РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23 січня 2007 року                                                                               м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області  у складі:

головуючого - судді Леска В. В. суддів - Панька В.Ф., Готри Т.Ю. при секретарі - Карбованець М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті
Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою позивачки
ОСОБА_1на заочне рішення Міжгірського районного суду
від 1
листопада 2006 року по справі за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про усунення перешкод у користуванні дорогою та
стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом
до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні дорогою та стягнення
моральної шкоди.

Позивачка зазначала, що являється власником
житлового АДРЕСА_1. Для обслуговування будинку їй надано у приватну власність
земельну ділянку площею 0,1027 га. Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки до
присадибної ділянки веде дорога загального
користування. Відповідач проживає у сусідньому будинку № НОМЕР_1. У травні 2005 року ОСОБА_2 самовільно захопив частину дороги
загального користування, встановив дерев'яні ворота і опори, внаслідок чого
перекрив в'їзд до будинку позивачки, що підтверджується актом
комісії Синевирської сільської ради. Після звернень до сільської ради відповідач став погрожувати фізичною розправою. Усе це
спричинило їй моральні страждання.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила
зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод у користування
дорогою загального користування, яка веде до її двогорогосподарства, зняти встановлені ворота та стовпчики, відновити
попередній стан дороги та стягнути 2000
грн. моральної шкоди.

Заочним рішенням позов задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_2 замість дерев'яної огорожі поставити ворота,
які в разі необхідності можна би відкривати без надмірних зусиль для проходу і проїзду з послідуючим закриттям
користувачами дорогою.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка
порушила питання про скасування рішення суду як незаконного та необгрунтованого
та направлення справи на новий розгляд.

Межі оскарження - апелянт вважає висновки суду про те, що спірна дорога не являється дорогою загального користування не відповідають
матеріалам справи.

Представники позивачки підтримали апеляційну скаргу і пояснили, що спірна дорога
відноситься до доріг місцевого значення. Наявність
забору або воріт на цій дорозі унеможливлює-безперешкодний прохід та проїзд до її її
будинку.

Справа№22А-75/07р.

Головуючий у першій Інстанції: Цімбота В.І.

Суддя - доповідач : Jlecko B.B.

Номер рядка статистичного звіту :

2

Відповідач не визнав апеляційну
скаргу і пояснив, що після рішення суду Синевирська сільська рада прийняла рішення про передачу йому у приватну власність
земельної ділянки, що знаходиться біля будинку. Спірна
дорога проходить через його двір і не є дорогою загального користування. Ворота обмежують доступ сторонніх осіб до подвір'я
його дворогосподарства і ним не чиняться перешкоди
позивачці в проході та проїзді до її будинку та господарських
споруд.

Заслухавши доповідача, пояснення представників
позивачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_5, обговоривши доводи апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір суд першої інстанції
керувався ст. 39, 103 ЗК України про добросусідство, виходив із того, що спірна дорога, яка проходить через
подвір'я відповідача, не має статус дороги загального
користування і що ця дорога має бути відгороджена не забором, а воротами, які при необхідності проходу або проїзду можна
відкрити.

Проте з таким висновком не можна повністю погодитися, виходячи з
наступного.

Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 22 квітня 2005 року ОСОБА_2 став власником будинку № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1

Відповідач пояснив, що державний
акт на право приватної власності на землю ще не виготовлений.

Позивачка є власником АДРЕСА_1 для обслуговування якого їй надано у приватну власність
земельну ділянку площею № 0,127 га.

З адресованого позивачці листа заступника голови
Міжгірської районної ради вбачається, що дорога, яку
перегородили сусіди, відноситься до сільських доріг місцевого значення.

З травня 2005 року виник спір щодо користування
спірною дорогою, існування якої відповідач не визнає і вважає своїм
подвір'ям. Сторони визнали, що ця дорога є єдиним шляхом
сполучення з дворогосподарством позивачки.

Комісія Синевирської сільської ради
в акті від 29 вересня 2006 року та в плані- схемі зазначила, що в державному акті на право приватної власності на землю,
виданому ОСОБА_1, є під'їзна дорога до її
дворогосподарства і що на межі земельної ділянки ОСОБА_2 споруджена дерев'яна огорожа. В цьому ж акті зазначено, що 21 вересня 2006
року відбулася сесія Синевирської сільської ради й прийнято рішення про
попередження ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні дорогою до
житлового будинку.

Відповідно до вимог ст. 39 Земельного кодексу
України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно
до генерального плану населеного пункту,
іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм,
регіональних та місцевих правил забудови.

З огляду на викладене, колегія
суддів приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні дорогою до житлового будинку позивачки
підлягає задоволенню, оскільки існування
такої дороги відображено в Державному акті на право приватної власності на землю ОСОБА_1, статус якої визначено, як дороги
місцевого значення, а відповідач не надав
доказів про те, що спірна земля, через яку проходить дорога, відноситься
до подвір'я його дворогосподарства.

Наявність воріт на межі земельної
ділянки дворогосподарства відповідача не є перешкодою в користуванні спірною дорогою, оскільки не встановлено, що
відповідач не дозволяє позивачці користуватися
такими. Тому позов ОСОБА_1 про зняття дерев'яних воріт та опорних
стовпчиків не підлягає задоволенню.

Вимога позивачки про відшкодування моральної шкоди
не доведена і в задоволенні такої слід відмовити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню та необхідно ухвалити нове рішення, оскільки суд першої інстанції неповно
з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Керуючись ст. ст. 307, 309,
314,313, 314, 316 317, 319 ЦПКУкраїни, колегія суддів, -

3

РІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 задовольнити частково

Заочне рішення МІжгірського
районного суду від 1 листопада 2006 року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким зобов'язати ОСОБА_2не чинити перешкод ОСОБА_1у користуванні під'їзною дорогою загального користування, що веде до дворогосподарства у АДРЕСА_1

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.