У Х В А Л А

Іменем  України

11 квітня 2007 року                                                           м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В.,

Прокопчука Ю.В.,

Лященко Н.П.,

Пшонки М.П., -

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, внесення змін до
трудової книжки, стягнення невиплаченої заробітної плати, відшкодування моральної
шкоди,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2003 року ОСОБА_1 пред'явила в
суді позов до приватного підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного прогулу, внесення змін до трудової книжки,
стягнення невиплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.

Зазначала, що 7 червня 2002 року вона
уклала з відповідачкою безстроковий трудовий договір і в цей же день була
допущена до роботи продавцем магазину “ІНФОРМАЦІЯ_1” у м. Новоазовську, проте в
трудовій
книжці  вчинено
запис про прийняття її на роботу 1 липня 2002 року. Оскільки цей запис не
відповідає дійсності, позивачка просила внести відповідні зміни до трудової
книжки.

3 червня 2003 року без її згоди ОСОБА_1
була переведена на роботу продавцем магазину “ІНФОРМАЦІЯ_2” селища Сєдово, а 10
липня 2003 року ОСОБА_2 знову перевела її на роботу продавцем до магазину
“ІНФОРМАЦІЯ_1”. З 10 до 14 липня 2003 року в цьому магазині проводилася
ревізія, за підсумками якої була встановлена недостача, яку відповідачка
запропонувала їй разом з іншими продавцями відшкодувати в добровільному
порядку. Вона відмовилася від відшкодування недостачі, тому що не вбачає своєї
вини в цьому, у зв'язку з чим 15 липня 2003 року відповідачка не допустила її
до роботи, у цей же день оголосила, що вона звільнена з роботи за власним
бажанням і видала трудову книжку, де був зроблений відповідний запис.

При цьому остаточного розрахунку з нею
проведено не було, тому позивачка просила стягнути заробітну плату з 1 травня
до 14 липня 2003 року.

Коли ОСОБА_1 звернулася до
відповідачки з приводу належного оформлення її звільнення, а також передала
свою трудову книжку, то відповідачка зробила в ній запис про недійсність запису
від 15 липня 2003 року про звільнення за власним бажанням та новий запис від 17
жовтня 2003 року про її звільнення за прогул без поважних причин.

Посилаючись на те, що її звільнено з
роботи з порушенням вимог чинного законодавства, позивачка просила поновити на
роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу та відшкодувати  моральну
шкоду  в  сумі 5 000 гривень.

Рішенням  Новоазовського   районного
суду   Донецької   області
від       4 червня 2004 року,
залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Донецької області від 31 серпня
2004 року, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні вимог.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати постановлені судові рішення, посилаючись на порушення норм
матеріального й процесуального закону, а справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на невизначний строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних
причин.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог у частині поновлення на роботі, суд виходив із того, що позивачку
правильно звільнено 17 жовтня 2003 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки
вона з 15 липня 2003 року без поважних причин не виходила на роботу.

Однак погодитися з такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх у порушення вимог ст. ст. 15, 30, 40, 62
ЦПК України (1963 року) без повного і всебічного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін у даних правовідносинах, належної правової
оцінки зібраних у справі доказів.

Законодавством не визначено переліку
обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому,
вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника,
звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних
обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст. 27 ЦПК
України.

Як пояснила в судовому засіданні
відповідачка ОСОБА_2 (а.с. 47),  15 липня
2003 року ОСОБА_1 була звільнена нею з роботи за власним бажанням, про що було
зроблено відповідний запис в її трудовій книжці.

Зазначені обставини стверджуються і
копією трудової книжки останньої (а.с. 6-8).

Проте суд на порушення вимог  ст. 40 ЦПК України (1963 року) належним чином
цих доводів відповідачки не перевірив та не з'ясував, на підставі чого було
зроблено цей запис у трудовій книжці ОСОБА_1, коли вона була ознайомлена з
наказом про звільнення її із зазначених підстав та чи повинна була після
розірвання з нею трудового договору виходити на роботу, як і не перевірив
доводів позивачки про те, що з 15 липня 2003 року відповідачка не допускала її
до роботи у зв'язку з виявленою недостачею матеріальних цінностей.

На порушення вимог ст. 202 ЦПК України
(1963 року) не підтверджені належними доказами й висновки суду про те, що
ОСОБА_1 отримана заробітна плата за період з 1 травня до 14 липня 2003 року.

Крім того, на порушення вимог ст. ст.
202, 203 ЦПК України (1963 року) суд розглянув не всі вимоги позивачки.

Як убачається з матеріалів справи, нею
заявлялись вимоги про внесення змін у трудову книжку щодо дати зарахування її
на роботу, проте судове рішення не містить будь-яких висновків щодо цих вимог.

З огляду на викладене судові рішення не
можна визнати законними та обґрунтованими і вони підлягають скасуванню, а
справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись
ст.ст.  336, 338 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення   Новоазовського   районного
суду    Донецької     області
від 4 червня 2004 року   та  ухвалу
апеляційного  суду  Донецької
області   від  31 серпня 2004 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                       М.В. Патрюк

Судді:                                                                 А.В.
Костенко

Н.П.
Лященко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка