РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

6  січня
2007  року  Вишгородський
районний  суд  Київської
області  в  складі

головуючого
-  судді   Чіркова Г.Є.,

при  секретарі   Замно Н. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, треті особи
- ОСОБА_4, приватний нотаріус ОСОБА_5, про визнання права власності на садовий
будинок,

встановив:

позивач у вересні 2004 року звернувся до суду з даним
позовом, посилаючись на укладений в 1995 році з відповідачем ОСОБА_3 договір
позики, згідно з яким останній заборгував йому 110 000 000 карбованців і на
виконання такого, за угодою про заміну зобов'язання, у грудні того ж року
відчужив на користь позивача садовий будинок, що оформлено договором купівлі-продажу
з участю на стороні покупця, його сина - відповідача ОСОБА_2,  а зазначене вважає підставою до визнання
такої угоди удаваною, разом із визнанням за ним права  власності
на  зазначене  майно,
як  його  фактичного
набувача.

У судовому засіданні позивач обґрунтував висунуті вимоги
викладеними в позові  доводами  й
просив  про  їх
задоволення.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3позов визнали й
підтвердили обставини,   про  які
стверджував  позивач.

Треті особи в судове засідання не з'явилися, про час і
місце розгляду повідомлені належним чином, з огляду на що, суд розглянув справу
на підставі наявних  доказів,   яких
відповідачі  не  заперечували.

Про
зазначені  позивачем  обставини
йдеться  в  представлених
суду  доказах.

Зокрема, 16 травня 1995 року ОСОБА_3 за договором позики
отримав від ОСОБА_2 110 000 000 карбованців, які мав до 1 грудня 1995 року
повернути позивачеві,   про  що
суду  подано  відповідну
письмову  розписку.

У той же час, згадане грошове зобов'язання припинено
укладенням між тими ж особами угоди про його заміну іншим зобов'язанням, на
підставі ст. 220 ЦК України 1963 року. Про зазначене сторони уклали письмовий
договір від 1 грудня 1995 року, відповідно до якого ОСОБА_3 в рахунок
повернення боргу відчужив на користь ОСОБА_2 садовий будинок АДРЕСА_1,   а
той  його  отримав.

Керуючись правами та обов'язками визначеними в наведений
спосіб, сторони уклали договір про інше, зокрема про купівлю-продаж того ж
будинку від 4 грудня 1995 року, згідно з яким ОСОБА_3, не отримавши гроші за
будинок, відчужив його ОСОБА_2 - синові позивача, тобто тій стороні, яка
виступала на користь позивача  в  його
відсутність.

При цьому, позивач наполягав, що участь сина в
оформленні угоди обґрунтовувалася неможливістю його самостійної участі, який перебував
за межами міста  Києва,   чого
відповідачі  не  заперечували.

Отримавши
від ОСОБА_3 за договором позики даний садовий будинок, позивач став повноцінно
володіти й користуватися ним, що відповідачами також не заперечувалося.

Зокрема, такі обставини
стверджуються довідкою голови ради садового товариства „Каскад", з якої
убачається, що позивач з 1996 року до нині, в літній період проживав у даному
садовому будинку, сплачував членські внески, оплачував використану
електроенергію, а відповідно до поданих судові накладних і квитанцій у той же
період придбавав будівельні матеріали до садиби (а.с. 2 6-27,   39).

Таким чином, з
правовідносин, що склалися між сторонами, убачається фактичне відчуження
садового будинку на користь позивача, який до нині володіє і  користується
таким  майном.

На підставі викладеного,
суд доходить висновку про те, що сторони, уклавши договір купівлі-продажу
садового будинку, насправді вчинили інший правочин, відповідно до якого вказане
майно відчужено у власність позивача і таких
його  наслідків  не
заперечували.

З огляду на зазначене,
судом виявлено право позивача, що підлягає захистові, а тому при розгляді цієї
справи необхідно застосувати правила про ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі, відчужуючи згаданий будинок, відповідно до вимог ст. 58 ЦК України
1963 року, що й дає підстави до визнання за
позивачем  права  власності
на  спірний  садовий
будинок.

При вирішенні цієї справи суд, на підставі п. 4
прикінцевих та перехідних положень ЦК України, застосовує Цивільний кодекс
України 1963 року, оскільки предметом
її  розгляду  є
відносини,   що  виникли
до   1  січня
2004  року.

Що стосується строку позовної давності, то в цій справі
такий перервано відповідно до ч. 2 ст. 79 ЦК
України 1963 року, оскільки ОСОБА_2 вчинив дії,   що
свідчать  про  визнання
ним  вимог  позивача.

При цьому, сторони послалися на те, що відповідач 17
червня 2002 року надав батькові право відчужити даний садовий будинок, у
зв'язку з чим той до суду  не  звертався
(а.с.   38).

Про невизнання за ним права власності на садовий будинок
позивач дізнався в березні 2002 року, що обґрунтовується доводами позовної
заяви і про таке сторони  ствердили  в
судовому  засіданні.

Відтак пред'явлений позов є обґрунтованим і підлягає
задоволенню, разом із  прийняттям  його
визнання  відповідачами.

На  підставі
викладеного  і  керуючись
статтями  209-215  ЦПК
України,

вирішив:

позов  ОСОБА_1
задовольнити.

Договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1, від 4
грудня 1995 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визнати удаваним і
застосувати наслідки угоди, що дійсно мали на увазі, згідно з якою зазначений
садовий будинок відчужено на користь ОСОБА_1.

Право власності
на садовий будинок АДРЕСА_1 визнати за ОСОБА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються  з
судового  збору  в
розмірі  130  грн.
44  коп.

Рішення набирає
законної сили протягом 10 днів з дня його проголошення і може бути оскаржено в
апеляційному порядку шляхом подання в зазначений строк заяви про її оскарження
та протягом 20 днів після цього апеляційної скарги або в  порядку
ч.   4   ст.
2 95  ЦПК  України.