АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   ОДЕСЬКОЇ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

8 лютого 2007 року                                                                                           м.
Одеса

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого   - Вадовської Л.М.,

суддів               - Ващенко Л.Г.,

Фадєєнко А.Ф.,

при секретарі - Боднар М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про припинення права спільної власності, визнання права власності на
1/2 частину квартири, встановлення порядку користування жилим приміщенням , вселення за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси
від ІНФОРМАЦІЯ_1 року , -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1., звернувшись ІНФОРМАЦІЯ_2 року до суду з
вищеназваним позовом, вказала, що у ІНФОРМАЦІЯ_4
році розірвала шлюб з відповідачем. В період шлюбу у ІНФОРМАЦІЯ_3 році за
договором купівлі-продажу на ім'я відповідача була придбана квартира АДРЕСА_1 м. Одесі, в
якій в даний час вона проживає разом з дітьми. Зазначаючи, що домовленості про
виділ частки в праві спільної сумісної власності на квартиру з відповідачем не
досягнуто, що останній компенсацію за належну йому частку в квартирі отримав,
позивач просила право власності на квартиру визнати за нею (а.с.2-3). В ході
розгляду справи позивач доповнила позов вимогами про визнання за відповідачем
права власності на автомобіль «MERCEDES BENZ» ,
реєстраційний номер НОМЕР_1, гараж НОМЕР_2 на стоянці ГО «Взлет», гараж НОМЕР_3 на
стоянці ГО «Сокіл» (а.с.71-72).

Відповідач
ОСОБА_2 позов не визнав, пред'явив зустрічний позов, в якому вказав, що у шлюбі
з позивачем перебував з ІНФОРМАЦІЯ_5
року по ІНФОРМАЦІЯ_4
рік. Спірна квартира є його і позивача спільною сумісною власністю.
Зазначаючи , що має намір розпорядитися належною йому часткою , позивач просив
припинити право сумісної власності на

Справа № 22 ц - 64 - 2007                                                 Категорія 5

Головуючий у першій інстанції
Савинська І.О. Доповідач Вадовська Л.М.

2.

квартиру
АДРЕСА_1 в м. Одесі та визнати за ним
право власності на 1/2 частину квартири (а.с.27-29). В ході розгляду справи
відповідач, посилаючись на перешкоди в користуванні квартирою, доповнив позов
вимогами про встановлення порядку користування жилою площею та вселення в
квартиру (а.с.80-81).

Позивач ОСОБА_1 вимоги зустрічного позову не визнала.

Рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси від ІНФОРМАЦІЯ_1
року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано за нею право приватної
власності на квартиру , в іншій
частині вимог - відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

В апеляційній
скарзі відповідач ОСОБА_2просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення вимог його зустрічного позову.

Неправильність
рішення апелянт мотивував порушенням норм матеріального та процесуального
права.

Перевіривши
законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши
пояснення, дослідивши докази ,
колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги
з таких підстав.

Встановлено, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2перебували в шлюбі з ІНФОРМАЦІЯ_5
року по ІНФОРМАЦІЯ_4
рік (а.с.22). Сторони мають трьох дітей. Згідно договору купівлі-продажу
від 5 липня ІНФОРМАЦІЯ_3 року
ОСОБА_2купив квартиру АДРЕСА_1
в м. Одесі. Квартира в Одеському МБТІ була зареєстрована за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 року на праві
приватної власності (а.с.17-18). В квартирі постійно проживали сторони та їх
діти. ОСОБА_2значився прописаним в квартирі до ІНФОРМАЦІЯ_7 року (а.с.47). На даний час
ОСОБА_2в квартирі не проживає. Згідно даних Управління ДАЇ УМВС України в
Одеській області автомобіль марки «MERCEDES BENZ" ,
реєстраційний номер НОМЕР_1, значиться зареєстрованим в МРЕВ № 1 м. Одеси з
ІНФОРМАЦІЯ_9 року за громадянином ОСОБА_3 (а.с.65). Гараж НОМЕР_3 на стоянці ГО
«Сокіл» , гараж НОМЕР_2 на стоянці ГО «Взлет» з ІНФОРМАЦІЯ_8 року закріплені
за ОСОБА_4 (а.с.66, 67).

Позивач ОСОБА_1.
, звернувшись ІНФОРМАЦІЯ_2 року до суду з
позовом до ОСОБА_2, просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в м. Одесі. В
якості правових підстав для задоволення позовних вимог позивач послалась на
статті 355, 364, 368, 369, 370 ЦК України в редакції 2003 року, що регулюють
право спільної власності, право спільної сумісної власності зокрема, виділ
частки із майна, що є у спільній частковій власності, виділ частки із майна, що
є у спільній сумісній власності, тощо.

Протягом
розгляду справи позивач ОСОБА_1 правових підстав позовних вимог не змінювала.

Відповідач
ОСОБА_2, пред'явивши ІНФОРМАЦІЯ_10
року до суду зустрічний позов до ОСОБА_1., просив припинити право спільної власності на спірну
квартиру, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, визначити
порядок користування жилою площею та вселити його в квартиру. В якості правових
підстав для задоволення позовних вимог позивач послався на статті 60, 68 СК
України , що набрав чинності з ІНФОРМАЦІЯ_11 року, статті 16, 364, 386, 370,
372 ЦК України в редакції 2003 року, що регулюють право сумісної власності, та
ст. 48 Закону України «Про власність», тощо.

Протягом
розгляду справи відповідач ОСОБА_2правових підстав зустрічних позовних вимог не
змінював.

Задовольняючи позов ,
суд першої інстанції дійшов висновку ,
що за період шлюбу сторони набули майно і таке майно як спільну сумісну
власність подружжя вони розділили між собою в добровільному порядку. Об'єктами
спільної сумісної власності суд визначив зазначені вище квартиру, автомобіль та
два гаражі, не
звернувши увагу на те,

3.

що автомобіль знаходився та знаходиться у власності іншої
фізичної особи, а правовстановлюючі документи на право власності на гаражі, як нерухоме
майно, відсутні. Право приватної власності позивача на квартиру суд визнав з
посиланням на ті обставини, що сторони у 2000
році в добровільному порядку розділили сумісне майно подружжя і відповідач
на протязі трьох років вимог щодо розділу майна не пред'являв. Відмовляючи в
задоволенні вимог позивача в частині визнання за відповідачем права власності
на автомобіль та гаражі, суд послався на те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 угода
купівлі-продажу автомобіля не визнана дійсною, а гаражами , як власністю , ОСОБА_2
розпорядився після розділу майна подружжя.

Зі змісту
рішення колегією суддів встановлено, що ухвалене рішення містить не лише
взаємовиключні висновки щодо сумісного майна, а й посилання на обставини , якими сторони не
обґрунтовували свої позовні вимоги та заперечення. Пославшись в рішенні на
норми Кодексу про шлюб та сім'ю , Цивільного кодексу, що набрав чинності з
ІНФОРМАЦІЯ_11 року, та Цивільного кодексу в редакції 1963 року, суд тим самим
застосував норми матеріального права, що є взаємовиключними.

Майнові права та
обов'язки подружжя , застосування
позовної давності до таких регулюються нормами сімейного законодавства, що
діяло на момент виникнення спірних відносин. Сторони перебували в шлюбі з ІНФОРМАЦІЯ_5 по ІНФОРМАЦІЯ_4 рік, майнові
права та обов'язки сторін як подружжя виникли саме в цей період часу, тому спір
щодо таких прав та обов'язків не може регулюватися законодавством , що набрало
чинності значно пізніше.

Норми Цивільного
кодексу регулюють права та обов'язки щодо сумісного майна, яке не є сумісним
майном подружжя.

Суд не звернув
увагу на те, що первісний позов пред'явлено з посиланням на норми цивільного
законодавства. Правові підстави цих вимог позивач не змінювала. На порушення
ст. 11 ЦПК України суд на свій розсуд розпорядився процесуальними правами
позивача і вирішив спір як такий, що виник із правовідносин права сумісної
власності подружжя.

Згідно норм
цивільного законодавства загальний строк для захисту права за позовом особи,
право якої порушено, встановлено в три роки. За змістом ст. 11 і ч.З ст.29 КпШС
України перебіг трирічного строку позовної давності для вимог про поділ майна,
яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, обчислювався не з
моменту розірвання шлюбу , а з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен
був дізнатися про порушення його права на це майно, що мало місце після
розірвання шлюбу. Оскільки спірна квартира придбана у ІНФОРМАЦІЯ_3 року, шлюб
розірвано у ІНФОРМАЦІЯ_4 році , а звернення до суду мало місце лише у
ІНФОРМАЦІЯ_12 року, то перебіг строку позовної давності щодо вимог має бути
мотивний як позивачем , так і судом незалежно від того, з яких правових підстав
заявлено вимоги.

Суд не уточнив
належним чином вимоги як первісного, так і зустрічного позовів, не з'ясував
характер взаємовідносин, що виникли між сторонами, а тому не визначився зі
спірними правовідносинами та нормами матеріального права, що такі регулюють,
ухвалив рішення на взаємовиключних правових підставах , в обґрунтування
своїх висновків послався на неналежні та допустимі докази.

З огляду на
викладене рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та
обґрунтованим. Не уточнення позовів, правових підстав заявлених вимог, призвело
до взаємовиключності таких та фактичного їх не розгляду, що згідно п.5 ч.І
ст.311 ЦПК України є безумовною підставою для скасування рішення суду і
передачі справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи слід визначитись із правовими
підставами заявлених первісного та зустрічного позовів і, в залежності від
встановленого, вирішити спір, обґрунтувавши висновки належними та допустимими
доказами.

4.

Керуючись 303, п.5 ч.І ст.307, п.5 ч.І ст.311, ст.313, п.2 ч.І ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення
Малиновського районного суду м. Одеси від ІНФОРМАЦІЯ_1 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, зустрічним позовом про припинення
права спільної власності , визнання права власності на 1/2 частину квартири,
встановлення порядку користування жилим приміщенням,
вселення - скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в сумі 22 грн. 50 коп.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.