Справа 2-4918
Рішення

Іменем України

29
листопада 2007 року                                         Бердянський
міськрайонний суд

У
складі: головуючого - судді Троценко Т. А.

При
секретарі:                                                                   Онищук
О. О.

За участі
адвоката:      ОСОБА_1

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.  Бердянську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади м.  Бердянська в особі Бердянської міської
ради,  третя особа ОСОБА_3 про ви­знання
права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

встановив:

ОСОБА_23вернулась до
суду з позовом,  який в судовому
засіданні підтри­мав представник за дорученням ОСОБА_4
і пояснив,  що
позивачці на праві вла­сності на підставі договору дарування від 15. 10. 1977
року належить 14 частина АДРЕСА_1,  яке
розташоване на земельній ділянці площею 141 кв. м.

Рішенням
Бердянського міського суду від 17. 08. 1976 року визначено порядок користування
земельною ділянкою,  і вона користується
ділянкою площею 146,  5 кв. м. ,  в тому числі під забудовою 24 кв. м. ,  яка була виділена ОСОБА_5

На
земельній ділянці вона самовільно збудувала прибудову «аЗ» і тамбур «а4»,  на які просить визнати право власності,  згідно технічного висновку порушень норм
розміщення,  пожежних нормативів та
санітарно - гігієнічних немає.

Представник
відповідача - територіальної громади м.
Бердянська за доручен­ням Грімова С.
А. проти позову не заперечує,
самовільні споруди побудовані на земе­льній ділянці,  відведеній позивачці,  норми розміщення не порушені,  підстав вважати,  що порушені права третіх осіб,  немає.

Третя
особа ОСОБА_6,  представники за заявами ОСОБА_7,  ОСОБА_8 позов не визнали і пояснили,  що земельна ділянка в користування позивач­ці
не виділена,  вона не являється ні
володарем,  на орендарем,  що суперечить ч. 5  ст.
176 ЦК України,  крім того,
будівлі аЗ та а4 знаходяться в напівзруйнованому стані,  та заважають сім»ї ОСОБА_3 користуватись
належною їм частиною загального двору.

Вислухавши
пояснення сторін,  вивчивши матеріали
справи,  суд приходить до висновку про
необхідність задоволення позовуОСОБА_23 таких підстав.

Судом
встановлено,  що ОСОБА_2 на праві
власності на підставі договору дарування від 15. 10. 1977 року належить 14
частина АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель,  договір по-

свідчено
державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори ОСОБА_9,
реєстр № 5176.

На той
час рішенням Бердянського міського суду від 17. 08. 1976 року Донцо­ву Г. І.,  який в подальшому подарував свою частину
будинку позивачці,  виділено зе­мельну
ділянку площею 146, 5 кв.
м,  в тому числі під
забудовою 24 кв. м. ,  під двором
роздільного користування 122 кв. м.

На
виділеній земельній ділянці позивачка самовільно,  без належного дозволу збудувала прибудову
«аЗ» та тамбур «а4»,  які згідно відмітки
КП з технічної інвента­ризації являються самочинними.

Частина 5  ст.  376 ЦК
України передбачає,  що на вимогу
власника (користува­ча) земельної ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно,  яке
самочинно збудоване на ній,  якщо це не
порушує права інших осіб.

У
відповідності до ч. 1  ст.  377 ЦК
України до особи,  яка придбала
житловий будинок,  будівлю,  або споруду,
переходить право власності на земельну ділянку,  на якій вони розміщені,  без зміни її цільового призначення,  у розмірах,
встановлених до­говором.

Судом
встановлено,  що на земельній
ділянці,  яка була відведена рішенням су­ду,  побудовані самочинні споруди.

Згідно
технічного висновку,  виконаного КП
«Архітектурно - планувальне бю­ро» норми розміщення згідно п. 3. 25 ДБН 360-92
«Містобудування. Планування та забудова міських та сіль сикх поселень» не
порушені,  побудови знаходяться в задові­льному
стані,  санітарно - гігієнічні та пожежні
норми не порушені. Несучі та огоро­джуючи конструкції забезпечують безпечну
експлуатацію будівель.

Суд не
приймає до уваги заперечень третьої особи стосовно порушення його прав,  оскільки ніяких фактичних даних з цього
приводу судом не було встановлено,  і ОСОБА_3 В. Є. не надав
суду жодного доказу,  який підтвердив
би,  що розташування самочинних споруд
порушує його право власності.

У
відповідності до  ст.  60 ЦПК України кожна сторона повинна довести
ті об­ставини,  на які вона
посилається,  як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Керуючись  ст.
376,  377 ЦК України,   ст.
ст.  60, 212-215 ЦПК України,  суд

вирішив:

Визнати заОСОБА_2 право власності на самочинні
спо­руди,  а саме: прибудову «аЗ»,  тамбур «а4»,
що розташовані по АДРЕСА_1.

Рішення
може бути оскаржене в Запорізький апеляційний суд. Заяву про апеля­ційне
оскарження може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рі­шення,  а апеляційну скаргу - протягом двадцяти днів
після подання заяви про апеля­ційне оскарження.