд Житомирської області
в складі:

головуючого - судді                               Франовської К.С.

суддів                                                   Широкової Л.В.

Товянської О.В.

при секретарі судового

засідання                                              Забеліній О.О.

з участю

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну
скаргу ЗАТ «АТЗТ «Коростенський фарфор» на
рішення Коростенського міськрайонного
суду Житомирської області від ІНФОРМАЦІЯ_1 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ «АТЗТ «Коростенський фарфор» про стягнення заробітної плати за час вимушеного
простою, -

встановив:

У ІНФОРМАЦІЯ_2 року позивач
звернулася до суду з вказаним позовом, в якому
просила стягнути з відповідача на її користь 3321 грн. 33 коп. за час вимушеного простою , який мав місце не з її вини, з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України. Зазначала, що перебувала у відпустці без
збереження зарплати у ІНФОРМАЦІЯ_3
році 76 днів, у
ІНФОРМАЦІЯ_4 році-140
днів, в ІНФОРМАЦІЯ_5 -
57 днів. Вважає, що таке суперечить
трудовому законодавству, оскільки фактично мав місце простой, який повинен бути оплачений у встановленому порядку.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської
області від ІНФОРМАЦІЯ_1 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТЗТ «Коростенський фарфор» на
користь ОСОБА_1 680 грн. 53 коп.
заробітної плати за час вимушеного простою без вирахування податків та загальнообов'язкових платежів, та на користь держави
державне мито в сумі 51 грн. та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн.

Справа № 22ц/336                                                              Головуючий у суді 1 -ї інстанції Волкова Н.Я.

Категорія    41                                                                       Суддя-доповідач Франовська К.С.

2

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні
позовних вимог за безпідставністю, посилаючись порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, зазначає апелянт, суд не дав оцінки тому факту, що позивач переведена на
неповний робочий тиждень з неповним
робочим днем і з її згоди, про що є відповідна заява, та не врахував положень ст.32 КзПП щодо прав власника проводити
заходи по зміні організації виробництва і праці. Крім того, на думку
апелянта, позивач пропустила встановлений ст.233 КзПП строк звернення до суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з положень ст. 56 КзПП , вважаючи, що на підприємстві був простой не з вини працівників, оскільки всі вони та підрозділи переводилися на неповний
робочий день при неповному тижні, за
відсутності добровільної угоди.

Однак, такий висновок суду є помилковим.

З матеріалів
справи вбачається, що відповідно до заяви ОСОБА_1(а.с.25), вона знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати з
ІНФОРМАЦІЯ_6 р. по ІНФОРМАЦІЯ_7 р. та з ІНФОРМАЦІЯ_8 р. по ІНФОРМАЦІЯ_9 р., про що видавався наказ НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_10 р. (а.с.26-27). Вказаний наказ не
оскаржувався .

За наказом НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_11 року (а.с.ЗЗ) працівників підприємства, в тому числі і ОСОБА_1, було переведено на неповний робочий
день при неповному робочому тижні, про що її
було попереджено за два місяці. З ІНФОРМАЦІЯ_12 року за
наказом від ІНФОРМАЦІЯ_13 р. НОМЕР_3(а.с.28) всіх працівників підприємства переведено на
нормальну тривалість робочого часу.

Введення тимчасово неповного робочого часу на даному підприємстві передбачено і п.2.1 розділу 2 колективного договору підприємства і обумовлюється випадками зменшення обсягів виробництва, втратою ринків
збуту, важким фінансовим становищем, які не
залежать від адміністрації підприємства (а.с.68).

Наказом НОМЕР_4 від ІНФОРМАЦІЯ_14 року знову запроваджено неповний робочий час. Проти цього не заперечували працівники підприємства,
які були ознайомлені із вказаним наказом, що підтверджено
матеріалами справи.. Наказ позивачем не оскаржувався.

Виходячи із змісту ст. 56 КЗпП, тривалість неповного робочого часу не обмежується, і може встановлюватися як шляхом зменшення
тривалості щоденної роботи, так і зменшенням щоденної роботи при неповному
робочому тижні. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою
будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

з

Згідно роз'яснень Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю Міністерства праці та соціальної
політики України № 10-171 від 15.02.2001 року за наявності
змін в організації виробництва і праці, як вона передбачена ст.32 КЗпП України, може бути встановлено неповний робочий час
за ініціативою роботодавців. У цьому випадку у разі
незгоди працівника на продовження роботи в нових умовах
трудовий договір припиняється.

Вказані позивачкою періоди, в які вона не працювала не знайшли підтвердження
у судовому засіданні, як і періоди простою, її доводи спростовуються вищевказаними наказами та табелями обліку її робочого
часу (а.с. 19-21), проти яких вона не заперечувала, і у встановленому
порядку не оскаржувала. Крім цього, суду не
подано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 виходила на роботу у вказані періоди, але її не
забезпечували роботою, і що вона про це
попереджала власника або уповноважений орган.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними. Висновки суду першої інстанції не
відповідають обставинам справи, тому рішення
підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307, 309, 313-314   ЦПК   України,
апеляційний

суд, -

вирішив:

Апеляційну скаргу   ЗАТ «АТЗТ «Коростенський фарфор»
задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської
області від ІНФОРМАЦІЯ_1 року скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1   за
безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили рішенням апеляційного суду.