У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

18 квітня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа - приватний
нотаріус ОСОБА_4, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає
виконанню за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 20 грудня 2006 року,

в с т а н о в и л а :

В липні 2006 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_4, про визнання вчиненого нотаріусом
виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на
безпідставність зазначених у ньому вимог, оскільки отримані від ОСОБА_2 за
договором позики кошти він повернув її чоловіку ОСОБА_3.

Рішенням Южноукраїнського міського суду від 10 жовтня 2006 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 грудня 2006 року
зазначене рішення скасовано та ухвалено нове про задоволення позову.

В касаційної скарги ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на його
необгрунтованість та порушення судом норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд серед
іншого вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з
підтвердженої відповідними документами наявності безспірної заборгованості
боржника перед стягувачем як передбаченої законом підстави для вчинення
нотаріусом виконавчого напису.

Скасовуючи це рішення та ухвалюючи нове про задоволення позову, апеляційний
суд вказав, що нотаріус належним чином не перевірив безспірності вимог
стягувачки ОСОБА_2, оскільки в справі наявні дані про повернення позичених
грошей її чоловіку ОСОБА_3.

Однак, погодитися з таким висновком не можна.

Відповідно до статей 34, 36, 87, 88 Закону України “Про нотаріат” нотаріус
вчиняє виконавчий напис за умови, що наявність безспірної заборгованості або
іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами,
передбаченими затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня
1999 року № 1172 Переліком документів, за якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса і що
з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Судом першої інстанції встановлено, і цього не заперечив апеляційний суд,
що наявність заборгованості позивача за договором позики перед ОСОБА_2
підтверджена передбаченими зазначеним вище Переліком документами. Закон не
покладає на нотаріуса обов”язок по перевірці наявності безспірної
заборгованості боржника перед стягувачем шляхом дослідження інших документів,
не передбачених Переліком, заслуховування пояснень сторін за договором та інших
осіб, невиконання чого нотаріусом ОСОБА_4 апеляційний суд поклав в основу
ухваленого ним рішення.

Крім того, апеляційним судом не взято до уваги, що згідно зі ст. 4 ЦПК
України суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами
України та не з”ясовано чи передбачено законом такий спосіб захисту порушеного
права як визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
Разом з тим, відповідно до роз”яснень, які містяться в ч. 2 п. 13 постанови
Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику у справах за скаргами на
нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні” від 31 січня 1992 року № 2, при
безпідставності зазначених у виконавчому написі вимог суд скасовує виконавчий
напис і відмовляє в їх задоволенні, а в разі часткової їх обгрунтованості -
ухвалює рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на
користь кредитора дійсної суми боргу.

Таким чином, апеляційним судом помилково скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, а тому рішення суду апеляційної інстанції слід скасувати і
залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 грудня 2006 року
скасувати і залишити в силі рішення Южноукраїнського міського суду від 10
жовтня 2006 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін