Справа №
22-ц-135                                               Головуючий у 1 -й інстанції Аршук Т.М.
Суддя-доповідач
РІШЕННЯ         іменем
України

20 лютого 2007 року колегія
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого - Маслова В.О.

суддів             - Сибільової Л.О., Дубровної В.В.,

з участю
секретаря судового засідання -
Рой Я.М.,

та осіб, які беруть участь у справі - позивачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3., відповідачки ОСОБА_1
та її представників ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні
апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення
Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 листопада 2006 року

у справі за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та
прибудинкових будівель,-

встановила:

В серпні 2006
року позивачі звернулись з зазначеним позовом до суду, посилаючись на те,
що вони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 1988 року, мають двох дітей. В АДРЕСА_1 є будинок,
зареєстрований на матір позивачки та відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_4, яка
успадкувала його після смерті її чоловіка, а їх батька ОСОБА_5.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за рішеннями суду визначений додатковий строк для подання
заяв про прийняття спадщини після матері, і вони подали такі заяви до
нотаріальної контори. Спадковим майном повинна бути лише 1/2 частина будинку,
оскільки вони, позивачі, та батьки позивачки і відповідачки мали домовленість
про сумісне будівництво будинку і про право кожної сім'ї на 1/2 частину
будинку.

Будинок будували переважно за кошти їх, позивачів, оскільки вони мали
збереження. Батьки обіцяли, що їм буде належати половина будинку, яка
складається з кімнати площею 12,7
кв.м, передпокою площею 10,7
кв. м, двох кімнат другого поверху, та гараж. Будинок збудований з двома
виходами та ізольованими для двох сімей квартирами. Батьки мешкали вдвох і не
потребували такого великого будинку. Вони, позивачі, внесли свій внесок в
будівництво особистою працею, наймом
працівників, з якими розраховувались особистими коштами, придбавали
будівельні матеріали, виконували всі підсобні роботи, перевезення та
перевантаження, готували їжу, провели роботу по бетонуванню, малярні та
столярні роботи, будівництво стелі та даху.
Після смерті батька за свої кошти провели газ на суму 9000 гр., водопровід на суму 2200 гр., збудували навісний дах 35 кв. м з металевих труб
та кутника, дерев'яних балок та шиферу на суму 3500 гр. Вони користуються цим будинком, земельною ділянкою,
несуть витрати по їх утриманню.

Посилаючись на те, що вони створили з батьками спільну
власність, просили визнати за ними право на
1/2 частину будинку та прибудинкових споруд.

Зазначеним
рішенням суду позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину житлового будинку та прибудинкових будівель, розташованих АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права,
зокрема, ст.ст. 261, 328
ЦК України, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати це рішення
та постановити нове, яким відмовити позивачам
у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позовні вимоги про виділ часткиз спільної
власності не заявлялись, мав місце лише позов про визнання права власності на
частину будинку, тому суд безпідставно послався на ст. 370 ЦК України.
Позивачі знали про отримання ОСОБА_5 в 1991
році свідоцтва про право власності на весь будинок, про отримання ОСОБА_4 в
2001 році
свідоцтва про право на спадщину на весь
будинок після смерті ОСОБА_5., які не оспорювали, не просили визнати
частково недійсними, позивачка на спадщину після батька не претендувала. Суд
необгрунтовано послався на ст. 328
ЦК України, яка не діяла на час закінчення в 1990 році будівництва будинку. В справі немає доказів про
наявність домовленості позивачів та батьків позивачки про створення спільної
власності, про витрати позивачів на будівництво. Суд не взяв до уваги докази
протилежного - про
витрати батьків сторін на будівництво, про незначні суми витрат позивачів, які
не проживають в будинку, на його утримання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та її
представників, які підтримали скаргу з мотивів, в ній викладених, позивачів,
які заперечують проти скарги та вважають рішення суду вірним, вивчивши
матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду
першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія судців вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову з наступних підстав.

Вирішуючи спір та задовольняючи вимоги позивачів, суд першої інстанції
виходив з того, що в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які
доводять, що позивачами та батьками позивачки була створена спільна сумісна
власність без виділу часток, що, відповідно до ст.370 ЦК України, частки
співвласників сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлене
домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Проте з таким рішенням суду погодитись неможливо, оскільки воно суперечить
матеріалам справи та не відповідає вимогам матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що АДРЕСА_1 знаходиться житловий
будинок з надвірними будівлями. Будинок зареєстрований на праві власності за
ОСОБА_4 на підставі отриманого нею 25
вересня 2001 року
свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_5., який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 були батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася
спадщина на вказаний будинок, її спадкоємцями за законом є ОСОБА_2 та ОСОБА_1(
а.с. 7, 8, 10, 14).

ОСОБА_5 купив за зазначеною адресою будинок 22 березня 1989 року і за

рішенням Конотопського міськвиконкому від 28 квітня 1989 року йому було
дозволено

будівництво замість старого купленого будинку нового
будинку на зазначеній

земельній ділянці. Новий будинок був прийнятий в
експлуатацію 14 листопада
1990

року і зареєстрований в Конотопському БТІ за ОСОБА_5 на
підставі свідоцтва

про право особистої власності, виданого Конотопським
міськвиконкомом 9 січня 1991

року (а.с. 215).

Рішеннями Конотопського міськрайонного суду від 11 липня 2006 року та від 12 липня 2006 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 визначений кожній додатковий строк один місяць для подання заяви про
прийняття спадщини після смерті матері з дня набрання законної сили рішенням
суду (цивільні справи №№
2-1066 і 2-1113
за 2006 рік).

