УКРАЇНА АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ
УХВАЛА Іменем   України

22 лютого 2007
року Апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Головчук С.В.
суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

при секретарі                     Прищепі О.А.

розглянувши у відкритому
(закритому) судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до Черняхівської районної санітарно-епідеміологічної станції про стягнення
заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та внесення
запису в трудову книжку про звільнення з роботи за апеляційною скаргою
Черняхівської районної санітарно-епідеміологічної станції на рішення
Черняхівського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2006 року, -

встановив:

У січні 2006 року ОСОБА_1 звернуся в суд із позовом до Черняхівської
районної санітарно-епідеміологічної станції про стягнення заробітної плати,
середнього заробітку за час затримки розрахунку та внесення запису в трудову
книжку про звільнення з роботи. Зазначав, що він з 1987 року працював у
відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1. В 1996 року відділення
перевели на госпрозрахунок. Наказом НОМЕР_1 від 20.09.2005
року відповідач звільнив його з роботи за п.1 ст.40 КЗпП
України. Посилаючись на те, що відповідач не виплатив йому вихідну допомогу при
звільненні та не видав трудову книжку, просив стягнути 400 грн. вихідної допомоги, 220 грн. за час затримки
видачі трудової книжки та 167 грн. середнього
заробітку за час затримки розрахунку. Крім того просив зобов'язати відповідача
зробити запис у трудовій книжці про звільнення його з роботи в день одержання
трудової книжки, а саме з 06.12.2005 року.

В ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з
відповідача на його користь 483 грн. вихідної допомоги
та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20.11.2005 р. по 01.02.2006
р.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області позов ОСОБА_1
задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1610 грн. заробітної плати при звільненні та за час затримки розрахунку. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Черняхівська районної
санітарно-епідеміологічної станція

просить скасувати рішення суду в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1

та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних
вимог. Зокрема зазначає,

що Черняхівська рай СЕС є бюджетною установою, видатки
якої забезпечуються з

державного    бюджету.      Кошторисом        санстанції        не
передбачено    утримання

госпрозрахункового відділу
профілактично дезинфекції, оскільки у відділу був самостійний штатний розпис та
окреме джерело доходу.  Крім того     апелянт вказує на те, що розмір

Справа № 22 ц/ 387                                    Головуючий у суді 1-ї
інст. Сергійко В.В.

Категорія 2                                                            Суддя-доповідач Павицька Т.М.

вихідної допомоги судом визначений
неправильно.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в
апеляційній скарзі, суд вважає, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 30.08.1988
року позивач працював у відповідача
ІНФОРМАЦІЯ_1. Наказом санітарного
лікаря району НОМЕР_2 від
14.08.1995 року
відділ профілактичної дезинфекції був переведений на господарський рахунок з 20.08.1995
року. Цим же наказом затверджене Положення про
госпрозрахунковий відділ профілактичної дезинфекції Черняхівської районної санепідемслужби. ІНФОРМАЦІЯ_2 був призначений
ОСОБА_1

Госпрозрахунковий відділ профілактичної дезинфекції
Черняхівської районної санепідемслужби був створений без
статусу юридичної особи.

Згідно п.3.1 Положення про госпрозрахунковий відділ
профілактично дезинфекції Черняхівської
районної санепідемслужби, до якого внесені зміни наказом санітарного лікаря району НОМЕР_3 від 25.12.1995 року ІНФОРМАЦІЯ_2 призначається та звільняється з посади головним
державним санітарним лікарем району.

Наказом головного державного санітарного лікаря
Черняхівського району НОМЕР_1 від
20.09.2005 року
ОСОБА_1 звільнений з роботи з 20.11.2005 року за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору, з
підстав зазначених у п. 1 ст.40
цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Судом встановлено, що відповідач не виплатив позивачу
вихідну допомогу при звільненні.

Пленум Верховного Суду України в п. 27
постанови від 24.12.1999
року №13 «Про практику
застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив, що згідно зі ст.
21 КЗпП
належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична
особа (підприємство,
установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір.

В зв'язку з наведеним, суд першої інстанції правильно
вважав, що ОСОБА_1 перебував у
трудових відносинах з відповідачем і останній зобов'язаний був виплатити йому вихідну допомогу при звільненні з роботи.

Згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум,
що належать йому від підприємства,
установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як пояснив в апеляційному суді ОСОБА_1 06.12.2005року він
звернувся з письмовою вимогою до відповідача про
виплату йому вихідної допомоги, оскільки в день звільнення не працював. Останні два місяці перед
звільненням йому заробітна плата не нараховувалася.
Вважав, що вихідна допомога повинна була виплачена йому в розмірі 483
грн., виходячи з посадового окладу
ІНФОРМАЦІЯ_2 Черняхівської районної
санітарно-епідеміологічної станції.

Оскільки відповідачем не надані докази щодо іншого
розміру вихідної допомоги, то суд
дійшов до обгрунтованого висновку про стягнення на користь позивача 483
грн. вихідної допомоги

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки , зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство,
установа, організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За тих обставин, коли відповідач не провів повного
розрахунку з позивачем у строки,
зазначені в ст.116 КЗпП
України, суд правильно стягнув на користь позивача 1127
грн. середнього заробітку за час
затримки розрахунку (1610 грн. - 483 грн.).

За наведених обставин суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм матеріального
та процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209,
303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Черняхівської районної
санітарно-епідеміологічної станції відхилити.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської
області від 13 жовтня
2006 року  залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та
може бути оскаржена безпосередньо
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.