УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

17 січня  2007
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути  Л.М.,

Романюка Я.М.,

Шабуніна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Хустського міжрайонного
прокурора Закарпатської області в інтересах Відкритого акціонерного товариства
“Закарпатгаз” до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожитий газ,
за касаційною скаргою Відкритого акціонерного товариства “Закарпатгаз” на
рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2004 року
та ухвалу  Апеляційного  суду Закарпатської області від 9 червня 2004
року,

в с т а н о в и л а:

У  липні  2003 р.
Хустський міжрайонний прокурор Закарпатської області звернувся  в
суд  в інтересах ВАТ “Закарпатгаз”
з  позовом до ОСОБА_2. та ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за спожитий газ.

Зазначав, що відповідачі проживають в будинку № АДРЕСА_1
в м. Хуст Закарпатської області та є споживачами послуг з газопостачання, які
надаються ВАТ “Закарпатгаз”. З листопада 1998 р. по червень 2003 р. у них
утворилася заборгованість за спожитий газ на суму 3596 грн. Вказуючи на те, що
в добровільному порядку відповідачі заборгованість не сплатили, просив суд
стягнути її в межах строку позовної давності.

Рішенням
Хустського  районного  суду
Закарпатської  області від
13.02.2004 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області
від 9.06.2004 р., у позові відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги ВАТ “Закарпатгаз”
посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, в
зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень та ухвалення нового
рішення про задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

При вирішенні справи суди виходили з того, що ОСОБА_2.
отримала 23.08.2001 р.  в спадщину від
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3. ½ частину будинку № АДРЕСА_2 в м. Хуст Закарпатської
області та уклала 13.11.2001 р. договір із структурним підрозділом ВАТ
“Закарпатгаз” про надання послуг з газопостачання. На час укладення цього
договору їй було п'ятнадцять років.

Відмовляючи в позові, місцевий суд виходив з того, що ВАТ
“Закарпатгаз” договір про надання послуг з ОСОБА_1 не укладав і остання не
проживала в будинку, а укладений між ним і ОСОБА_2. договір не може бути
підставою для задоволення позову, оскільки договір не відповідає вимогам закону,
так як укладено його з неповнолітньою особою без згоди її батьків.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду та
залишив його рішення без змін, зазначивши, що, укладений між товариством і
ОСОБА_2. договір є нікчемним та не породжує будь-яких наслідків, оскільки
суперечить закону, а  визнання цього
правочину судом недійсним не вимагається.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на
час виникнення спірних правовідносин, неповнолітні віком від п'ятнадцяти до
вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів)
або піклувальників.

Частиною 1 ст. 53 цього Кодексу передбачено, що угода,
укладена неповнолітнім  віком  від
п'ятнадцяти до вісімнадцяти років без згоди його батьків (усиновителів)
або піклувальника, може бути визнана судом недійсною за  позовом батьків (усиновителів) або
піклувальника.

Таким чином, висновок судів про те, що угода укладена
ОСОБА_2. з ВАТ “Закарпатгаз” є нікчемною не ґрунтується на вимогах  закону.

З матеріалів справи вбачається, що на час укладення цього
договору ОСОБА_2.  виповнилось
п'ятнадцять років.

Вимоги про визнання договору від 13.11.2001 р. недійсним,
у зв'язку з тим, що його було укладено з неповнолітньою особою віком від 15 до
18 років  батьками (усиновителями),
піклувальниками в суді заявлено не було.

Місцевий суд при вирішенні справи не звернув уваги на
зазначені положення закону та не встановив розмір заборгованості, що утворилась
внаслідок несплати ОСОБА_2. за надані послуги з газопостачання з часу
підписання договору.

Також місцевий суд не з'ясував, чи може відповідати
ОСОБА_2. за виникнення заборгованості, що утворилася з 1998 р. до укладення
договору з газопостачання 13.11.2001 р.,
чи  така  відповідальність  відповідно
до  вимог ст.ст. 446, 447 ЦК УРСР
1963 року мала покладатися на її батьків.

Апеляційний суд у порушення ст. 303 ЦПК України на
зазначені порушення уваги не звернув.

За таких обставин, з урахуванням того, що суд касаційної
інстанції згідно зі ст. 335 ЦПК України не може встановлювати обставини, що не
були  встановлені  судами чи відкинуті ними, оскаржувані судові
рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у
х  в  а
л  и  л  а :

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства
“Закарпатгаз” задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області
від 13 лютого 2004 року та ухвалу
Апеляційного  суду Закарпатської
області від 9 червня  2004 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ю.Л. Сенін

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Я.М. Романюк

В.М. Шабунін