УКРАЇНА АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  ЖИТОМИРСЬКОЇ
Справа № 22ц/40                             Головуючий в суді 1-ї інстанції
Категорія 34                                      Доповідач
РІШЕННЯ
Іменем України

30  січня  2007  року  колегія  суддів
судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Житомирської
області

в складі: головуючого - судді Балашкевича С.В.

суддів Зарицької Г.В., Худякова A.M.

при секретарі Сухоребрій Т.А.

за участі сторін та адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права спільної
сумісної власності на квартиру та визначення порядку користування останньою та
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розділ майна за апеляційними скаргами сторін на рішення
Малинського районного суду від 14 червня 2006 року, -

встановила:

З липня 2001 року ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3 про поділ майна та витребування майна з чужого незаконного володіння. На обгрунтування своїх
позовних вимог зазначав, що в період зареєстрованого шлюбу він з відповідачкою
за спільні кошти придбали двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 за ціною 17160 грн. та набули права на інше майно на загальну суму 8 153 грн. Посилаючись на те, що назване майно
є спільною сумісною власністю і підлягає поділу відповідно до вимог
ст. ст. 22,28,29 КпШС позивач просив виділити йому
майна на суму 3100 грн. та стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію до рівності часток в сумі
9556,50 грн. Крім того, позивач просив зобов'язати ОСОБА_3
повернути йому особисті речі, зокрема бушлат, костюм та чоботи,
які на думку позивача, незаконно утримує в себе ОСОБА_3.

В процесі розгляду справи позивач неодноразово змінював та уточнював свої позовні вимоги і просив: визнати названу квартиру
спільною сумісною власністю подружжя та встановити
порядок користування цією квартирою, виділивши   йому
в   користування   жилу
кімнату   площею   16.10   кв.м.,   а

відповідачці - жилу кімнату
площею  12.4 кв.м ,
залишивши у сільному користуванні всі інші приміщення квартири.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3. звернулася із зустрічним позовом про розділ майна в якому зазначала, що в період
шлюбу сторони придбали 28 куб. м ділової деревини вартістю 9520 грн., яку ОСОБА_2 зберігає у
свого дядька, ОСОБА_4. Посилаючись на ці обставини, а також на вимоги статей 22,28,29 КпШС ОСОБА_3. просила стягнути з ОСОБА_2
на її користь 9520 грн.

Рішенням
Малинського районного суду від 14
червня 2006 року первісний позов задоволено частково. Визнано
квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 177,63 грн. витрат, пов'язаних з оплатою
експертизи. В решті позову відмовлено за
безпідставністю. У задоволенні зустрічного позову відмовлено за
безпідставністю.

Не погоджуючись з рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про встановлення порядку користування
жилим приміщенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду в цій
частині скасувати й ухвалити нове рішення, яким встановити порядок користування
квартирою. Апелянт посилається на порушення судом
норм матеріального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3. просить рішення суду скасувати й ухвалити
нове рішення про відмову в задоволені первісного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального
права та неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню,
а апеляційна скарга ОСОБА_3 - відхиленню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, під час зареєстрованого шлюбу сторони за спільні кошти на ім'я ОСОБА_3 придбали
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що підтверждується договором купівлі-продажу
від 29 січня 1997 року.

Суд правильно визнав названу квартиру спільною сумісною власністю подружжя,
проте безпідставно послався у рішення на вимоги статті 62 СК та розписку про отримання ОСОБА_3 від
свого брата коштів в сумі 1500 доларів США, оскільки оригінал цього
документу суду не надавався, а ОСОБА_3. не довела, що ці кошти
використані нею для купівлі спірної квартири. Сторонами не заперечувалося, що 8 січня 2997 року вони продали житловий будинок в смт Лугини за ціною 5,5 тис. доларів США і за такою ж ціною була придбана спірна квартира. В судовому засіданні ОСОБА_3. пояснила, що розписок про взяття в борг грошей у брата
не складала ( а.с. 57
оборот).

Посилання ОСОБА_3 на те, що квартира придбана під час окремого проживання подружжя, за власні кошти позивачки спростовуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну оцінку.
Так, матеріалами справи  підтверджується,  що
квартира  була  придбана
сторонами  під  час

спільного проживання, вони спільно
підшукували назване житло, були обоє присутні під
час нотаріального оформлення договору купівлі-продажу, разом перевозили речі в квартиру. Остання куплена за таку ж
ціну, що і проданий раніше сторонами будинок в смт
Лугини. Названі обставини частково визнала ОСОБА_3.( а.с. 57 оборот, ПО оборот, 253 оборот ), а також підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_5 (а.с. 253), ОСОБА_6 (а.с. 300), ОСОБА_7 ( а.с. 300 оборот) та ОСОБА_8 (а.с.301). Суд першої інстанції обгрунтовано не
взяв до уваги покази свідків, які були допитані за
ініціативою ОСОБА_3, оскільки одні з них знали про взаємовідносини сторін лише зі слів останньої, а інші дали пояснення про обставини життя подружжя, що склалися після укладення
договору купівлі -продажу квартири.

Доводи ОСОБА_3 щодо пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності є безпідставними, оскільки рішення суду про розірвання шлюбу, на яке вона посилалася, переглянуте за
нововиявленими обставинами (а.с.322).

Разом з цим,
відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про встановлення
порядку користування квартирою, суд виходив з вимог ст. 358 ЦК, проте не звернув уваги на те, що названа норма на
спірні правовідносини не поширюються.

Відповідно до статей 63, 66 СК дружина та чоловік мають рівні
права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними. Подружжя має
право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 6 постанови від 4 жовтня 1991 року № 4 «Про практику застовування судами
законодавства, що регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок» у разі коли виділ частини
будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування приміщеннями
(квартирами, кімнатами) такого будинку.

Згідно висновку експерта № 2706 від 23 квітня 2004 року поділ спірної квартири в натурі
неможливий ( а.с. 176-190). Як вбачається з плану останньої (а.с. 192-193), квартира складається в двох відособлених кімнат площею 12,40 кв.м та 16.10 кв.м, кухні, ванни кімнати, туалету,
коридору, двох вбудованих шаф, кладовки,
балкону та лоджії.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 зберігає право на службове житло, йому необхідно виділити в користування кімнату
меншої площі - 12,40 кв. м. та лоджію, а ОСОБА_3 - кімнату площею 16,10 кв. м та балкон. Інші приміщення
необхідно залишаються у спільному користуванні сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 відмовився від позовної вимоги
про розділ квартири в натурі, тому суд першої інстанції необгрунтовано
стягнув з ОСОБА_3 витрати на проведення експертизи.

За таких обставин рішення суду в частині встановлення порядку користування
квартирою та стягнення
з ОСОБА_3 витрат на проведення експертизи
підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про встановлення порядку
користування квартирою.

Керуючись ст.ст. 160,303,304,307,309,313,314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, а
апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малинського районного суду від 14 червня 2006 року в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні позовної вимоги про встановлення порядку користування квартирою та стягнення з ОСОБА_3 витрат на проведення експертизи скасувати і в частині позовної вимоги про встановлення порядку
користування квартирою ухвалити нове рішення.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши в користування ОСОБА_2 жилу кімнату
площею 12,40 кв. м. та лоджію площею 1,50 м, а ОСОБА_3 жилу кімнату площею 16,10 кв. м та балкон площею 1,1 кв. м. Кухню, ванну кімнату, туалет, коридор, кладовку та дві вбудовані шафи залишити в спільному користуванні
сторін.

У решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу
може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців.