СУД   ЧЕРКАСЬКОЇ   ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-94      2007 р. Категорія: з
правовідносин про право власності
Головуючий по 1 інстанції Драник Н.П. Доповідач
в апеляційній Інстанції Магда Л.Ф.
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2007 р. колегія суддів Судової палати в
цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого

суддів

при секретарі

з участю адвоката

Храпка В.Д.

Магди Л.Ф. Сіренка Ю.В. Федьорко М.Ю.
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення Придніпровського районного суду від 22 листопада 2006
р. по справі за позовом КОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на 27/100 частин
домоволодіння,

встановила:

ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 13
січня 2004 р.
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та
визнання права власності на 27/100
частин домоволодіння. В позовній заяві вказували, що в 1978 р. ОСОБА_7,
мати позивача ОСОБА_2, після смерті свого чоловіка ОСОБА_8 успадкувала 27/50
частин будинку АДРЕСА_1.

В 1994 р. вона
подарувала цю частину будинку сину ОСОБА_2, який
проживав з нею однією сім'єю і утримував її, дочки, сестри позивача, ніякої матеріальної
допомоги на утримання матері не надавали.

Рішенням
Придніпровського районного суду в 1999
р. вказаний договір дарування був визнаний недійсним і 6 липня 1999 р. ОСОБА_7
продала належні їй 27/50
частин будинку внуку ОСОБА_6. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6
померла, проживши останні три роки у дочки, матері відповідача.

Рішенням
Придніпровського районного суду від 17
лютого 2003 p., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 15 травня 2003 р., за позовом відповідача
позивачі були виселені з цієї частини будинку і рішення суду було виконано.

Однак позивачі
вважали, що ОСОБА_6 розпорядилася частиною будинку, яка їй не належала, бо
протягом 1994-1999 p. p., тобто в період,
коли власником частини будинку за договором дарування був ОСОБА_2, він за рахунок власних коштів та коштів членів його
сім'ї збільшив загальну і житлову площу частини будинку шляхом
спорудження прибудови та перебудови приміщень,
але перерахунку ідеальних часток в будинку не проводилось.

Виходячи з наведеного позивачі просили призначити по справі технічну експертизу
з метою визначення ідеальних часток в будинку і визнати за ними право власності
на непродані ідеальні частки будинку.

23 лютого 2004 р. позивачі
доповнили свої позовні вимоги і вказали, що дозвіл на прибудову було отримано в
установленому законом порядку і він був наданий ОСОБА_7, яка на той час була
власницею частини будинку, однак фактично прибудова була споруджена позивачами
за рахунок власних коштів, бо мати не мала коштів, а позивачі, маючи велику сім'ю
потребували поліпшення житлових умов. Ця прибудова, переобладнання в будинку,
зокрема проведення води, встановлення опалення, газових плит, лічильників були
здійснені в період з 1994-1999
p. p., коли власником
був ОСОБА_2. По суті в будинку була обладнана квартира НОМЕР_1 про визнання
права власності на яку позивачі просили
суд, посилаючись на відсутність у них іншого житла.

18 серпня 2004
р. позивачі доповнили свій позов вимогою про визнання договору
купівлі-продажу 27/50 частин
спірного будинку від 6 липня 1999 р. недійсним
внаслідок його вчинення під впливом обману і насильства, посилаючись на те, що
волевиявлення ОСОБА_7 на продаж частини будинку не було, а договір був
укладений шляхом обману неграмотної жінки похилого
віку, під впливом морального і психічного тиску, тобто насильства.

22 березня 2005 р. позивачі
подали заяву про зміну позовних вимог і просили суд визнати договір
купівлі-продажу 27/50 частин
будинку від 6 липня 1999 р. недійсним та
зобов'язати ОСОБА_6
повернути їм придбане ним за незаконним договором, звільнивши вказане
приміщення, з тих підстав, що на момент укладення договору існувала заборона на
відчуження частини будинку, накладена ухвалою Придніпровського районного суду
від 1 лютого 1999 р. по справі про
визнання недійсним договору дарування,
і ця заборона була знята ухвалою суду тільки 24 червня 2004 р.

Ухвалою
Придніпровського районного суду від 5
квітня 2005 р. судом
прийнята відмова позивачів від частини
позовних вимог і закрито провадження у справі в частині визнання
договору купівлі-продажу 27/50
частин спірного будинку від 6 липня 1999 р. з підстав обману і насильства, в
частині визначення порядку користування частиною будинку та в частині
компенсації позивачам витрат на благоустрій
частини будинку, проданої ОСОБА_6.

ОСОБА_2 9 квітня 2005 р. подав
доповнення до позовної заяви про визнання
права власності на 1/3 частину квартири НОМЕР_2 АДРЕСА_1, мотивуючи свої вимоги тим, що будинок, в якому
розташована спірна частина його батьки
будували в 1959 р. і він, маючи на той час 17 років, разом з батьком будував цей
будинок. Будинок було побудовано на дві половини, одна була оформлена на батька
ОСОБА_8, а друга на ОСОБА_9
- матір сестри, яка пізніше була продана
нею. Оскільки частина будинку була набута батьками позивача і ним за
рахунок спільної праці і спільних коштів, що він постійно проживав у цьому
будинку однією з ними сім'єю, то на думку позивача за ним повинно бути визнано право власності на зазначену
частину будинку.

В заяві про
уточнення позовних вимог (а.с. 44
т.2) позивачі просили визнати за ними
право власності на 27/100 частин будинку, провівши такий розрахунок,
виходячи з вартісного співвідношення понесених позивачами витрат до загальної
вартості частини будинку та з того, що відповідач самовільно зніс побудовану
ними прибудову.

Ухвалою суду від
1 листопада 2006 р. прийнята
відмова від позову позивачів в частині визнання за ними права власності на
прибудову і провадження у справі в цій частині закрито.

Рішенням
Придніпровського районного суду від 22
листопада 2006 р. в задоволенні
позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись
з рішенням суду, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять про скасування рішення суду і скерування справи на новий
судовий розгляд з тих підстав, що суд невірно застосував норми
матеріального права, зокрема про застосування строків позовної давності, дав
неналежну оцінку зібраним у справі доказам,
висновки суду не ґрунтуються на доказах по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянтів, який
підтримав апеляційну скаргу, заперечення
проти доводів апеляційної скарги відповідача та його адвоката ОСОБА_1,
вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга повинна бути відхилена виходячи з наступного.

Судом в ході
розгляду справи встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду від 15 квітня 1999 р. договір
дарування 27/50 частин
будинку АДРЕСА_1 від 22 листопада
1994 p., укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_2, було визнано недійсним.

Рішення суду ухвалою судової колегії в цивільних справах Черкаського
обласного суду від 2 червня 1999 р. залишено без змін і набрало чинності.

Договір купівлі-продажу
ОСОБА_7 з ОСОБА_6 було укладено 6 липня 1999 p., тобто
після набрання чинності рішенням суду, тому суд обґрунтовано прийшов до
висновку про те, що арешт, який був накладений судом в ході розгляду цієї
справи з метою забезпечення позову, зберігався до набрання чинності рішенням
суду, тому та обставина, що вжиті судом заходи забезпечення позову не були
скасовані на час укладення договору купівлі-продажу будинку, не можуть бути
підставою для визнання цього договору недійсним з зазначених підстав.

До того ж рішенням Придніпровського районного суду від 17 лютого 2003 р. задоволено позов ОСОБА_6 про
виселення з 27/50 частин
будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_10, в задоволенні
зустрічного ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання за ним права власності на 1/4 частину будинку в порядку спадкування та визнання
договору купівлі-продажу 27/50 частин цього будинку від 6 липня 1999 р.
з підстав укладення його недієздатною
особою недійсним відмовлено, яке також набрало чинності.

Обґрунтовано суд
прийшов і до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання за ним права власності на частину будинку з тих підстав, що він за
життя батьків приймав участь у будівництві цього будинку, будучи власником
27/50 його частин з 1994 по 1999 р. р.
своєю працею і за кошти своєї сім'ї спорудив прибудову, в будинку з метою поліпшення
житлових умов провів переобладнання.

З матеріалів
справи вбачається, що ОСОБА_2, тривалий час проживаючи в спірній частині
будинку зі своє сім'єю, дійсно спорудив прибудову,
яка в даний час знесена власником, та проводив переобладнання в будинку.
Однак, ні за життя свого батька, який був власником частини будинку до 1978 p., ні за життя матері ОСОБА_7, що була власницею цієї частини будинку з 1978 по 1999 р. р. і яка померла в 2001 p., з вимогами про визнання за ним
права власності на частину будинку не звертався.

Про те, що ОСОБА_6 став
власником спірної частини будинку за угодою купівлі-продажу від 6 липня 1999 p., ОСОБА_2 стало
відомо в грудні 1999 p., тобто з часу подання ОСОБА_6 позову
в суд про виселення сім'ї позивача. Звернувшись до суду з даним позовом в 2004 р., в остаточному варіанті своїх вимог в 2006 p., позивач пропустив трирічний строк
позовної давності, про застосування якого
просив відповідач по справі, питання про поновлення такого строку позивачем
не ставилось.

Доводи апелянтів про те, що строк позовної давності слід рахувати з січня 2004 p., коли ОСОБА_6 став чинити їм перешкоди у проживанні у прибудові, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідач ще в грудні 1999 р. звернувся до суду з позовом до
позивачів про їх виселення без надання іншого житлового
приміщення.

Доводи апелянтів про те, що після смерті матері ОСОБА_7 в 2001 р. він з сім'єю залишався проживати в спірній частині
будинку в якості спадкоємця не заслуговують на
увагу, зважаючи на те, що спадщина на цю частину
будинку не відкривалася, бо ОСОБА_6 розпорядилася своєю власністю за
життя в 1999 р.

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи апелянтів про те, що вони набули право власності на прибудову до будинку як на
новостворене майно згідно з вимогами ст. 331 ЦК України, оскільки з матеріалів справи вбачається, що зазначена прибудова була узаконена на ім'я ОСОБА_7 на
підставі рішення Придніпровського
райвиконкому від 25 серпня 1994 р. (а.с. 143 т.1).

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити, рішення Придніпровського районного суду від 22 листопада 2006 р. залишити без
змін.

Ухвала набирає
чинності одразу після проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох
місяців

Головуючий:

Судді: