Справа №2-103 2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

29 січня 2007 року                                                                              Совєтський
районний суд

Автономної
Республіки Крим

у складі:          головуючого                          - судді Кордика
С.В.

при секретарі                         - Коль И.О.

за
участю представників

позивачки                              - ОСОБА_1,
адвоката ОСОБА_2

представника відповідача    - Мамонтова С.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у смт.Совєтський цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до Приватного корпоративного малого підприємства "Центр
землеустрію Совєтського району Автономної Республіки Крим про поновлення на
роботі та стягнення моральної шкоди у сумі 1000 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про поновлення її на
роботі на посадіІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнення моральної шкоди у сумі 1000 грн. Позовні
вимоги мотивовані тим, що вона знаходилася у трудових відносинах з
відповідачем, працюючи на посадіІНФОРМАЦІЯ_1. 28 вересня 2006
року відповідач запропонував їй перевестися на роботу у Приватне мале
підприємство "Сервісний центр "Землемер"
і позивачка написала дві заяви -
одну про звільнення її з Приватного корпоративного малого підприємства
"Центр землеустрію", а другу -
про прийняття її на роботу у Приватне мале підприємство "Сервісний
центр "Землемер".
Однак, відповідач звільнив її з попередньої посади, а на нову роботу в
Приватне мале підприємство "Сервісний центр "Землемер" вона прийнята не
була. У зв'язку з цим позивачка 02 жовтня 2006 року написала заяву про відклик
свої заяви про звільнення, але відповідач відмовився прийняти цю заяву і
позивачка направила цю заяву поштою. Однак її заява була залишена без
задоволення. Вважає, що відповідач звільнив її незаконно. Крім того, позивачка
зазначає, що діями відповідача їй була спричинена моральна шкода, яка полягає в
тому, що вона зазнає душевних страждань з
приводу порушення її права на працю і того, що вона лишилася свого єдиного
доходу.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги про
поновлення на роботі підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній
заяві. При цьому пояснила, що написала заяву про звільнення виключно потому, що
була впевнена, що її приймуть на роботу в інше підприємство, як її запевняла
директор Приватного корпоративного малого підприємства "Центр
землеустрію" ОСОБА_6, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача
моральної шкоди збільшила до 5000 тисяч гривень,
мотивуючи це тім що в наступний час в зв'язку зі звільненням ії стан здоров'я
погіршився, вона

30 листопада
2006 року
перенесла операцію на онкологічне захворювання.

Представники позивача у судовому
засіданні підтримали позов, заявлений їх довірителькою, при цьому
ОСОБА_2 пояснила, що позивачка була звільнена обманним шляхом, до закінчення
передбаченого ст.38 КЗпП України чотирнадцитиденого строку, у зв'язку з чим її
належить поновити на роботі; представник позивачки ОСОБА_1 пояснила, що позивачка
на момент звільнення знаходилася у
відпустці по нагляду за дитиною до досягнення нею трьох років і їй не було
ніякого сенсу звільнятися за власним бажанням.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не
визнав та пояснив, що позивачка 28
вересня 2006 року звернулася до відповідача з
письмовою заявою, у якої просила звільнити її з роботи за власним бажанням
з 02 жовтня 2006 року. Оскільки
позивачка мала дитину віком до трьох років, відповідач
вважав за можливе звільнити позивачку у строк, про який вона просила. Таким
чином вважає, що відповідач на законних підставах розірвав трудовий договір з
позивачкою. Також зазначає, що заява позивачки про відкликання заяви про
звільнення поступила відповідачу лише 04
жовтня 2006 року,

через
два дні після її" звільнення і у цей час на місце позивачки вже був
прийнятий інший працівник, якому не могло
бути відмовлено у працевлаштуванні відповідно до ст. 184 КЗпП України.

Суд, заслухавши
сторони, їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи,
встановив:

позивачка
знаходилася у трудових відносинах з відповідачем з 01 квітня 2005 року, працюючи
на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі строкового договору, якій з 31 травня 2005 року був
фактично продовжений на невизначений строк, оскільки жодна із сторін не
вимагала припинення трудових відносин. З 19
вересня 2005 року
позивачка знаходилася у відпустці по нагляду за дитиною до досягнення нею трьох
років.

Як встановлено у
судовому засіданні, позивачка 28
вересня 2006 року
написала заяву про звільнення за власним
бажанням з 02 жовтня 2006 року. Відповідач дав згоду на звільнення позивачки у
зазначений нею строк, у зв'язку з чим 02 жовтня 2006 року видав наказ заНОМЕР_1про її звільнення (а.с. 32). У цей же
день на посадуІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач прийняв іншу особу - ОСОБА_4, що підтверджується витягом з відповідного наказу
(а.с. 42). Крім того, судом встановлено, що 03 жовтня 2006
року позивачка здала на пошту заяву про відкликання раніше поданої заяви
про звільнення, а 04 жовтня 2006 року відповідач
отримав цю заяву, що підтверджується повідомленням про вручення поштового
відправлення (а.с. 10). Таким
чином, позивачка подала заяву вже після того, як була звільнена і на її місце
роботи прийнята інша особа.

У відповідності до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду Украиїни
"Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 р. зі змінами,
суд по справі про звільнення за ст.38 КЗпП повинен перевіряти доводи працівника
про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового
договору. Так, судом уважно вивчені доводи позивачки та її представників
про те, що директр Приватного корпоративного малого підприємства "Центр
землеустрію" ОСОБА_6 шляхом обману звільнила позивачку, пообіцявши її
працевлаштувати у Приватному малому підприємстві "Сервісний центр
"Землемер". При
цьому зазначені доводи суд вважає неспроможними, оскільки вони
спростовуються сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, а саме
заявою позивачки про звільнення її за власним бажанням з 02 жовтня 2006 року, показами
свідка ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2, яка показала, що
від позивачки не поступала заява про прийняття її на роботу у це підприємство і взагалі у них не було вакансій;
показами свідка ОСОБА_6, яка показала, що вона не примушувала позивачку
звільнятися, остання з власної ініціативи написала заяву про звільнення і була
звільнена у строк, у якій просила, а саме 02
жовтня 2006 року.
Позивачці було роз'яснено, що 03
жовтня 2006 року
вона може прийти за трудовою книжкою, однак оскільки вона в цей день не
прийшла, то їй поштою, відповідним листом було повідомлено про звільнення, а
також запропоновано прийти та получити трудову книжку. Вже після звільнення, а
саме 04 жовтня 2006 року від позивачки поштою надійшла
заява про відкликання заяви про звільнення, однак ця заява не могла бути
задоволена, оскільки позивачка вже була звільнена і на її роботу прийнята інша
особа, яка мала дитину віком до трьох років і якої за законом не можна
було відмовити у працевлаштуванні. Також свідок пояснила, що позивачка написала
лише одну заяву про звільнення, при цьому свідок не пропонувала їй
працевлаштуватися у Приватне мале підприємство "Сервісний центр
"Землемер", оскільки не є посадовою особою цього підприємства і не
має повноважень щодо прийняття у нього на роботу.

Враховуючи все
вищевикладене, суд доходить висновку, що факт незаконного звільнення позивачки
не знайшов свого підтвердження, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову
відсутні.

Доводи позивачки
та її представників про те, що звільнення було здійснено обманним шляхом, не
підтверджуються будь-якими доказами. Покази свідка ОСОБА_7 про те, що на
початку жовтня 2006 року до неї прийшла позивачка і сказала, що її звільнили з
роботи обманним шляхом не могуть бути покладені в основу рішення, оскільки ці
обставини стали нею відомі безпосередньо від позивачки, при цьому до пояснень
позивачки суд відноситься критично з вищевикладених підстав. Покази зазначеного свідка у тій частині, що вона ходила
з позивачкою на прийом до ОСОБА_6 і остання не бажала говорити з ОСОБА_3
і просила вийти з кабінету не підтверджують доводи позивачки про її незаконне
звільнення.

Доводи представника позивачки ОСОБА_2 про те, що
звільнення було здійснено до закінчення
передбаченого ст.38 КЗпП України чотирнадцитиденого строку суд вважає
неспроможними, оскільки відповідач звільнив позивачку у день, в якій
вона сама просила. При цьому як пояснив у судовому засіданні представник
відповідача, позивачка була звільнена у зазначений у її заяві строк,

оскільки мала
дитину віком до трьох років і у зв'язку з цим відповідач вважав за можливе
звільнити позивачку у тій строк, про який вона просила.

Доводи представника позивачки ОСОБА_1 про те, що позивачки не було ніякого
сенсу звільнятися за власним бажанням не можуть бути покладені в основу рішення,
оскільки ґрунтуються виключно на припущеннях. Крім того, положення ст.38 КЗпП
України надають кожному працівнику право
звільнитися за власним бажанням і при цьому не покладають на власника або
уповноважений ним орган обов'язку виясняти мотиви звільнення.

У відповідності до ст. 8
8 ЦПК України суд вважає за необхідне держмито по справі віднести на рахунок
держави, оскільки позивачка відповідно до ст.4 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про державне мито" звільнена від його сплати. Від витрат на
інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи суд у відповідності зі ст.82
ч.І, ч.З ЦПК України вважає за можливе звільнити позивачку з огляду на її
майновий стан та враховуючи, що вона має на утриманні малолітню дитину.

На підставі ст.ст. 38 ч.І, ч.І, 232 КЗпП України, керуючись ст.ст. 5, 10,
11, 57, 60, 82 ч.І, ч.З, 88, 208, 209, 212-215,223 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Приватного корпоративного малого
підприємства "Центр землеустрію Совєтського району Автономної Республіки Крим
про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди у сумі 5000 гривен - відмовити.

Держмито по
справі віднести на рахунок держави.

Звільнити ОСОБА_3 від сплати витрат на
інформаційне-технічне забезпечення розгляду судової справи.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим шляхом подачі апеляційної скарги через
Совєтський районний суд Автономної Республіки Крим протягом двадцяти днів після
подачі заяви про апеляційне оскарження, яка може бути подана протягом десяти
днів з дня проголошення рішення суду. При цьому апеляційна скарга може бути
подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга
подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.
Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим через Совєтський районний суд АР Крим, при
цьому копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Рішення набуває чинності після закінчення десятиденного
строку, передбаченого для подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву
про апеляційне оскарження не було подано, та двадцятиденного строку для подання
апеляційної скарги, який вираховується з дня подачі заяви про апеляційне
оскарження.