АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем  України

23  січня  2007  року  колегія
суддів  судової палати у  цивільних
справах

апеляційного суду Житомирської області

в складі:

головуючого -
судді                 Малахової Н.М.

суддів:                                     Жизневської А.В.

Матюшенка І.В.

при секретарі судового

засідання      Кульчицькій І.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу закритого акціонерного товариства „АТЗТ
„Коростенський фарфор" на рішення
Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 листопада 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ „АТЗТ Коростенський форфор" про
стягнення заробітної плати за час вимушеного простою,

встановила:

У червні 2005 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в

якому просила стягнути з ВАТ АТЗТ «Коростенський фарфор»
на її користь

3321,33
грн. за час вимушеного простою не з
її вини з підстав, передбачених

ст. 113 КЗпП України. Зазначала, що у період 2003-2005
років по причині

простою підприємства з незалежних від неї причин вона не
працювала.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 15.11.2006
року позов

ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто на її користь з ВАТ

1447,73грн. заробітної плати за час вимушеного простою та
в доход держави

судові витрати та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду

справи.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати вказане
рішення та

ухвалити нове про відмову у задоволені позову. Зазначає,
що судом порушено

норми матеріального та процесуального права, неповно
з'ясовані всі обставини

справи. Поза увагою суду залишилися положення ст.З2
КЗпП щодо прав

власника. Суд не дав оцінки тому факту, що позивачка в
указані нею періоди

знаходилася дома, знала про прийняте рішення про
запровадження неповного

робочого часу, але не оскаржувала.

Справа22 ц/175                 Головуючий суді 1-ї
інст. Волкова Н.Я.

Категорія 41                     Доповідач-суддя Малахова Н.М.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, апеляційний

суд вважає, що скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи вимоги позивачки, суд виходив з положень
ст.26 Закону

України «Про відпустки» в редакції ЗУ №2073-111
та ст. 56
КЗпП України,

вважаючи, що на підприємстві був простой
не з вини працівників, оскільки всі

вони та підрозділи переводилися на неповний робочий день
при неповному

тижні.

Проте вказаний висновок суду не є
обґрунтованим.

Положеннями ст.26 Закону України «Про відпустки»
передбачено

надання відпусток без збереження заробітної плати за
згодою сторін.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до заяви
ОСОБА_1 вона знаходилася у відпустці без
збереження заробітної плати з 29.12.2003

року по 31.12.2003 року та з 8.01.2004 року по 16.01.2004 року, про що

видавався наказ НОМЕР_1 (а.сп.27). Вказаний наказ не

оскаржувався.

За наказом НОМЕР_2 (а.сп.34) працівників

підприємства, в тому числі і ОСОБА_1, було переведено на
неповний

робочий день при неповному робочому тижні. З 01.09.2003
року за наказом НОМЕР_3 (а.сп.24) підприємство переведено на нормальну

тривалість робочого часу.

Введення тимчасово неповного робочого часу передбачено і
п.2.1 розділу

2 колективного договору підприємства і обумовлюється
випадками зменшення

обсягів виробництва, втратою ринків збуту, важким
фінансовим становищем,

які не залежать від адміністрації підприємства.

Виходячи із змісту ст.56 КЗпП, тривалість неповного
робочого часу не

обмежується і може встановлюватися як шляхом зменшення
тривалості

щоденної роботи, так і зменшенням щоденної роботи при
неповному робочому

тижні.

Наказом НОМЕР_4 знову було запроваджено неповний

робочий час з 24.04.2004 року. Проти цього не заперечували працівники

підприємства, які були ознайомлені із вказаним наказом.

Згідно роз'яснень Державного департаменту нагляду за
додержанням

законодавства про працю Мінпраці та соціальної політики
України №10-171 від

15.02.2001 року - за наявності змін в організації виробництва і праці, за
умови

додержання процедури зміни суттєвих умов праці, як вона
передбачена статтею

32 КЗпП, може бути встановлено неповний робочий час
за ініціативою

роботодавців. У цьому випадку у разі незгоди працівника
на продовження

роботи в нових умовах трудовий договір припиняється.

Вказані позивачкою періоди, в які вона не працювала не
знайшли

підтвердження у судовому засіданні, як періоди простою, її доводи

спростовуються вищевказаними наказами та табелями обліку
її робочого часу

(а.сп.15-17), проти яких вона не заперечувала і нічого не
оскаржувала. Крім

цього, суду не представлено доказів на підтвердження
того, що ОСОБА_1 виходила на роботу у вказані
періоди, але її не забезпечували роботою, і

що вона про це попереджала власника або
уповноважений ним орган.

За таких обставин
позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними.

Висновки суду 1
інстанції не відповідають обставинам
справи, тому рішення

підлягає скасуванню із ухваленням
нового про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314,
316 ЦПК України, апеляційний

суд

виріши в:

Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства «АТЗТ

«Коростенський фарфор» задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду від 15
листопада 2006

року скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у
задоволенні позову

ОСОБА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього

часу може бути
оскаржено в касаційному порядку протягом двох місяців

безпосередньо до Верховного Суду України.