У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого
2007 року                                                                                                                         м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого суддів:

Гнатенка А.В.,
Барсукової В.М., Косенка В.Й.,

Данчука В.Г.,
Волкова О.Ф., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 від свого
імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково
недійсним заповіту ОСОБА_4, визнання за ним права власності на ½ частину земельної
ділянки, а за неповнолітнім ОСОБА_2 - 1/8 частину цієї земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Київської
області від 29 вересня 2005 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2004 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним вище позовом,
який обґрунтовував тим, що 30 березня 2004 року померла його дружина ОСОБА_4, з
якою він перебував у фактичних шлюбних стосунках з 1991 року, а 13 липня 1994
року між ними було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_2

На протязі 1995 - 1996 років вони з дружиною побудували житловий будинок з
господарськими будівлями в АДРЕСА_1.Земельна ділянка на якій було проведено
будівництво належала його матері ОСОБА_5. Правовстановлюючі документи на
будинок й господарські будівлі були видані на ім'я ОСОБА_4

07 травня 1997 року ОСОБА_4 на підставі рішення Погребської сільської Ради,
прийнятого на              08 сесії 22
скликання 10 березня  1996 року одержала
Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_1, площею
0,631 га.

26 лютого 2004 року ОСОБА_4 в Першій Київській державній нотаріальній
конторі склала заповіт, у якому заповіла на випадок своєї смерті спірні будинок
з господарськими будівлями та земельну ділянку відповідачу ОСОБА_3.

Після смерті дружини ОСОБА_4 він подав до Броварської державної
нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, де 12 червня 2004 року була
відкрита спадкова справа й де йому по питанню визнання права власності на землю
було рекомендовано звернутися до суду.

Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка належала йому та ОСОБА_4 на
праві спільної сумісної власності в рівних частках й остання мала право скласти
заповіт лише на належну їй частину майна, а також на те, що неповнолітній
ОСОБА_2 має право на обов'язкову долю у спадщині, яка становить 1/8 частину
земельної ділянки, ОСОБА_1 просив визнати заповіт ОСОБА_4 частково
недійсним.  Крім того, просив визнати за
ним право власності на ½ частину земельної ділянки, а за його неповнолітнім сином ЗОСОБА_2 право
власності на 1/8 частину земельної ділянки, загальною площею 0,631 га,
розташованої АДРЕСА_1.

В судовому засіданні ОСОБА_1 доповнив заявлені позовні вимоги, й просив
визнати недійсним заповіт і в частині що стосується житлового будинку з
господарськими будівлями в АДРЕСА_1, який вона також заповіла ОСОБА_3. Проте
суд першої інстанції відмовив у прийнятті цих доповнень до позовної заяви.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 березня
2005 року позов задоволено. Постановлено визнати частково недійсним заповіт
ОСОБА_4, складений та посвідчений                 26 лютого 2004 року Першою
Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим НОМЕР_1. Визнано право
власності : - за ОСОБА_1 на ½ частину земельної ділянки, площею 0,3155 га (з них                 0,125 га - для будівництва та
обслуговування житлового будинку, 0,1905 га - для ведення особистого підсобного
господарства), розташованої АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2005 року
рішення суду першої інстанції щодо визнання права власності за ОСОБА_1 на ½ частину земельної ділянки, площею 0,3155 га (з них 0,125
га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,1905 га для
особистого підсобного господарства), розташованої АДРЕСА_1 скасоване й в цій
частині постановлене нове рішення.ОСОБА_1відмовлено у задоволенні позову. В
решті рішення суду першої інстанції залишене без зміни.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, не погоджуючись із рішенням суду апеляційної
інстанції, просить його скасувати з посиланням на неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм процесуального права, а рішення суду
першої інстанції залишити без зміни.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Статтею 202 ЦПК України (1963 року), який діяв на час розгляду справи, та
статтею 213 ЦПК України, який діє на теперішній час, передбачено, що рішення
суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин (п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України           “Про судове рішення” від 29 грудня 1976 року № 11).

Проте, ці вимоги цивільного процесуального закону судами не були виконані.

Судом визнано встановленим, що з 1991 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали
разом й вели спільне господарство. 13 липня 1994 року між ними було укладено
шлюб (а.с.9). ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_2 (а.с.10).

Під час шлюбу подружжя побудувало будинок та господарські будівлі в
АДРЕСА_1.

07 травня 1997 року ОСОБА_4 одержала Державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку, площею 0,631 га, розташованої пАДРЕСА_1
Броварського району Київської області (а.с.6).

26 лютого 2004 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім'я ОСОБА_3, у якому заповіла спірну земельну ділянку,
площею 0,631 га, АДРЕСА_1 та житловий будинок з господарськими будівлями, що
розташований на ній (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того,
що оскільки земельну ділянку ОСОБА_6 отримала у власність під час шлюбу з
позивачем в порядку приватизації,
то останній має на неї право через те, що за змістом сімейного
законодавства України, майно набуте під час шлюбу є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1,
заявлених ним від свого імені, й постановляючи в цій частині нове рішення про
відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що спірну
земельну ділянку ОСОБА_4 отримала до шлюбу (а.с.16) й вона мала право
розпорядитися нею на власний розсуд.

Разом з тим, з висновками суду апеляційної інстанції не можна погодитися з
наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 22, 23 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990
року (який діяв на час отримання ОСОБА_4. Державного акту на право приватної
власності на землю), право власності на землю або право користування
наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки,
в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право
користування землею, забороняється. Право власності або право постійного
користування землею посвідчується державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних
депутатів.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку
(доходу).

Таким чином, висновки суду першої інстанції з цього питання є правильними.

Проте, рішення суду першої інстанції не може бути залишене без зміни,
оскільки також постановлене з порушенням вимог цивільного процесуального
закону.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, звертаючись до суду, просив
визнати частково недійсним заповіт ОСОБА_4, визнати за ним та ОСОБА_2 право на ½ частину земельної ділянки кожному, а також визнати право
власності в порядку спадкування за ОСОБА_3 на ¼
частину земельної ділянки (а.с.2-5).

З копії заповіту ОСОБА_1 видно, що вона дала розпорядження в ньому щодо
спірної земельної ділянки, будинку з господарськими будівлями, що на ній
знаходяться, а також часткою в статутному фонді товариства з обмеженою
відповідальністю “ІНФОРМАЦІЯ_3” (а.с.7).

Між тим, суд, в порушення вимог ст.11 ЦПК України, постановляючи судове
рішення не розглянув в повному обсязі позов ОСОБА_1 про визнання частково
недійсним всього заповіту ОСОБА_1, в якому окрім спірної земельної ділянки є ще
й інше майно.

Крім того, під час розгляду справи ОСОБА_1, намагаючись уточнити позовні
вимоги, просив визнати за ним право власності на ½
частину будинку з господарськими будівлями, що
знаходяться за АДРЕСА_1 (а.с.29),  проте
суд першої інстанції відмовив в прийнятті цієї заяви.

Без вирішення питання про належність права власності на будинок з
господарськими будівлями не можна вирішити питання щодо права власності на
земельну ділянку.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції та рішення суду
апеляційної інстанції не можуть бути визнані законними та обґрунтованими, а
тому вони підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Броварського районного суду Київської області від 21 березня 2005
року та рішення апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2005 року
скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 А.В.Гнатенко

Судді :                                                                           В.М.Барсукова

В.Й.Косенко

В.Г.Данчук

О.Ф.Волков