УХВАЛА іменем України

16 січня 2007 року                                                                          м.Ужгород

Судова колегія
палати з цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого -
Куцина М.М., суддів- Чужа Ю. Г.., Власов С.
О. при секретарі - Шпонтак
В. В.

з участю                                                                представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Ужгородського районного місцевого суду від 17 вересня 2003 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ,
ДКП Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства»
м.Ужгорода про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА

У липні 2003
року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 та ДКП про відшкодування
матеріальної шкоди. Зазначав, що в жовтні 2002 року через територію цілодобово
охороняємої автостоянки, де він здійснює підприємницьку діяльність, на прохання
його сусідки ОСОБА_4 їй був встановлений водопровід і водопровідний колодязь.
При виконанні цієї роботи відповідачами було порушено будівельні норми й
правила, внаслідок чого територія, що раніше слугувала місцем для стоянки двох
автомобілів, стала непридатною для її цільового використання.

1 червня 2003 року його
постійний клієнт ОСОБА_5,
виїжджаючи з автостоянки пошкодив автошину, з тієї причини, що над
поверхнею ґрунту був неправильно встановлений водопровідний люк. Позивач
погодився добровільно відшкодувати вартість автомобільної шини в сумі 1289,86 гривень шляхом
надання ОСОБА_5 послуг з паркування та охорони автомобіля на стоянці протягом
терміну, необхідного для повного відшкодування
шкоди.

Справа №22ц-23/07

Головуючий у
першій інстанції : Микуляк П. П. Доповідач:
Куцин М. М.

З жовтня 2002 року ця ділянка,
під якою було проведено водопровід і яка використовувалася як стоянка для двох
автомобілів, не могла використовуватися ним за призначенням.

Позивач в суді
першої інстанції, посилаючись на зазначені в позовній заяві обставини, просив
суд першої інстанції стягнути зі ОСОБА_4 на його користь заподіяну матеріальну
шкоди в розмірі 1289.86 грн.,
втрачену вигоду в сумі 870
гривень, моральну шкоду -1699
та судові витрати.

Ухвалою
місцевого суду ДКП залучено до участі в справі як співвласника .

Рішенням
Ужгородського районного суду Закарпатської області від 17 вересня 2003 року в позові
відмовлено.

Ухвалою
Апеляційного суду Закарпатської області від 14 січня 2004
року рішення суду першої інстанції скасовано, а справу направлено на новий
судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою
Верховного Суду України від 30
серпня 2006 року
касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду
Закарпатської області від 14
січня 2004 року
скасовано , а справу
направлено на новий апеляційний розгляд..

У апеляційній
скарзі ставиться питання про скасування рішення Ужгородського районного суду
Закарпатської області від 17
вересня 2003 року та постановления нового рішення
через неповне з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав
встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального та
процесуального права..

В суді першої
інстанції представник відповідача вважає рішення суду першої інстанції законним
та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Заслухавши осіб,
які взяли участь у розгляді- справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши
доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відмові з
наступних міркувань.

Відповідно до
ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути
скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Відмовляючи в
задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачем по справі не
подано належних доказів, як на підставу своїх вимог заперечень. Окрім цього,
суд першої інстанції вважав ,
що вину ОСОБА_3 у пошкодженні колеса автомобіля ОСОБА_5 не доведено.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд
повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який
їх регулює.

Матеріалами
справи встановлено , що
водопровідний колодязь був змонтований по замовленню ОСОБА_4      на підставі проекту підприємства " Водоканал"
та

2

змонтований  цим підприємством за усним погодженням із
землекористувачем земельної ділянки ОСОБА_2 та взятий на баланс цього
водоканалу.

Матеріалами
справи стверджено, що подія, про яку зазначив позивач у позовній заяві, тобто 01.06 2003 року ОСОБА_5, який паркував
автомобіль на його автостоянці, наїхав на кутик кришки колодязя та розрізав
шину вартістю 1294 гривень.бб
коп., оскільки він є власником автостоянки, то добровільно погодився
відшкодувати ОСОБА_5
заподіяну шкоду шляхом безоплатного надання послуг .

Цими матеріалами
стверджений факт того, що відповідачка по справі була абонентом водоканалу м.
Ужгород, і відповідальним за проведення водопроводу та дотримання технічних
норм був цей водоканал..

Отже, власник
автостоянки позивач є відповідальним за належне паркування автомобілів на
зазначеній автостоянці, і у випадку виникнення перешкод, які могли заподіяти
перешкоди або пошкодження автошин автомобілів, які паркувалися на його
території, повинен був вжити всіх заходів для огородження цієї території.

Отже, судова
колегія приходить до переконання, що позивач не довів свого позову в частині
позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та
розпорядження житловим приміщення, доказами у встановленому законом порядку
відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для
змагального процесу , роз'яснював
позивачеві його права та обов'язки, а тому правильно відмовив у цій частині
позову.

На підставі
наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що позивач як власник автостоянки, повинен був
забезпечити належне паркування автомобілів.

Таким чином,
судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не
дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

З цих підстав,
колегія приходить до висновку, що позивач по справі не довів свої позовні
вимоги доказами у встановленому законом порядку, а тому підстав для скасування
та зміни судового рішення по справі немає, а апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 209,
307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 вересня 2003 року залишити

без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути
оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.