УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23 травня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого - Сеніна Ю.Л.,

Суддів:              Левченка Є.Ф.,  Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І., Шабуніна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м. Дзержинську Донецької області про відшкодування моральної шкоди,

в
с т а н о в и л а :

У грудні 2005 року ОСОБА_1
звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що працював на
підприємствах вугільної промисловості, в червні 1989 року та в січні 1994 року
з ним сталися нещасні випадки на виробництві і за висновком МСЕК від 20
листопада 2002 року йому було встановлено 25% втрати працездатності у зв'язку з
трудовими каліцтвами; ушкодженням здоров'я йому заподіяно моральну шкоду;
просив стягнути з відповідача 30000 грн.

Рішенням Дзержинського
міського суду від 1 лютого 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного
суду Донецької області від 6 квітня 2006 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та постановити нове рішення,
посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд виходив із того, що ОСОБА_1 був травмований 12 червня 1989 року та 6 січня
1994 року, тобто до 1 квітня 2001 року - дати набрання чинності Законом України
“Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності”, тому норми зазначеного закону на спірні правовідносини не
поширюються.

Проте з такими висновками суду
цілком погодитись не можна з наступних підстав.

Судом встановлено, що висновком
МСЕК від 18 березня 1991 року ОСОБА_1. було вперше встановлено 5% втрати
працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом внаслідок травми, отриманої 12
червня 1989 року; висновком МСЕК від 20 листопада       2002 року втрата працездатності була
встановлена в розмірі 25%, у тому числі 20% - первинно у зв'язку з трудовим
каліцтвом внаслідок травми, отриманої 6 січня 1994 року.

Положення ст. ст. 21, 28, 34
Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності” в редакції, що діяла до 1 січня            2006 року, передбачали обов'язок
Фонду провести потерпілому страхову виплату за моральну шкоду за наявності факту
заподіяння йому такої шкоди.

За змістом ст. ст. 21, 28, 30,
34, 35 Закону України “Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності” право на отримання
потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у
тому числі виплати за моральну шкоду,
виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати
працездатності  висновком МСЕК.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався
на те, що стійка втрата працездатності  у
зв'язку з трудовим каліцтвом, отриманим в результаті нещасного випадку 6 січня
1994 року, була встановлена йому в розмірі 20% вперше висновком МСЕК від           20 листопада 2002 року.

Суд, встановивши такий факт, у
порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України доводи позивача в цій частині не
перевірив, на  відповідні положення
закону уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився із характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до цих
правовідносин, а також не встановив час виникнення у ОСОБА_1 права на
відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я саме в
результаті трудового каліцтва, втрата працездатності за яким вперше встановлена
йому висновком МСЕК від 20 листопада 2002 року.

За таких обставин ухвалені в справі
судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції з підстав, передбачених                   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Дзержинського міського суду
від 1 лютого 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 6
квітня 2006 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                 Ю.Л.Сенін

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

В.М.Шабунін