РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року
лютого місяця 05 дня
колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

Головуючого, судді:
Курської А.Г.

Суддів:                           Горбань В.В.

Шаповалової О.А.

При секретарі:              Войциховській Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення
порядку користування квартирою, про усунення перешкод у користуванні власністю,
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
недійсним заповіту та договору дарування, за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 за довіреністю -
ОСОБА_5 ,на рішення Євпаторійського міського суду Автономної Республіки
Крим від 02 жовтня 2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

07 серпня 2003 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ квартири та усунення перешкод
у користуванні квартирою. Вимоги мотивовані тим, що згідно з договором
дарування від 26.10.2002
року їй на праві власності належить 1А частка квартири АДРЕСА_1. Незважаючи на
те, що вона являється власником 1/2 частки зазначеної квартири, відповідач не
відчиняє їй двері, не пускає до квартири. Квартира складається з трьох кімнат
площею 36 кв.м. Таким
чином, позивачці та відповідачеві приходиться
на 1/2 частку по 18
кв.м., але вона не може домовитися з відповідачем про поділ та
користування квартирою, тому була вимушена звернутися до суду. Просила
зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою та поділити
квартиру.

Не погодившись з позовом, ОСОБА_2 звернувся до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту
та договору дарування квартири. Вимоги мотивовані тим, що спірна квартира
належала йому та його матері на праві власності в рівних частках. В квітні 2000 року мати
померла від онкологічного захворювання. За місяць до смерті, коли мати була у
тяжкому стані, вона підписала заповіт на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
свою частку в квартирі. Позивач на час смерті матері знаходився в місцях
позбавлення волі, йому про смерть матері своєчасно повідомлено не було, у
лютому 2001 року він
повернувся додому і став проживати в квартирі. Тільки наприкінці літку 2003 року до нього
звернулася ОСОБА_1 з вимогою звільнити квартиру, оскільки їй належить 1/2
частки квартири на праві власності. ОСОБА_2 цьому не придав уваги, оскільки не
повірив. Лише при зверненні ОСОБА_1

Справа №
22-ц- 627/2007 р.

Головуючий першої інстанції

Куліковська О.М.

Доповідач Горбань В.В.

до
суду йому стало відомо,
що мати за місяць до смерті підписала заповіт на ОСОБА_3 та ОСОБА_4, коли
знаходилася в тяжкому стані. Вважає, що вона на момент підписання заповіту не
усвідомлювала значення своїх дій, тому що тривалий час страждала на психічне захворювання,
починаючі з 1960 року,
стояла на обліку в Євпаторійському психодиспансері. Просив в позові ОСОБА_1 до
нього про усунення перешкод у користуванні квартирою і її поділу відмовити,
визнати недійсним заповіт, посвідчений 15 березня 2000 року на ім'я ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

В процесі розгляду справи ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги
і просила визначити порядок користування квартирою, виділити їй у користування
на 1/2 частку квартири -
жилу кімнату площею 15,2
кв.м., 1/2 частку приміщень 1, 5, 6, 7 площею 12,5
кв.м., загальною площею всіх приміщень 27,5 кв.м., що на 3,5 кв.м, менше ніж
положено на частку. В користування відповідача виділити жилі кімнати № 3 площею
11,7 кв.м, і № 4 площею 9,1
кв.м, з балконом, 1/2 частку приміщень 1,
5, 6, 7 площею 12,5 кв.м., загальною площею 33,5 кв.м. Стягнути з
відповідача різницю в вартості за 3,15 кв.м. - 3502,80 грн, зобов'язати
відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення її у
квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Євпаторійського міського суду Автономної
Республіки Крим від 02 жовтня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визначення порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні
власністю задоволено. Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, виділено у користування ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири - кімнату № 2
жилою площею 15,2 кв.м.,
а у користування ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири - кімнату № 3 жилою площею 11,7 кв.м, та кімнату № 4 жилою площею 9,1 кв.м, з балконом
площею 0,7 кв.м. В
загальному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишені приміщення № 1 /коридор площею
10,8 кв.м., № 5 /ванна кімната площею 3,5 кв.м./, № 6 /вбиральня площею 0,9
кв.м./, № 7 - /кухня площею 8,9
кв.м./. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 3,15 кв.м, житлової площі у
розмірі 3502 грн 80 коп. Зобов'язано
ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 у користуванні віділеною часткою квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення
ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1. У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
заповіту від 15.03.2000 року та договору дарування від 26.10.2002 року
недійсним відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті
державного мита у розмірі 8
грн 50 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_5 просить
рішення суду скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права,
на неповне з'ясування обставин, які мають суттєве значення для вирішення спору
та на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення ОСОБА_1,
ОСОБА_3 колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог та їх недоведеності.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів,
оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено,
що на підставі Закону України „Про приватизацію державного житлового
фонду" ОСОБА_6
разом з сином ОСОБА_2 приватизували належну їм квартиру АДРЕСА_1.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 30.01.1997 року ОСОБА_6. і ОСОБА_2 є
власниками в рівних частках кожний квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9).

15.03.2000 року приватним нотаріусом Євпаторійського
міського нотаріального округу було посвідчено заповіт, за яким ОСОБА_6.
залишила належну їй на праві приватної власності 1А частку квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у рівних частках кожному (а.с.39). 11.04.2000 року
ОСОБА_6. померла (а.с. 12).

Відповідно до ст. 55 ЦК України 1963 року, який діяв на
час виникнення спірних правовідносин, та ст. 225 ЦК України 2003 року, який
діяв на час вирішення спору, угода, яку дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала значення, своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси
порушені.

У п. 10
постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 (зі змінами, внесеними
постановами від 25 грудня 1992 р. № 13 та від 25 травня 1998 р. № 15) „Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснено, що правила
ст. 55 ЦК
поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина
недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у
тому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.). Для визначення
наявності такого стану на момент укладення угоди суд призначає
судово-психіатричну експертизу.

Вимоги про визнання угбди недійсною з цих підстав
вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в
момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної
експертизи від 28.02.2005
року, ОСОБА_6. страждала афективним розладнанням настрою, яке протікає у
вигляді легких та помірних депресивних епізодів. У момент укладення заповіту 15.03.2000 року ОСОБА_6.
знаходилася в інтермісії (поза загостренням захворювання), тому могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними. У момент укладення угоди (підпису
заповіту) 15.03.2000 р. вона була у свідомості, контактувала з оточуючими,
відповідала на запитання, пересувалася самостійно, психічних розладів не
виявляла, не знаходилася у стані розладнаної свідомості, її дії випливали з
реальної обстановки та були спрямовані на конкретні дії /а.с. 102-109/.

Допитана у якості свідка приватний нотаріус ОСОБА_7, яка
була попереджена про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України,
пояснила, що ОСОБА_6. самостійно
чітко виразила свій намір скласти заповіт на конкретних осіб, яких вказала
сама. Самостійно підписала заповіт та зробила підписи у відповідних реєстрах.
При цьому її поведінка не визивала будь-яких сумнівів щодо її дієздатності
(а.с.238).

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що у березні 2000 року ОСОБА_6.
самостійно повернулася від нотаріуса та розповіла їй, що їздила до нотаріуса і
зробила заповіт (а.с.237).

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили, що їм зі слів
ОСОБА_6. стало відомо про те, що вона їздила до нотаріуса та зробила заповіт. У
її поведінці нічого дивного не помічали, (а.с. 237).

При такому положенні суд першої інстанції, виходячи з
правил ст. 55 ЦК України (1963 р.) та ст. 225 ЦК України (2003 р.) і
вищезазначених роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України, аналізуючи
пояснення свідків та приймаючи до уваги висновки судово-психіатричної
експертизи, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_6. в момент укладення
заповіту розуміла значення своїх дій і могла керувати ними, що свідчить про
відсутність підстав для визнання заповіту недійсним, та відмовив у задоволенні
позову.

