Справа № 22-ц -
3717                                              Головуючий у 1 інстанції Слива Ю.М.
Категорія   ІЗ                                                                                         Доповідач Лащенко В.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2007 року колегія
суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у
складі: головуючого - Лащенка
В.Д. суддів - Корзаченко
І.Ф., Червінко К.С. при секретарі -
Зозулі Н.С.

розглянула
у- відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20
жовтня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третіх осіб
Ірпінської державної нотаріальної контори, Ірпінська комунальне
житлово-експлуатаційне підприємство „Ірпінь" про визнання заповіту та договору дарування недійсними, визнання права
власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, усунення
перешкод у користуванні спадковим майном та зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_4 про вселення, усунення перешкод у користуванні власністю,

встановила:

У серпні 2003
року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третіх осіб
Ірпінської державної нотаріальної контори, Ірпінського КЖЕП «Ірпінь» про
визнання договору дарування і заповіту недійсними, визнанні права власності на
майно в порядку спадкування за законом та усуненні перешкод в користуванні
спадковим майном. Даний позов мотивували тим, що ОСОБА_4 у період з 1986 р. по 1991 р. перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 У 1990
році їх сім'ї була виділена 2-х
кімнатна квартира АДРЕСА_1. У 1996 році на підставі
рішення Ірпінського міського суду між ними був визначений порядок користування
вказаною квартирою. Позивачам була виділена кімната площею 16,8 кв.м., а
ОСОБА_5 -12,8 кв.м. 06.10.1998 році на підставі розпорядження Ірпінської
міської ради НОМЕР_1 ОСОБА_5 видане свідоцтво НОМЕР_2 про право власності на
43/100 частин вказаної квартири. 20.05.2003
року ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на 43/100 частин даної
квартири. Син померлого, позивач по справі ОСОБА_1 своєчасно прийняв спадщину
шляхом володіння частиною спадкового майна та подачею відповідної заяви до
нотаріальної контори. Однак державний нотаріус Запісочна О.А. повідомила, що
ОСОБА_5 своїм заповітом від 31.10.1998 року все майно заповідав ОСОБА_3, своєму
племіннику. У липні 2003 року відповідачка ОСОБА_2, посилаючись на договір
дарування, зайняла кімнату спадкоємця ОСОБА_3, поселивши в неї сторонніх осіб.
При цьому пред'явила  договір   дарування,
укладений   19.02.2003   року   в
Ірпінській

2

держнотконторі.
Вважають, що вказані заповіт від 31.10.1998 року та договір дарування від
19.02.2003 року повинні бути визнані недійсними, оскільки ОСОБА_5 у січні 1998
року переніс гостре порушення мозкового кровообігу після чого за станом
здоров'я не міг правильно розуміти значення своїх дій та керувати ними. При
цьому за ОСОБА_1, як єдиним сином спадкодавця, повинно бути визнано право
власності на 43/100 частин
квартири. Просили визнати заповіт ОСОБА_5 від 31.10.1998 року та договір дарування 43/100 частин квартири АДРЕСА_1
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 19.02.2003 року в Ірпінській держнотконторі
Київської області недійсними. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 43/100 частин квартири АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом.

У липні 2006
року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про
вселення та усунення перешкод у користуванні власністю. Даний позов мотивувала
тим, що на підставі договору дарування від 19.02.2003 року їй належить 43/100
частини квартири АДРЕСА_1.
Відповідачка ОСОБА_4 03.03.2003
року змінила замки у дверях і не допускає її в квартиру. У її кімнаті
залишились особисті речі і документи. На її прохання допустити в оселю та
повернути речі, отримує відмову. Комунальні платежі вона здійснює належним
чином та вчасно, однак на протязі двох років не може користуватися належною їй
частиною квартири.

Справа судами
розглядалася неодноразово.

Рішення Ірпінського міського суду від 20 жовтня 2006 року ОСОБА_1
відмовлено в позові, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Постановлено вселити
ОСОБА_2 в частину квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_1, ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод в
користуванні 43/100 частинами
квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду
скасувати, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування норм процесуального і матеріального права.

Апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких підстаЬ.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 у період з 07.03.1986 р. по 01.07.1994
р. перебував у шлюбі з ОСОБА_4. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 03.10.1996 року позов
ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування житловим приміщенням
задоволено частково. Надано у користування ОСОБА_5 житлове приміщення №2 площею
12,8 кв.м. Надано в користування ОСОБА_4 житлове приміщення № 3 площею 16,8
кв.м. Приміщення №№ 1,4,5,6 квартири АДРЕСА_1 залишено у загальному
користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_4

На підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_2 ОСОБА_5 на
праві власності належить 43/100
частин квартири АДРЕСА_1.

3

31.10.1998 року
ОСОБА_5 в Грпінський державній нотаріальній конторі склав заповіт, яким належні
йому 43/100 частин
квартири АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_3.

Відповідно до договору дарування частини квартири від
19.02.2003 року, посвідченого Ірпінською державною нотаріальною конторою,
ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 43/100 частин квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_5 помер. 20.05.2003 року.

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної
експертизи НОМЕР_3 ОСОБА_5
при укладенні ним заповіту 31.10.1998
року та договору дарування 19.02.2003
року за станом свого здоров'я міг правильно розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

При цьому судом першої інстанції не прийнято до уваги
попередній висновок посмертної судово-психіатричної експертизи НОМЕР_4 відповідно до
якого ОСОБА_5 на момент складання заповіту 31.10.1998 року та договору дарування 19.02.2003 року за своїм психічним станом не міг повною мірою
усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто був обмежено
дієздатним (т. 1 а.с. 117-120), оскільки він
спростовується висновком посмертної судово-психіатричної експертизи НОМЕР_3, котрий
узгоджується з іншими доказами по справі.

Так, відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи НОМЕР_3, складеним
експертами були враховані пояснення свідків: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, які давали пояснення після проведення експертизи НОМЕР_4. Враховані також
ті обставини, що ОСОБА_5 до 2000
року за допомогою до психіатра не звертався, до 1999 року працював водієм,
а з 30.11.2001 року по 30.06.2002 року охоронцем.
Зазначені свідки в суді пояснили, що у ОСОБА_5 яких-небудь порушень психіки не
проявлялося, він був здоровою людиною і вів себе адекватно. Допитана в суді як
свідок нотаріус, яка посвідчувала 19.02.2003
року договір дарування, пояснила, що при укладанні угоди не виникло сумніву
стосовно психічного стану ОСОБА_5

Як видно з дослідницької та мотивувальної частини експертизи НОМЕР_3, експертами були
враховані і висновок судово-психіатричної експертизи НОМЕР_4 від 05.08.2004 р. При цьому, як
пояснив у судовому засіданні експерт ОСОБА_11, медична документація ОСОБА_5 при
проведенні експертизи НОМЕР_3
також враховувалась, оскільки експерти з нею знайомились до моменту її
зникнення, коли вона разом зі справою надійшла до їхньої установи з ухвалою
Ірпінського суду від 05.01.2005
року про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 і необхідність
задоволення зустрічного позову ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про неможливість враховувати висновок експертизи
від 10.07.2006 p., який зроблені
лише на припущеннях і без вивчення медичної документації ОСОБА_5, не можуть
бути враховані. Відповідно до вимог ст. 212
ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд
оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також
достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Не погоджуючись з висновком посмертної амбулаторної
судово-психіатричної експертизи НОМЕР_4,
відповідно до якої ОСОБА_5 на момент складення заповіту та підписання договору
дарування не міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати
ними, суд

4

першої інстанції
дав зазначеному висновку оцінку і навів доводи,
чому приймає до уваги висновок експертизи від 10 липня 2006 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення
Ірпінського міського суду Київської області від 20 жовтня 2006
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та
може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місяців.