У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

7 лютого 2007 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Патрюка М.В.,

суддів:                           Лященко Н.П.,           Прокопчука Ю.В.,

Панталієнка П.В.,    Пшонки М.П.,
-

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу
за договором позики та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2002 року ОСОБА_1 пред'явив у суді позов до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що 15 січня 1999 року він позичив відповідачу гроші в сумі 17 280
грн., що на день укладення договору становило 4800 доларів США, які останній
зобов'язався повернути до 31 грудня 1999 року, однак від повернення боргу
ухиляється.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь зазначену суму боргу з
урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3%
річних із простроченої суми, що становить разом 28874 грн. 65 коп., та понесені
ним витрати за надання юридичної допомоги в сумі 540 грн., а також відшкодувати
моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 2 липня 2007
року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28874 грн. 65 коп. матеріальної
шкоди, 925 грн. моральної шкоди, 149 грн. за надання юридичної допомоги, а
всього стягнуто 29 948 грн.  65 коп.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 квітня 2004 року
вищезазначене рішення суду змінено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25
400 грн. боргу, у решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального закону, а справу направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦПК України (1963 року) рішення суду повинно  бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного
законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу  відповідно до норм матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які
мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, підтверджуються
доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов і стягуючи з відповідача на користь позивача 28874
грн., суд своїх висновків нічим не обґрунтував, у рішенні не навів доказів, на
яких вони ґрунтуються і на порушення вимог ст. 203 ЦПК України (1963 року)
розрахунків, з яких суд виходив, задовольняючи позовні вимоги в зазначеному
розмірі.

При вирішенні даного спору суд неправильно застосував норми матеріального
права, безпідставно пославшись на ст. 440 ЦК України (1963 року).

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані ст. 374 ЦК України
(1963 року), відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець)
передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління)
гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж
роду і якості.

Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Стаття 375 цього ж Кодексу вимагає укладення договору позики в письмовій
формі.

На порушення ст.ст. 15, 30, 62 ЦПК України (1963 року) суд не вжив заходів
для повного і всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків
сторін у даних правовідносинах.

У позовній заяві позивач указував, що він позичив ОСОБА_2 17 280 грн.

У своїх письмових поясненнях суду зазначав, що ОСОБА_2 отримав від нього 15
січня 1999 року гроші в сумі 4800 доларів США, про що й видав йому розписку
(а.с. 24 зворот).

Аналогічні пояснення позивач дав у судовому засіданні 2 липня 2003 року
(а.с. 33).

На порушення вимог ст. 40 ЦПК України (1963 року) суд належним чином цих
доводів позивача не перевірив, суму грошей взяту відповідачем у борг, не
встановив, хоча це має суттєве значення для вирішення справи.

Висновки суду про отримання відповідачем у борг 17 280 грн. відповідними
доказами не підтверджені.

Відповідно до ст. 62 ЦПК України (1963 року) суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись
законом.

При цьому згідно зі ст.ст. 29, 30 цього ж Кодексу обставини справи, які за
законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватись ніякими іншими засобами доказування, а обов'язок доказування
тих обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог і
заперечень, лежить на ній.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підтвердження укладення з
відповідачем договору позики надав незавірену ксерокопію розписки (а.с. 6), яка
відповідно до ст. 375 ЦК України (1963 року) не є належним доказом, проте її
оригінал судом не витребовувався, у судовому засіданні не досліджувався, оцінка
йому не дана.

Указані порушення суду першої інстанції апеляційний суд залишив поза увагою
та на порушення вимог ст. 301 ЦПК України (1963 року) не виконав покладених на
нього обов'язків.

Фактично постановивши нове рішення, апеляційний суд не дотримався вимог
ст.ст. 309, 314 ЦПК України (1963 року).

З огляду на викладене судові рішення не можна визнати законними й
обґрунтованими і вони підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 2 липня           2007 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 15 квітня 2004 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В.Патрюк

Судді:

Н.П.Лященко

П.В.Панталієнко   Ю.В.Прокопчук  М.П.Пшонка