У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

14 лютого 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства “Державний
ощадний банк України” про відновлення прав власника та визнання відповідача
боржником за договорами банківських вкладів за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
апеляційного суду Харківської області від 14 травня 2004 року,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2003 року ОСОБА_1 звернувся в суд з уточненим та доповненим в
подальшому позовом до відкритого акціонерного товариства “Державний ощадний
банк України” (далі - ВАТ “Ощадбанк”) про відновлення прав власника та визнання
відповідача боржником за договорами банківських вкладів, посилаючись на те, що
1 грудня 1994 року та 18 січня 1995 року помістив у відділення ВАТ «Ощадбанк»
строкові вклади по 5 000 000 крб. на 8 років кожен під 80 % річних, однак після
спливу
встановленого договорами строку відповідач відмовляється
повернути вклад та проценти на нього.

Рішенням Нововодолазького районного суду від 18 лютого 2004 року позов
задоволено. ВАТ “Ощадбанк” визнано боржником за обома договорами банківських
вкладів, зроблених позивачем в установу Ощадного банку України.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 травня 2004 року
зазначене рішення скасовано та ухвалено нове про відмову в позові.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на його
необгрунтованість та порушення судом норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 202-1 ЦПК України 1963 року, який був чинним на час
розгляду судом справи, при ухваленні рішення суд серед іншого приймає рішення
щодо: наявності обставин (фактів), якими обгрунтовувались вимоги і заперечення
та якими доказами вони підтверджуються; правовідносин, зумовлених встановленими
фактами; правової норми, яка регулює ці правовідносини.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про відновлення порушеного права
власника та визнаючи відповідача боржником за договорами банківських вкладів,
суд першої інстанції виходив із встановленого ним факту укладення між сторонами
зазначених договорів та керувався нормами, які регулюють порядок виконання
грошових зобов”язань.

Скасовуючи це рішення та ухвалюючи нове про відмову в позові, апеляційний
суд вказав, що відповідальність за знецінені грошові заощадження, поміщені
позивачем в установу Ощадного банку України, несе не відповідач, а держава в
порядку, передбаченому Законом України “Про державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України”.

Однак, при цьому судами не уточнено предмета та правових підстав позову, не
з”ясовано чи передбачено законом такий спосіб захисту порушеного права власника
як визнання відповідача боржником за договором.

Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України “Про державні гарантії
відновлення заощаджень громадян України” на підставі цього закону встановлюються
зобов”язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення
втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи
Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території
України, а також у державні цінні папери: облігації Державної цільової
безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної
позики 1982 року, державні казначейські зобов”язання СРСР, сертифікати Ощадного
банку СРСР.

Компенсації підлягають також грошові заощадження громадян України, поміщені
в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом
1992-1994 років і які знаходились на рахунках Ощадного банку України не менше
одного повного календарного року в період 1992-1995 років.

Судом встановлено, що позивачем поміщено грошові заощадження в установу
Ощадного банку України 1 грудня 1994 року та 18 січня 1995 року.

Отже, другий із зазначених вкладів зроблено позивачем не в період 1992-1994
років, він знаходився на рахунках Ощадного банку України менше одного повного
календарного року в період 1992-1995 років, на що суд уваги не звернув та не
встановив чи підлягає він компенсації з підстав та в порядку, передбаченими
Законом України “Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України”.

Таким чином, судом допущено порушення норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування судового рішення в частині ухвалення нового
рішення з передачею справи на новий розгляд. Оскільки зазначені порушення було
допущено і судом першої інстанції справу слід передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 14 травня 2004 року в
частині ухвалення нового рішення скасувати і передати справу на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін