АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2007 року.
м. Харків.

Колегія суддів з касаційного розгляду справ судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

-     головуючого: Колтунової А.І.,

-     суддів:             Луспеника Д.Д., Ларенка В.І.,
Швецової Л.А.,
Яцини В.Б.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за
касаційними скаргами ОСОБА_1
і голови Правління дачно-будівельного кооператива
(ДСК) «Конституція України» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 травня 2004 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від 6
жовтня 2004 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа дачно-будівельний кооператив
(ДСК) «Конституція України», про визначення порядку користування земельною
ділянкою і зобов'язання не перешкоджати користуванню земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2003
року ОСОБА_2. звернулася до суду з позовом, в якому після його уточнення,
відповідно до висновків судової експертизи, просила визначити порядок
користування земельною ділянкою, розташованою за адресою." АДРЕСА_1, з
урахуванням можливості заїзду на її частину ділянки автомобілем шириною 3 м,
затвердивши площі користування земельною ділянкою: позивачу - 470 кв.м.,
відповідачу - 486 кв.м, і зобов'язати відповідача не перешкоджати переносу
паркана довжиною 13,45 м в його
сторону на 1,45 м,
поклавши витрати по переносу паркана на позивача.

При цьому вона послалася на те, що їй на праві власності
належить 30/1000 частин
дачно-будівельного кооперативу «Конституція України», який розташований за
вказаною адресою, що складається з частини домоволодіння під літерою «В». Інша
частина цього домоволодіння належить відповідачу, в їх спільному користуванні
знаходиться земельна ділянка, на якому це домоволодіння розташоване. Послалася
на те, що відповідач самовільно зайняв частину вказаної земельної ділянки і
встановив паркан таким чином, що перешкоджає заїзду автомобіля на її земельну
ділянку, що необхідно для повноцінного користування і обслуговування
домоволодіння, чим порушує її права власника домоволодіння та користувача
земельною ділянкою.

Справа №
197-кс-07

Головуючий у першій інстанції: Рева С.В. Доповідач: Яцина
В.Б.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 травня 2004 року, яке
залишено без зміни ухвалою апеляційного суду Одеської області від 6 жовтня 2004 року, позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визначено порядок користування земельною ділянкою спільною
площею 956 кв.м, розташованою
за адресою АДРЕСА_1 і виділено в користування ОСОБА_2. земельну ділянку площею
470 кв.м, ОСОБА_1. земельну ділянку площею 486 кв.м.

Зобов'язано ОСОБА_1. не перешкоджати переміщенню паркану,
який розділяє земельні ділянки, на ділянці проходу в його сторону на відстань
1,45 м, довжиною 13.45 м, за
адресою АДРЕСА_1, при необхідності змістити паркан примусово.

Витрати, пов'язані зі зміщенням поділяючого паркану,
покладено на ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_1. компенсацію за
три дерева згідно експертної оцінки в сумі 164 грн. 86
коп. та судові витрати.

В касаційних скаргах ОСОБА_1. і голова правління ДБК
«Конституція України» просять ухвалені судові рішення скасувати і направити
справу на новий судовий розгляд, посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й апеляційний суд, вважав встановленим, що оскільки ОСОБА_2 і
ОСОБА_1 на праві власності належить по 30/1000
частин ДСК «Конституція України», то у них відповідно наявне право
власності у рівних частках на домоволодіння за літ. «В», яке розташоване на
земельній ділянці площею 956
кв. м. за адресою АДРЕСА_2.В результаті самовільного розподілу спільної
земельної ділянки з боку відповідача і встановлення паркану, відповідно до
висновків експертизи у фактичному користуванні ОСОБА_2. знаходиться 451 кв.м.,
а в користуванні ОСОБА_1. - 505 кв.м.

При цьому районний суд виходив з того, що рівні частки
сторін в ДСК «Конституція України», а значить і в дачній будівлі, дають право
на користування земельною ділянкою у рівних частинах. В результаті самовільних
дій відповідача, співвідношення площі земельних ділянок, які фактично знаходять
у кожній зі сторін, стало нерівним, тому суд взяв до уваги висновки судової
експертизи про порушення нормативно-технічних вимог внаслідок відсутності
заїзду на земельну ділянку позивача і - запропонований варіант порядку
користування, який відповідає часткам сторін, зважив на відсутність у сторін, у
тому числі у попереднього власника частини дачної будівлі позивача,
встановленого порядку користування спільною земельною ділянкою, на підставі
чого з посиланням на ч. 4 ст. 120 ЗК України визначив порядок користування
земельною ділянкою пропорційно рівним часткам сторін у вартості будівлі.

З такими висновками суду повністю погодитися не можна,
оскільки суд дійшов їх без повного, всебічного та об'єктивного з'ясування
дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін у даних правовідносинах, з
неправильним застосуванням норм матеріального права.

Висновок суду щодо права власності на дачну будівлю і
відповідної частки у її вартості кожної сторони всупереч положенням ст. 59 ЦПК України (ст.
29 ЦПК 1963р.),
згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними
засобами доказування,  не можуть
підтверджуватись іншими засобами доказування, зроблений на

підставі того факту, що сторони мають на праві власності
по 30/1000 у
власності ДСК «Конституція України».

Відповідно до ст. 120
ЗК України перехід права на земельну ділянку при переході права на будівлю
і споруду обумовлений наявністю відповідних цивільно-правових угод, а при
переході права власності на будівлю та споруду від одного власника до кількох
осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості
будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і
споруди.

Згідно роз'яснень, які містяться у п.п. «г» п. 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України №
7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства
при розгляді цивільних справ», якщо договором про відчуження жилого будинку,
будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача
переходить право власності на ті її частини, одна з яких зайнята жилим
будинком, будівлею чи спорудою, та інша необхідна для їх обслуговування.

Суди не навели правових підстав, які б давали право
визначати частки сторін у праві власності на дачну будівлю відповідно до часток
у ДБК «Конституція України».

Відповідно до ст. 213
ЦПК України (ст. 202
ЦПК 1963р.) рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому
засіданні.

Під час ухвалення рішення відповідно до ст. 214, 215 ЦПК
України (ст.ст. 202-1, 203 ЦПК 1963р.) суд вирішує такі питання, зокрема: чи
мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються, на підставі чого викладає в рішенні встановлені
судом обставини (факти) і визначені відповідно до них правовідносини, а також
мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази,
застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти.

Всупереч наведених процесуальних норм районний суд не
з'ясував наявність обставин, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та
заперечення і застосував до спірних правовідносин ст. 120 ЗК України без
належного з'ясування наявного у сторін права власності на дачну будівлю та
відповідної частки кожного в її вартості, права користування спірною земельною
ділянкою і якими доказами вони підтверджуються, що є необхідними обставинами
для застосування вказаної норми.

Апеляційний суд в порушення вимог ст. 303 ЦПК України (ст.
301 ЦПК 1963 р.) належним
чином не перевірив усі доводи апеляційної скарги, не звернув уваги на допущені
судом першої інстанції порушення закону й залишив рішення без змін.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в
рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або
недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки вказане порушення норм процесуального права
призвело до неправильного вирішення справи, то згідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
ухвалене по справі рішення суду першої інстанції, та ухвала апеляційного суду
про залишення його

без змін, підлягають скасуванню з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід врахувати наведені
вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, та в залежності від
встановленого вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись статтями 336,
338 ЦПК України, колегія суддів з касаційного розгляду справ судової палати у
цивільних справах апеляційного суду Харківської області, -

УХВАЛИЛА:

Касаційні скарги ОСОБА_1 і голови
Правління дачно-будівельного кооператива
«Конституція України» задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 травня 2004 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від 6
жовтня 2004 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції в
іншому складі суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.