У х в а л а

іменем
україни

7 лютого 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Пшонки М.П.,

суддів:              Лященко Н.П.,                    Панталієнка П.В.,

Патрюка М.В.,                    Прокопчука Ю.В., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в Лисянському районі про стягнення страхових платежів, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 22
жовтня 2004 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 10 січня
2005 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2004 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з квітня 1972 року працював у колгоспі
“Жовтень”, який реорганізовано у СТОВ “Жовтень”, механіком. 21 вересня 1973
року по дорозі на роботу з ним стався нещасний випадок унаслідок
дорожньо-транспортної пригоди. Складено акт про нещасний випадок за формою Н-1,
яким підтверджується вина СТОВ “Жовтень”. За висновком МСЕК у 1974 році його
визнано інвалідом 2 групи без зазначення в акті відсотку втрати професійної
працездатності. 14 червня 1974 року вийшов на пенсію по інвалідності, до
колгоспу з вимогами про відшкодування шкоди не звертався. Вперше відсоток
втрати працездатності позивачу було встановлено висновком МСЕК  від 28 травня 2002 року в розмірі 80 %. За
призначенням страхових виплат, пов'язаних з отриманням каліцтва, він
неодноразово звертався до відповідача, але йому безпідставно було відмовлено у
призначенні та виплаті належних сум. Посилаючись на зазначені обставини,
ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача  на
його користь 6436 грн. 44 коп. заборгованості за страховими платежами, 19513
грн. 60 коп. одноразової допомоги, 397 грн. 17 коп. компенсації втрати частини
відшкодування шкоди, 5125 грн. страхових виплат на медичну й соціальну
допомогу, 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди та щомісячно, починаючи з
30 червня 2004 року, стягувати по 285 грн. 75 коп.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 22 жовтня 2004
року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 10
січня 2005 року, у задоволенні позову відмовлено.

У
касаційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування постановлених у справі
судових рішень і задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами
норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір, судові інстанції дійшли висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення страхових платежів, оскільки згідно з
актом про нещасний випадок на виробництві позивач отримав ушкодження здоров'я
та інвалідність 2 групи під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з ним
по дорозі на роботу 21 вересня 1973 року. У даному випадку відсутні необхідні
обов'язкові умови для покладення на підприємство відповідальності за нещасний
випадок з ОСОБА_1, тому  підприємство не
проводило виплат на відшкодування шкоди здоров'ю.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки  має місце неправильне застосування норм
процесуального права щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін у відповідних правовідносинах, належної
правової оцінки зібраних у справі доказів, а також положень ст.ст. 10, 13
Закону України “Про обов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності” (далі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 та ч. 7 ст. 13 зазначеного Закону для страхування
від нещасного випадку на виробництві не потрібно згоди або заяви працівника.
Страхування здійснюється в безособовій формі. Підставою для оплати потерпілому
витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної
реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або
акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими
формами.

З пояснень сторін у судовому засіданні та матеріалів справи вбачається, що
21 листопада 1973 року був складений акт розслідування за формою Н-1, в якому
вказаний детальний опис обставин нещасного випадку з позивачем. З довідки
НОМЕР_1 вбачається, що ЛТЕК установила ОСОБА_1 80 % втрати професійної
працездатності у зв'язку з травмою 21 вересня 1973 року.

Усупереч вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України рішення суду взагалі не містить
висновку щодо зазначених письмових доказів, у рішенні не зазначено, чому ці
документи не приймає суд при вирішенні питання щодо місячної страхової виплати,
хоча з'ясування цих обставин мало істотне значення для правильного вирішення
спору.

За висновком ЛТЕК в 1974 році ОСОБА_1 визнано інвалідом 2 групи. Ступінь
втрати професійної працездатності не було визнано, а встановлено МСЕК 28 травня
2002 року.

Відповідно до пункту 211 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 березня 1992 року №6 “Про практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування шкоди” при вирішенні позовів про стягнення
одноразової допомоги у зв'язку з ушкодженням здоров'я слід мати на увазі, що умови, порядок та розміри її виплати регулюються
Законом. Потерпілий має право на таку допомогу при стійкій втраті
працездатності незалежно від встановлення йому певної групи інвалідності. Ця
допомога визначається із середньомісячного заробітку потерпілого, обчисленого
за тими ж правилами, що і при визначенні втраченого заробітку.

Якщо з вини Фонду одноразова допомога потерпілому або особам, які мають
право на її одержання не була своєчасно визначена або виплачена, її розмір
підлягає коригуванню у зв'язку зі зростанням цін на споживчі товари та послуги
в установленому законодавством порядку.

Ці роз'яснення Пленуму Верховного Суду України не були прийняті судом до
уваги.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції та ухвала суду
апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий
розгляд.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Лисянського районного суду
Черкаської області від 22 жовтня 2004 року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 10 січня 2005 року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.П. Пшонка

Судді:

Н.П. Лященко  П.В. Панталієнко

М.В. Патрюк

Ю.В. Прокопчук