У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

31 січня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства
“Шляхово-будівельне управління НОМЕР_1 про визнання незаконним переведення на
іншу роботу, притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності та
поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку і відшкодування моральної
шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.
Києва від 23 лютого 2006 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 липня
2006 року,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2005 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом,
посилаючись на незаконність його переведення на іншу роботу, накладення
дисциплінарного стягнення, притягнення до матеріальної відповідальності та
звільнення з роботи.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2006 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2006 року,
позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ голови правління відкритого
акціонерного товариства “Шляхово-будівельне управління НОМЕР_1 (далі - ВАТ
“ШБУ-41”) від 25 липня 2005 рокуНОМЕР_2, яким ОСОБА_1 притягнуто до
матеріальної відповідальність, та стягнуто з ВАТ “ШБУ-41” на користь      ОСОБА_1 1 004 грн. 60 коп. безпідставно
утриманих з нього коштів. В задоволенні решти позову відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначені судові рішення в
частині відмови в задоволенні його позову та ухвалити нове рішення про його
задоволення, посилаючись на їх необгрунтованість та порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалюючи рішення в частині відмови в задоволенні позову, суд першої
інстанції, з чим погодився апеляційний суд, виходив з того що переміщення
позивача на іншу роботу та застосування до нього заходів дисциплінарного
стягнення проведено у відповідності з вимогами закону.

Однак, погодитися з таким висновком не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його
тимчасової непрацездатності.

Судом встановлено, що позивач в період з 2 по 10 серпня 2005 року був непрацездатним.
Наказом голови правління ВАТ “ШБУ-41” від 5 серпня 2005 рокуНОМЕР_3 його
звільнено з роботи з 1 серпня 2005 року за систематичне невиконання трудових
обов”язків (п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України).

Обгрунтовуючи свій висновок про законність звільнення позивача з роботи,
суд в рішенні вказав, що його звільнено з роботи з 1 серпня 2005 року, а період
його тимчасової непрацездатності розпочався 2 серпня 2005 року. Однак, судом не
взято до уваги та не дано оцінки наявним в справі доказам про існування між
сторонами правовідносин, які випливають з трудового договору, і в період
після     1 серпня 2005 року (накази
голови правління ВАТ “ШБУ-41” від 4 серпня 2005 року НОМЕР_4 та від 5 серпня
2005 рокуНОМЕР_5).

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав,
передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою
згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є
працівник.

Вважаючи, що ця вимога закону при звільнення позивача з роботи дотримана,
судом разом з тим не взято до уваги, що згода на звільнення позивача з роботи
дана профспілковим комітетом лише 19 серпня 2005 року та не з”ясовано чи має
вона юридичне значення (чи додержані вимоги про участь у засіданні
профспілкового органу більше половини його членів, чи давалася згода на
прохання службової особи, що наділена правом звільнення з роботи, чи з тих
підстав дана згода звільнення, які зазначалися у поданні уповноваженого
власником органу, а потім і в наказі про звільнення).

На підставі ч. 2 ст. 32 КЗпП України
не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника
переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче
місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на
іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади,
обумовленої трудовим договором.

Дійшовши висновку про правомірність
переміщення позивача суд разом з тим не взяв до уваги роз»яснень, які містяться
в п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 та не з»ясував якими саме
інтересами виробництва це обумовлено.

Вирішуючи питання про правомірність застосування до позивача
дисциплінарного стягнення у вигляді догани судом не перевірено посилань
позивача на те, що його застосовано за невиконання неправомірної вимоги
головного механіка, оскільки мотокаток, який той вимагав перевезти на
автодорогу Київ-Обухів, не належав відповідачу і строк його оренди останнім
сплив, а також був відсутній необхідний в таких випадках дозвіл органів ДАІ для
перебування закріпленого за позивачем великогабаритного автомобіля на
зазначеній ділянці дороги.

Таким чином, судом порушено норми
процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і
відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування
ухвалених судових рішень і передачі справи на новий розгляд.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2006 року в
частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до відкритого акціонерного
товариства “Шляхово-будівельне управління НОМЕР_1 про поновлення на роботі та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2006 року про залишення
зазначеного рішення в цій частині без змін скасувати і в цій частині передати
справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г.Ярема

Судді:
Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін