Справа №
22-265        2007 р.                                                 Рішення ухвалено під головуванням
Категорія       40                                                                                   Зайцева
Доповідач   Пащенко Л.В.
УХВАЛА

Апеляційного
суду Вінницької області від 29.01.2007 року

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія судців судової палати з
цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: НагорнякаВА.

Суддів:     Пащенко Л.В., Мартьянової Л.І.

При секретарі  Пшеничній Л.В.

За участю адвоката ОСОБА_3.
Розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2

На рішення Ленінського районного
суду м. Вінниці від 14 листопада 2006 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення на роботі, визнання недійсним запису
про причини звільнення, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

Встановила:

В липні 2006 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про
поновлення на роботі, визнання недійсним запису про причини звільнення,
стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

В заяві зазначала, що вона з 01.04.2005 року працювала у відповідачки на
посаді ІНФОРМАЦІЯ_1на підставі договору між нею та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2, а 15.06.2006
року отримала лист від відповідачки
про розірвання трудового договору з 02.06.2006 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП
України за прогул.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивачка просила поновити її на
роботі, визнати недійсним запис про причини її звільнення, а
також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1328,10
грн. та моральну шкоду, спричинену звільненням, у розмірі 1500 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 листопада 2006 року позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено
ОСОБА_1 на роботі у ОСОБА_2 на посаді продавця промислових товарів.

Визнано недійсним запис про підстави припинення договору, визначений в п.17
трудового договору укладеного між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 від 01.04.2005 року, зареєстрованого в Ленінському районному центрі зайнятості
14.04.2005 року за НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1323,74 грн. та судові витрати
по оплаті правової допомоги адвоката в сумі 250 грн., а також
судовий збір в сумі 51 грн. на користь держави та 30 грн. за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи на користь територіального

2

управління ДСА у Вінницькій області.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній
скарзі відповідачка просить рішення суду, як постановлене з порушенням вимог закону, скасувати і ухвалити нове
рішення про відмову ОСОБА_1 в позові.

Розглянувши
матеріали справи, заслухавши пояснення відповідачки, її представника, позивачки
та її адвоката, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення по слідуючих підставах.

Вирішуючи спір,
суд встановив, що 01.04.2005 року між ОСОБА_1 та суб'єктом підприємницької
діяльності ОСОБА_2 був укладений трудовий договір (а.с.4),    який
зареєстрований   в  Ленінському районному центрі зайнятості 14.04.2005  року
за НОМЕР_1, і згідно якого позивачка зобов'язалась виконувати обов'язки продавця
промислових товарів. Відповідно до вказаного договору заробітна плата позивачці визначена в сумі 262 грн. на місяць (п.3
договору), а час виконання робіт
встановлений з 9.00 до 18.00 з перервою з 13.00 до 14.00 (п.4 договору).                                                                                                                                         Також
встановлено, що 13.04.2006 року сторонами були внесені зміни до п.п.3,4
трудового договору від 01.04.2005 року (а.с.37), а саме: сторони домовились про
оплату праці у розмірі 0,25 мінімальної заробітної плати та визначили час
виконання робіт - 10 годин на тиждень.

Суд встановив, що відповідачка звільнила позивачку з 02.06.2006 року за
прогул -неявку на роботу 03.06.2006 року.
Звільнення було оформлено шляхом внесення запису в п.17 трудового договору від 01.04.2005 року. Згідно п.18 цього договору
16.06.2006 року трудовий договір за НОМЕР_1 було знято з реєстрації.

Матеріалами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 01.06. та 02.06.2006 року
працювала повні дні з 09.00 до 18.00, в кінці робочого дня здавала виручку,

02.06.2006  року позивачка відпросилась у відповідачки на
03.06.2006 року, оскільки в її

дочки був день народження, а 04.06.2006 року вийшла на роботу, але не
приступила до

виконання своїх
обов'язків в зв'язку з конфліктом з відповідачкою, яка повідомила їй

про звільнення.

Це підтверджено поясненнями позивачки, свідка ОСОБА_4 та частково поясненнями
самої відповідачки (а.с.46 зворотна сторона).

Крім того, судом
з'ясовано, що позивачка, незважаючи на зміни в трудовому договорі, працювала з 9.00 до 18.00 години
щоденно, крім неділі та понеділка, тобто вона щодня відпрацьовувала 8 годин при 10-годинному робочому тижні.

Відповідачка не надала суду доказів про існування графіку
роботи позивачки, в якому було б визначено певні дні та певна кількість годин в
день відпрацювання .  позивачкою
встановлених 10 годин роботи на тиждень, в тому числі про обов'язок позивачки
працювати в день її відсутності на роботі.

Судом встановлено, що при застосуванні такого дисциплінарного стягнення як звільнення, відповідачкою не дотримано порядок визначений
в ст.149 КЗпП України, не відібрано пояснення у позивачки щодо її відсутності на
роботі.

Згідно п.4 ч.1
ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення
строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим
ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Врахувавши вищевказані обставини та вимоги закону, суд дійшов правильного
висновку про задоволення вимог позивачки в частині поновлення її на роботі,
визнання недійсним запису про причини її
звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки при її звільненні відповідачкою не було
дотримано вимоги трудового законодавства.

3

При цьому суд
вірно виходив з того, що 10-годинний робочий тиждень при 5-денному робочому тижні та відсутності графіку роботи
позивачки взагалі робить неможливим в даному випадку
звільнення особи за прогул,  оскільки
дві  години відсутності протягом робочого дня не є прогулом в розумінні п.4 ч.1 ст.40
КЗпП України.

Сума стягнення з відповідачки на користь позивачки середнього заробітку за
час вимушеного прогулу визначена судом відповідно до
вимог закону і фактично відповідачкою в скарзі не оспорюється.

Відмовляючи в задоволенні вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд правильно виходив з того, що позивачка не надала жодних
доказів в обгрунтування заподіяння їй такої шкоди. Рішення суду в цій частині
фактично відповідачкою також не оспорюється.

Таким чином, суд повно з'ясував обставини справи, права та обов'язки
сторін, перевірив їх доводи та заперечення,
дав належну оцінку доказам та постановив рішення, яке відповідає
матеріалам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги безпідставні, необгрунтовані і висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 листопада 2006 року залишити
без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку у Верховний Суд України протягом
двох місяців з дня проголошення.