Таким чином, не встановивши підстав для визнання заповіту
недійсним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності
законних підстав для визнання договору дарування недійсним та відмовив ОСОБА_2
у задоволенні позову у цієї частині.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1, суд
першої інстанції виходив з того, що частки ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в праві власності
на спірну квартиру є рівними (кожному належить по Уі), тому визнав можливим
встановити порядок користування спірною квартирою згідно з висновком
експертизи.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів,
оскільки вони відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Відповідно до п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4
жовтня 1991 року (зі
змінами, внесеними постановами від 25
грудня 1992 р. № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) „Про практику
застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий
будинок" роз'яснено, що якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд
вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування
відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі
окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в
загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Згідно з висновком експерту поділ квартири в натурі
неможливий, але можливо встановити порядок користування відособленими
приміщеннями даної квартири. При цьому експерт визнав можливим виділити у
користування ОСОБА_1 жилу кімнату №
2 площею 15,2 кв.м, а ОСОБА_2- жилу кімнату № 3 площею - 11,7 кв.м та жилу
кімнату № 1 площею - 9 кв.м, з балконом площею - 0,7 кв.м. В загальному
користуванні сторін залишено коридор, кухня, ванна кімната, вбиральня.

Проти даного порядку користування спірною квартирою не
заперечувала позивачка ОСОБА_1

При такому положенні суд першої інстанції, виходячи з
вищенаведених роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду та враховуючи  конкретні обставини   справи
щодо   можливості   встановлення   порядку
користування спірною квартирою, дійшов правильного висновку про
задоволення позову.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з висновком
суду щодо стягнення грошової компенсації ОСОБА_1 як учаснику спільної часткової
власності, частка якої зменшилась, оскільки такий висновок суперечить вимогам
закону.

Вирішуючи спір у цієї частині позову, суд не звернув
уваги на те, що грошова компенсація присуджується учаснику спільної часткової
власності у разі вирішення справи про поділ,в натурі часток жилого будинку
(квартири), що є спільною частковою власністю, і при цьому розмір часток когось
із співвласників зменшився.

Але у даному випадку судом вирішувався спір про
встановлення порядку користування спірною квартирою і частки сторін зменшені не
були, тому і не виникло правових підстав для присудження позивачці грошової
компенсації. За таких обставин рішення суду в цієї частині не можна визнати
законним та обгрунтованним, і воно підлягає скасуванню з підстав п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з
ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до вимог статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду
першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції:'

Всупереч вимогам статті 60 ЦПК України позивач не навів доказів, які б могли
спростувати висновки суду.

Посилання в апеляційної скарзі про порушення норм
процесуального права щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про час та місце судового
засідання колегія суддів вважає необгрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що 17.07.2006 року ОСОБА_2
була видана довіреність, згідно з якою він уповноважив ОСОБА_5 бути його
представником у судових установах та користуватися всіма процесуальними
правами, наданими стороні Цивільним-процесуальним кодексом України (а.с. 206).

Зі змісту протоколів судового засідання слідує, що
ОСОБА_5 приймала участь у судових засіданнях при розгляді даної справи, давала
пояснення, виступала у дебатах та була присутня при проголошенні рішення, (а.с.
236-238, 248).

Згідно з ч. 5
ст. 76 ЦПК
України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у
справі, вважається врученням повістки і цій особі.

З урахуванням даних обставин у колегії суддів не має підстав
вважати, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про час і місце судового
засідання.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неповно з'ясував
обставини справи та не надав ним належної оцінки доказам, а тому необгрунтовано
відмовив у задоволенні позову, є безпідставними.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно
з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, висновкам
експертиз згідно зі ст. ст. 10,
60, 212 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на
обґрунтування своїх висновків.

Інші доводи апеляційної скарги не містять безумовних
підстав для скасування рішення суду.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального
права.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Євпаторійського міського суду Автономної
Республіки Крим від 02 жовтня 2006 року в частини
стягнення грошової компенсації скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в
позові ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації у розмірі 3 502 грн. 80 коп.

В решті це ж рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту
його проголошення.

Рішення може бути оскаржено протягом двох місяців з дня
набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.