Справа №22- 1750                               Головуючий у 1 інстанції Якубенко О.Б.
40                                                             Доповідач Висоцька B.C.
РІШЕННЯ     .

ІМЕНЕМ. УКРАЇНИ

8 лютого 2007 року                                                        м. Донецьк

Апеляційний                          суд                    Донецької                      області

в складі

Головуючого   ВИСОЦЬКОЇ B.C.

Суддів              БІЛЯЄВОЇ О.М., ОСИПЧУК О.В.

При секретарі ПОМЕТУН С.М. З участю представників :   позивача - ОСОБА_2, відповідача - Вербицького В.П.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну справу за позовом   ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства
(далі ЗАТ) „Вінницяпобутхім" про визнання наказу недійсним, поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, стягнення витрат на придбання ліків та відшкодування
моральної шкоди

ВСТАНОВИВ

27 квітня 2006
року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ЗАТ „Вінницяпобутхім"
про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації моральної шкоди,
посилаючись на те, що 22 грудня 2005 року між ним та відповідачем був укладений
трудовий договір, відповідно до якого його прийнято на посаду
ІНФОРМАЦІЯ_1 у відділ з маркетингу і продажу з випробувальним терміном 3
місяці. З 20.03. 2006 року він знаходився на лікарняному. 23.03.2006 року він
дізнався, що 21.03.2006 року його звільнили з роботи у зв'язку з
невідповідністю його роботи, встановленої протягом строку випробування, ст. 28
КЗпП України. Вважає, що відповідачем були порушені гарантії, передбачені ч. З
ст.40 КЗпП України.. Діями відповідача йому завдано моральної шкоди. Просив
поновити його на попередній посаді, стягнути
заробітну плату за час вимушеного.прогулу, моральну шкоду. В подальшому
позивач збільшив позовні вимоги, просив визнати наказ про звільнення
незаконним, та стягнути витрати на придбання ліків 891,05 грн.

Рішенням  Куйбишевськогорайонного    суду м.
Донецька .від28.11.2006року

позовні вимоги позивача задоволені
частково. Визнаний недійсним наказ ЗАТ „Вінниця­побутхім" НОМЕР_1 від
21.03.2006 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи, позивача поновлено на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1 відділу з
маркетингу і продажу ЗАТ „Вінницяпобутхім", стягнуто середній
заробіток за час вимушеного прогулу 47.526, 18 грн., моральну шкоду 5 000 грн., судовий збір 59,50 грн. Рішення в
частині поновлення на роботі звернено до негайного виконання. В решті
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі   відповідач ЗАТ „Вшницяпобутхім" просить
скасувати постановлене рішення та постановити нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі,   посилаючись на те, що суд порушив норми матеріального закону. Апелянт зазначив, що
посилання суду на ст. 40 КЗпП України про те, що не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності є безпідставними, оскільки звільнення мало
місце не з підстав, передбачених ст.40 КЗпП України, а у зв'язку з
невідповідністю працівника роботі, встановленої протягом випробування.

В
судовому засіданні представник відповідача Вербицький О.П. підтримав    скаргу.

Позивач до
судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений
належним чином. Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу
відхилити, рішення суду залишити без змін.

Апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду
частковій зміні  з наступних підстав.

Ухвалюючи
судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач

ОСОБА_1 був прийнятий на посаду ІНФОРМАЦІЯ_1 22.12.2005
року з випробувальним терміном 3 місяці, тобто по 22 березня 2006 року. Наказом
НОМЕР_1 від 21 березня 2006 року позивач був звільнений з роботи за ст. 28 КЗпП
України. Судом встановлено факт, що позивач ОСОБА_1 був відсутній на роботі в
день звільнення у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. За таких причин судом
застосовані гарантії, передбачені ст. 40 ч.З КЗпП України, відповідно до яких
не допускається звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності.

В цій частині, а також в частині стягнення заробітної плати, за час
вимушеного. прогуду суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до
ст. 28 ч.2 КЗпП України якщо протягом строку випробування встановлення невідповідність працівника роботі,
на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку
вправі розірвати трудовий договір.

Відповідно до ч.З ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника
з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року „Про практику розгляду судами
трудових спорів" з подальшими змінами та доповненнями правила про
недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а
також у період перебування у відпустці (ч.З ст.40 КЗпП),
стосуються як передбачених статтями 40,41 КЗпП, так й інших випадків,
коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

З обставин справи вбачається, що
позивач ОСОБА_1 знаходився з відповідачем в трудових відносинах з 22.12.05,
позивач був прийнятий на роботу з випробувальним строком терміном 3 місяці, тобто по 22 березня 2006 року. Наказом
НОМЕР_2 від 21.03.2006 року позивача було звільнено з роботи за ст. 28
КЗпП України у зв'язку з невідповідністю його роботи, встановленої протягом
строку випробування.

На підтвердження
позовних вимог позивач посилається на лікарняні листи з 20 березня 2006 року
(ах. 11).

За'таких
обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що власник
підприємства не мав законних підстав для звільнення позивача за ст. 28 КЗпП
України. Власник підприємства не скористався правом продовження строку випробування на відповідну кількість днів,
протягом яких позивач був відсутній (ст.27ч.З КЗпП), вважаючи роботу
позивача в подальшому неможливою.

Суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що звільненням
було порушено законні права та інтереси позивача, тому рішення в частині
поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного прогулу ґрунтується на законі.

Доводи
апеляційної скарги про неправильне застосування норми матеріального закону, а саме ч. З ст. 40 КЗпП України
неспроможні та не спростовують висновки суду.

Відповідно до вимог ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на
роботі незаконно звільненого працівника
підлягає негайному виконанню, тому доводи апеляційної
скарги в цій частині не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо
порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації.
свого життя. Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 31 березня
1995 року № 4 „Про судову практику в
справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що
відповідно до ст.237-1 КЗпП України за
наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин (незаконне
звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних ,
життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на
власника або уповноваженого ним органу
незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки судом першої інстанції встановлено порушення прав позивача, суд обґрунтовано
прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині відшкодування
моральної шкоди.

Проте з розміром відшкодування моральної шкоди 5000 грн. погодитися не
можна, він підлягає зменшенню з наступних підстав.

Відповідно до
роз'яснень, які містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає
залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат(їх тривалості, можливості
відновлення тощо) та з урахування Інших обставин. Зокрема, враховується
стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених
змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому
суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи
розмір відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З урахуванням
характеру та обсягу страждань позивача, конкретних обставин справи, апеляційний суд вважає, що розмір моральної шкоди
повинен становити 200 грн.

За
таких обставин апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції  зміненню в частині розміру моральної шкоди.

Керуючись
ст.ст.307 ч1 п.З, 309 п.п.3,4, 314, 316 ЦПК України, апеляційний суд

ВИРІШИВ

Апеляційну скаргу
позивача Закритого акціонерного товариства „Вшницяпобутхім" задовольнити
частково.

Рішення
Куйбишевського районного суду  м.   Донецька від 28 листопада 2006 року в
частині стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства „Вінницяпобутхім" на
користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної
шкоди 200 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення  набирає законної сили з дня його
проголошення.

Рішення  може бути оскаржено до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня його проголошення.