У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

17 січня
2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В., Прокопчука
Ю.В.,  Панталієнка П.В.,  Тітова
Ю.Г., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення боргу за договором позики
й відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Львівської області від 1 березня 2004 року,

в с т
а н о в и
в:

ОСОБА_1. звернувся в суд з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його
користь 8 523 грн. суми боргу та 2 000 грн. на відшкодування
моральної
шкоди.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 9 липня 2003
року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_1.  11 116 грн. 45 коп. суми боргу та 111 грн.
державного мита на користь держави. У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено за недоведеністю.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного
суду Львівської області від 1 березня 2004 року зазначене рішення суду першої
інстанції в частині стягнення 2 676 грн. 45 коп. залишено без зміни, у частині
стягнення 8 440 грн. скасовано та в цій частині постановлено нове рішення, яким
у позові відмовлено.

Не погоджуючись із
рішенням апеляційної інстанції, ОСОБА_1. звернувся до Верховного Суду України з
касаційною скаргою, в якій просив його скасувати й залишити в силі судове
рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення,
апеляційна інстанція виходила з того, що у справі є достатньо доказів
безгрошовості договору позики в частині передачі позивачем відповідачеві 2 000
німецьких марок.

Проте з таким висновком у повній мірі погодитися не можна виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦПК України (1963 року), постанови Пленуму Верховного
Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 “Про судове рішення” рішення суду
повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільно-
процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які
мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 29, 30 ЦПК України (1963 року) обставини справи, які за
законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування і ці докази повинна надати
сторона, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог.

Згідно ж зі ст. ст. 44, 375 ЦК України (1963 року) договір позики на суму
понад 50 карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Законодавець не передбачив, що недотримання такої форми названого договору
тягне за собою його недійсність.

Тому відповідно до ст. 46 ЦК України (1963 року) у разі недотримання
сторонами письмової форми договору позики цей договір є дійсним, однак сторони
позбавлені можливості посилатися для підтвердження угоди на показання свідків.

Згідно зі ст. 376 ЦК України (1963 року) це ж правило розповсюджується і
при запереченні договору позики за його безгрошовістю.

Позивач стверджував, що за усним договором позики передав відповідачеві у
борг грошову суму еквівалентну 500 доларам США і 2 000 німецьким маркам.,
надавши як доказ розписку, виконану останнім.

Суд першої інстанції прийняв розписку як належний доказ тверджень позивача
та задовольнив його позовні вимоги.

Суд же апеляційної інстанції діяв непослідовно. В одній частині він теж
прийняв розписку як допустимий доказ і частково погодився з висновком суду
першої інстанції, в іншій частині - відхилив її як допустимий доказ та відмовив
у задоволенні позову в зазначеній частині. При цьому допустимих доказів безгрошовості
позики не навів. Указані докази відсутні й у
матеріалах справи.

На підставі наведеного та відповідно до ст. 339 ЦПК України рішення суду
апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції  - залишенню в силі.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Львівської області від 1 березня 2004 року скасувати, а рішення Трускавецького
міського суду Львівської області від 9 липня 2003 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної
сили з моменту її оголошення й оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

А.В. Костенко

П.В. Панталієнко

Ю.В. Прокопчук

Ю.Г. Тітов