У Х В А Л А

Іменем  України

19
червня 2007 року                                                                                                    м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:                     Берднік
І.С.,

Данчука
В.Г.,

Косенка
В.Й.,-

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою;
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, Київської міської державної
адміністрації, ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа - Головне управління земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, - про визнання
права власності на земельну ділянку, визнання недійсними Державних актів про
право власності на земельну ділянку та визнання недійсним договору дарування
земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом¢янського районного суду м. Києва  від 14 листопада 2006 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від
23 лютого 2007 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2005 року ОСОБА_1
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, у
якому просив зобов¢язати відповідачку усунути перешкоди в користуванні
належною йому на праві власності земельною ділянкою, яка розташована в АДРЕСА_1, шляхом
знесення самовільно збудованого паркану.

Зазначав, що він є
власником земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1. Відповідачкою, яка є його
сусідкою, самовільно збудовано на його земельній ділянці паркан, який вона
відмовляється в добровільному порядку знести.

Посилаючись на те, що діями ОСОБА_2 порушено його право
власності на земельну ділянку, ОСОБА_1 просив суд позов задовольнити.

У квітні 2006 року позивачка звернулася із зустрічним
позовом до Київської міської ради та ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку та
визнання недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку НОМЕР_1,
виданого  ОСОБА_1

Зазначала, що вона має переважне право на користування та
передачу їй у власність спірної земельної ділянки, так як вона користується
цією земельною ділянкою та обробляє її понад 15 років.

У 2004 році земельна ділянка ОСОБА_3 була виділена незаконно за
сфальсифікованими документами, так як у період з 1990 року проектна
документація на виділення даної земельної ділянки не виготовлялася, її межі з
власниками сусідніх ділянок не узгоджувалися.

13 червня 2006 року позивачка доповнила свій позов,
зазначивши співвідповідачами Київську міську державну адміністрацію та ОСОБА_3, крім
того, просила визнати недійсними договір дарування земельної ділянки НОМЕР_2,
відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала спірну земельну ділянку ОСОБА_1, та Державний акт про право
власності на земельну ділянку НОМЕР_3, виданий ОСОБА_3

6 жовтня 2006 року ОСОБА_2 уточнила зустрічний позов. Просила визнати за нею право
власності на земельну ділянку, площею 170 кв. метрів, яка знаходиться в          АДРЕСА_1, та передати їй у
користування земельну ділянку, площею 270 кв. метрів, шляхом укладення договору
довгострокової оренди земельної ділянки, строком на 49 років, інші позовні
вимоги залишила без зміни.

Рішенням Солом¢янського
районного суду м. Києва  від 14 листопада
2006 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 лютого
2007 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою
задоволено в повному обсязі. Зобов¢язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою,
належною ОСОБА_1 на праві власності, яка знаходиться у АДРЕСА_1, шляхом
знесення за власний рахунок самовільно збудованого паркану. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 до Київської міської ради, Київської міської державної
адміністрації, ОСОБА_3 та ОСОБА_1, третя особа - Головне управління земельних ресурсів
виконавчого органу Київської
міської  державної  адміністрації, - про визнання права власності
на земельну ділянку, визнання недійсними Державних актів про право власності на
земельну ділянку та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки
відмовлено в повному обсязі.

У
касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить рішення
Солом¢янського районного суду м. Києва  від 14 листопада 2006 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2007 року скасувати, а справу передати
на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження судового рішення може бути лише неправильне
застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної
інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів
над іншими.

Рішення Солом¢янського
районного суду м. Києва  від 14 листопада
2006 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2007 року постановлені з дотриманням норм матеріального та
процесуального права. Підстав для їх скасування немає.

Керуючись ст. ст. 332, 345 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом¢янського
районного суду м. Києва  від 14 листопада
2006 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2007 року  залишити без
зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                      І.С.
Берднік

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко