У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

17 січня  2007
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути  Л.М.,

Романюка Я.М.,

Шабуніна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Києві справу за позовом Управління
праці та соціального захисту
населення  виконавчого  комітету
Корольовської  районної  ради м. Житомира до ОСОБА_1 про відшкодування
вартості путівок, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 19 квітня 2004 року та ухвалу Апеляційного суду
Житомирської області від  7 липня 2004
року,

в с т а н о в и л а:

В січні 2004 р. Управління праці та соціального захисту
населення виконавчого комітету Корольовської районної ради м. Житомира (далі -
Управління) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування вартості
путівок.

Позивач зазначав, що 30.07.2002 р. матері відповідача -
ОСОБА_2, як учасниці Великої Вітчизняної Війни та інваліду І групи, було видано
путівку до санаторію “ІНФОРМАЦІЯ_1” у м. Миргороді Полтавської області на
період з ІНФОРМАЦІЯ_2. На цей же період було виділено путівку в санаторій і
ОСОБА_1., як  особі, що має супроводжувати
матір в дорозі.

Відповідач свою путівку використав, а путівка його матері
була повернута ним до Управління як невикористана.

Посилаючись на те, що супроводжувальна особа не має права
використовувати путівку самостійно без особи, яка потребує санітарно-курортного
лікування, Управління просило суд стягнути з ОСОБА_1 1380 грн. вартості обох
путівок.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від
19.04.2004 р., залишеним  без  змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської
області від 7.07.2004 р., позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь
позивача 1380 грн. матеріальної шкоди.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1. посилається на
порушення судами норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим
ставить питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про
відмову в позові.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

При  вирішенні
справи суди виходили з того,  що матері
відповідача - ОСОБА_2, як учасниці Великої Вітчизняної Війни та інваліду І
групи загального захворювання, за її
заявою  та  згідно черги Управлінням було виділено
путівку до санаторію “ІНФОРМАЦІЯ_1” у м. Миргороді Полтавської області на
період з ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідно до висновку медичної установи ОСОБА_1., як
особі, що мала супроводжувати матір, теж було виділено путівку в цей санаторій
на той же період.

ОСОБА_1. надану йому путівку використав, а його мати до
санаторію не поїхала. Невикористана нею путівка була повернута до Управління
тільки після повернення відповідача з санаторію.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що
відповідно до положень Інструкції про порядок обліку, зберігання, розподілу та
видачі путівок до санаторно-курортних та інших лікувально-оздоровчих установ в
органах соціального захисту населення України, затвердженої наказом
Міністерства праці та соціальної політики України від 25.12.1997 р № 42 (далі -
Інструкція), у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин,
відповідач, як супровідна особа не мав права самостійно, без особи, яка
потребує санітарно-курортного лікування, використовувати надану путівку.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду та
залишив його рішення без змін.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦПК України 1963 р., що діяв на час
виникнення спірних правовідносин, рішення суду
повинно  бути законним і  обґрунтованим.

Статтею 202-1 цього ж Кодексу встановлено, що при
ухваленні рішення суд приймає рішення зокрема щодо:

1) наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувались
вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються;

2) наявності інших фактичних даних (пропуск  строку
позовної давності тощо),  які
мають значення для вирішення справи,  а
також доказів на їх підтвердження;

3) правовідносин, зумовлених встановленими фактами;

4) правової норми, яка регулює ці
правовідносини.

Вирішуючи справу, місцевий суд дійшов висновку про те, що
відповідач має відшкодувати вартість обох путівок, що були виділені йому та
його матері.

Задовольняючи позов з підстав ст. 440 ЦК УРСР 1963 року,
що діяв на час виникнення спірних правовідносин, суд не зазначив в чому
полягали винні дії відповідача, в зв'язку з поверненням його матір'ю
невикористаної путівки, та чому він зобов'язаний відшкодувати вартість путівки,
яка надавалась не йому, а іншій особі.

Як вбачається з матеріалів справи, судом не було надано
належної оцінки доводам відповідача про те, що його мати не використала путівку
внаслідок погіршення стану її здоров'я, про що подала до Управління відповідну
заяву, а він, як інвалід ІІ групи, мав самостійне право на отримання путівки.

Крім того, стягнувши з відповідача вартість обох путівок,
місцевий суд не врахував, що одна з них надавалась його матері, та не вирішив
питання про залучення  ОСОБА_2 до участі
в справі як співвідповідача.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. 303 ЦПК України на
зазначені обставини  уваги не
звернув.

Таким чином,  з
урахуванням того,  що суд  касаційної інстанції  згідно
зі ст. 335 ЦПК України не може встановлювати обставини, що не були  встановлені
судами чи відкинуті ними, оскаржувані судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у
х  в  а
л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19
квітня  2004 року та ухвалу Апеляційного
суду Житомирської області від 7 липня 2004 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ю.Л. Сенін

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Я.М. Романюк

В.М. Шабунін