Крім батьків сторін в спірному будинку після його
введення в експлуатацію проживала з 1990
року мати ОСОБА_5., ОСОБА_6., 1909
р. народження, яка померла в жовтні 2001
року. Належний їй будинок в селі Малий Самбір Конотопського району був
проданий 13 жовтня 1990 року за 5 000 гр., після чого
батьки сторін і мати батька переїхали із села жити в новий будинок (а.с. 21-22).

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду про те, що
при розгляді справи знайшов підтвердження факт укладення між позивачами та
батьками позивачки угоди про створення спільної власності.

Надані позивачами документи про придбання ОСОБА_3 в
червні - вересні 1991 року, після
введення будинку в експлуатацію, за місцем своєї роботи в ПМК-7 1 тис. штук цегли,
3 куб. м. бетону
та столярних виробів в МП
«Маяк» (а.с. 11-13) не є
безспірними доказами тому, що між позивачами та батьками позивачки існувала
угода про створення спільної власності на будинок. Не підтверджується існування
такої угоди та, відповідно, виникнення у позивачів права власності на частину
будинку, і іншими доказами в справі. Та обставина, що позивачі, поряд з іншими
особами, брали участь у будівництві будинку, не є доказом того, що батьки
позивачки мали намір будувати будинок як спільну з ними власність.

Як підтвердження відсутності такої угоди колегія бере до уваги і той факт,
що позивачі не проживали в спірному будинку, проживали в гуртожитку, отримали
житло за місцем роботи ОСОБА_3, придбали інше житло, продавши після
приватизації отримане, не були прописані в спірному домоволодінні, навіть за
відсутності, як вони стверджують, умов для проживання в ньому, не поселилися в
спірному будинку після того, як він був побудований, за відсутності цьому
перешкод. Вони не оспорювали за життя батьків свідоцтво про право власності на
будинок, отримане батьком позивачки в 1991
році, та свідоцтво про право на спадщину, отримане матір'ю в 2001 році після
смерті батька в 1995 році,
хоча їм було відомо про ці обставини (а.с.208-213).

Посилання позивачів на наявність у ОСОБА_3. достатнього
заробітку в 1990 році
також не є доказом, що ці кошти були витрачені на будівництво будинку як
спільної з батьками позивачки власності, оскільки в справі є достатньо доказів,
що батьки позивачки мали свої постійні
доходи, які мали можливість вкласти в будівництво будинку, зокрема,
заробіток матері, яка працювала дояркою в колгоспі і мала достатній заробіток
за роки, які передували будівництву та протягом яких проводилось будівництво. З
матеріалів справи також вбачається, що мати позивачки знімала свої збереження з
ощадної книжки в той період, коли проводилось будівництво будинку. Доводи
позивачів про те, що і після смерті батька вони добудовували за життя матері
будинок за власні кошти, також не підтверджують попередньої угоди з батьками
(а.с. 24, 25,46).

Твердження
позивачів про те, що будинок з самого початку будувався з метою його можливої
експлуатації як двох окремих квартир спростовується довідкою БТІ про те, що
будинок являє собою одну квартиру, що складається, крім житлових кімнат, з
однієї кухні, веранди, передньої кімнати. Двох виходів з будинку в прямому їх
розумінні, всупереч доводам позивачів, він теж не має, оскільки другий вихід,
на який вони вказують як на підтвердження наявності в будинку двох квартир, є
виходом з будинку до господарської частини двору ( а.с. 26-30,
201). Тому посилання суду на те,

що будинок
розрахований на проживання в ньому двох сімей як на доказ домовленості про
створення спільної власності є безпідставним.

Доводи позивачів про те, що вони проживають в спірному будинку як у своєму
власному та несуть витрати по його утриманню, переконливими доказами не
підтверджуються, а надані ними квитанції про сплату певних коштів за комунальні
послуги, підтверджують незначні суми, (а.с.23, 151-156,202-204).

Послідуючі роботи, які були проведені позивачами в будинку після смерті
батьків сторін, теж не є доказом того, що вони добудовували спірний будинок як
спільну власність їх і батьків.

Таким чином, надані позивачами докази не доводять, що вони брали участь у
будівництві жилого будинку на підставі угоди з батьками сторін про створення
спільної з ними власності на нього. Покази свідків, на які послався суд в
рішенні, про те, що зі слів батьків їм відомо, що будинок дістанеться їх дітям,
не доводять того, що батьки мали на увазі наявність між ними угоди про те, що з
самого початку будинок буде їх спільною власністю.

Допитані судом свідки підтвердили участь позивачів у
будівельних роботах, але це не є підставою для висновку про те, що між
позивачами та батьками сторін була укладена угода, яка відповідає
законодавству, про створення спільної власності на будинок.

Спірні правовідносини виникли в 1989-1991
роках, коли будувався і був прийнятий в експлуатацію спірний будинок.

Крім того, що судом зроблені висновки, які не відповідають обставинами
справи, та в справі не доведені обставини, що мають значення для справи, які
суд вважає встановленими, суд також невірно застосував до спірних правовідносин
норми ЦК України 2003 року. В даному
випадку слід застосовувати норми ЦК
України 1963 року,
зокрема, ст.ст. 112,
113.

Відповідно до вимог зазначених норм закону відсутні підстави для визнання
за позивачами права власності на 1/2 частину спірного будинку, а тому в
задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 112,
113 ЦК України 1963
року, ст.ст. 303,
307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 листопада 2006 року в даній
справі скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в задоволенні вимог до ОСОБА_1 про визнання
права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.