У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

31
січня 2007 року                                                                м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів:

Барсукової В.М.,

Григор'євої
Л.І.,

Данчука В.Г.,

Косенка В.Й., -

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до закритого акціонерного
товариства (далі - ЗАТ) “Сільбуд” про поновлення на роботі та визнання
незаконним рішення загальних зборів від 5 березня 2004 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2004 року ОСОБА_1, звернувшись до суду з позовом, зазначав, що у
квітні 1994 року  було  створено вказане товариство,   засновником якого були:  він
(ІНФОРМАЦІЯ_1),    ОСОБА_2,   ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

У березні 2003 року позивач був звільнений з роботи, але рішенням
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2003 року
поновлений на посаді виконавчого директора.

5 березня 2004 року рішенням загальних зборів акціонерів його звільнили з
указаної посади. Вважаючи звільнення незаконним, позивач просив визнати рішення
загальних зборів незаконним та поновити його на роботі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11
жовтня 2004 року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 11 січня 2005 року
зазначене судове рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі позивач просить зазначене рішення апеляційного
суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та
процесуального права, а рішення районного суду залишити без зміни.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним
і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду та постановляючи нове
рішення про відмову в позові, послався на те, що між позивачем і відповідачем
не існувало трудових правовідносин, а тому не можна вважати, що його звільнено
з порушенням трудового законодавства.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 6 листопада 1992 року №
9 “Про практику розгляду судами трудових спорів” (зі змінами)  роз'яснив, що відповідно до статей 3 і 221
КЗпП України в порядку, передбаченому гл. XV цього Кодексу, підлягають
розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ,
організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої
приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів
колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських
організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських
(фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із
фізичними особами.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. 213 ЦПК України належним чином не
перевірив доводи позивача щодо перебування його в трудових відносинах із відповідачем.

У матеріалах справи (а.с. 116, 118) є протокол зборів засновників ЗАТ
“Сільбуд”  від  21 серпня 2002  року,
зі   змісту  якого
вбачається,   що  ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 ЗАТ “Сільбуд” був
встановлений місячний посадовий оклад, а наказом НОМЕР_1 від 22 серпня 2002
року йому визначено місячний оклад у розмірі 240 грн.

Суд указаним документам оцінки не дав.

Крім того, ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, просив визнати
незаконним рішення загальних зборів акціонерів ЗАТ “Сільбуд” від 5 березня 2004
року щодо його звільнення.

У даному випадку суд повинен був перевірити законність цього рішення
загальних зборів, однак апеляційний суд, зробивши висновок, що на позивача не
поширюються норми трудового права, законність рішення загальних зборів не перевірив.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що збори, приймаючи рішення,
були не правомочні вирішувати будь-які питання, тому що в них брали участь
тільки два члени акціонерного товариства, які мають 60% голосів, у той час як
згідно зі ст. 41 Закону України “Про господарські товариства” загальні збори
визнаються правомочними, якщо в них беруть участь акціонери, що мають
відповідно до статуту товариства більш як 60 відсотків голосів. Районний суд,
постановляючи рішення, зазначені доводи позивача також не перевірив.

Оскільки рішення апеляційного та районного судів не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України, вони підлягають скасуванню з направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення
Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 жовтня  2004 року
та  ухвалу  апеляційного
суду  Київської  області від 11 січня 2005 року скасувати, а
справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                А.В.
Гнатенко

Судді:                                                                          В.М.
Барсукова

Л.І. Григор'єва

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко