Справа № 2-48
РІШЕННЯ

Іменем    України

«28» березня
2007 р. Корабельний районний суд м.
Миколаєва у складі головуючого по справі судді - Селіщевоі Л.І.,

при
секретарі - Вінтоновій Г.М. ,
розглянувши в судовому засіданні в м.
Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДЮСШ №5 та директора
ДЮСШ №5 - ОСОБА_2 про зобов'язання відповідача видати довідку про
звільнення,  стягнення заробітної плати
та моральної шкоди,  -

встановив:

В жовтні
2005 року позивач звернувся до суду із позовом до директора ДЮСШ' №5 - ОСОБА_2
та Управління Держказначейства України в Миколаївській області,  в якому просив суд зобов'язати відповідача -
ОСОБА_2 видати йому довідку,  в якій вказати
датою звільнення 30.12.2002 р. за  ст. 36
КЗпП України в зв'язку із втратою ним трудової книжки та стягнути з Управління
державного казначейства України в Миколаївській області на його користь
моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням
Корабельного районного суду м.  Миколаєва
від 09.03.2006 р. позивачеві було відмовлено в задоволенні позову.

Ухвалою
Апеляційного суду Миколаївської області від 04.07.2006 р. рішення Корабельного
районного суду м.  Миколаєва було
скасоване,  а справа повернена до цього ж
суду на новий розгляд.

В
судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги та просив суд зобов'язати відповідача -
ДЮСШ №5 видати йому довідку про звільнення із зазначенням усіх наказів,  раніше не записаних в трудовій книжці станом
на дату звільнення - 30.12.2002 р.,  та стягнути на його користь заробітну
плату за період з 05.12.02 р. по 30.12.02 p.,
а також вказати як підставу для звільнення  ст. 3б КЗпП України - за згодою сторін.

В
обґрунтування позову позивач вказав,  що
він перебував в трудових відносинах із ДЮСШ №5,
і 05.12.2002 року був звільнений з роботи. Через втрату ним трудової
книжки після свого звільнення він неодноразово звертався до директора ДЮСШ №5 -
ОСОБА_2 із проханням надати довідку для поновлення втраченої трудової
книжки,  але отримував різні довідки із
різними датами та підставами свого звільнення. Також позивач просив суд
стягнути з директора ДЮСШ №5 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.,  яка виразилась в порушенні прав
позивача,  його стражданнях та
переживаннях через неправомірні дії відповідача.

Відповідач
- директор ДЮСШ №5 ОСОБА_2. в судовому засіданні позов не визнав,  та пояснив,
що позивач працював в ДЮСШ №5 на різних посадах з 2001 року. 05.12.2002
року позивач подав

заяву про
звільнення за власним бажанням,  і
наказом №41 від 05.12.2002 р. він був звільнений з роботи за  ст. 38 КЗпП України. Також пояснив,  що через свою необізнаність та відсутність
відповідного досвіду в трудовій книжці позивача та в книзі наказів він не
вказав статтю КЗпП,  на підставі якої
відбулось звільнення,  та зробив це
пізніше. Крім цього відповідач визнав,
що запис до трудової книжки позивача «за згодою сторін (ч.1  ст. 3б КЗпП України)» був зроблений у його
відсутність в. о. директора ДЮСШ №5 -ОСОБА_3

Дослідивши
докази,  надані сторонами та заслухавши
пояснення сторін та свідка,  суд
встановив наступне.

Судом
встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

ПозивачОСОБА_1працював
в ДЮСШ №5 на різних посадах починаючи з 2001 року. 05.12.2002 року позивач
подав заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням,  на підставі чого директором ДЮСШ №5 був
виданий наказ про звільнення за власним бажанням за № 41 від 05.12.2002 р.

Позивач
в судовому засіданні підтвердив,  що
заяву про своє звільнення за власним бажанням від 05.12.2002 р. він писав
особисто.

Після
свого звільнення позивач 05.12.2002 року отримав трудову книжку,  про що свідчить наявна у справі копія із
журналу обліку видачі трудових книжок.

В
трудовій книжці позивача 05.12.2002 р. під номером 24 було зроблено запис -
«звільнити з посади комірника ДЮСШ №5» на підставі наказу №41 від 05.12.2002 р.
При цьому в трудовій книжці не була вказана стаття КЗпП України,  на підставі якої було звільнено позивача.
Дані обставини сторонами були визнані і не оспорювались.

Після
цього за час перебування директора ДЮСШ №5 ОСОБА_2 у відпустці в грудні 2002
року,  виконуюча його обов'язки
-ОСОБА_3  на прохання позивача помилково
внесла до його трудової книжки запис «по согласованию
сторон ч.1  ст. 3б КЗоТ Украйни». Це
підтверджується наявними у справі поясненнями допитаної в якості свідкаОСОБА_3

В 2005
році позивач звернувся до відповідача - ОСОБА_2 із проханням видати йому
довідку про його звільнення в зв'язку із втратою ним трудової книжки,  на що отримав дві довідки,  копії яких наявні у справі,  із зазначенням посад,  на яких він працював,  підстави звільнення та відповідних наказів.

Статтею
48 КЗпП України та п.5.1 Інструкції про порядок ведення  трудових
книжок  працівників,    затвердженої  Наказом Міністерства  праці
України,    Міністерства  юстиції
України,  Міністерства соціального
захисту населення №58  від 29.07.1993
року,   встановлено,   що
особа,   яка  загубила
трудову  книжку зобов'язана
негайно заявити власнику або уповноваженому органу за місцем  останньої
роботи,   який  зобов'язаний
видати  дублікат трудової книжки в
15-денний строк із відомостями про роботу. Вищевикладених вимог позивач не
дотримувався. Посилання позивача на те,
що він фактично звільнився не 05.12.2002 р. за власним бажанням,  а 30.12.2002 року за згодою сторін суд вважає
необгрунтованими,  оскільки вони не
знайшли свого підтвердження   в   судовому
засіданні   і   спростовуються вищевикладеними  письмовими
доказами  і  поясненнями
свідкаОСОБА_3

Із цих
підстав суд вважає необгрунтованими позовні вимоги про видачу позивачеві
довідки про звільнення за  ст. 36 КЗпП
України (за згодою сторін) із вказанням дати звільнення - 30.12.2002 p.,  a також стягнення заробітної плати за
період з 05.12.02 р. по 30.12.02 p.,  оскільки звільнення позивача було проведено на підставі
його заяви та за його власним бажанням,
а тому немає законних підстав для видачі йому довідки про звільнення
за  ст. 36 КЗпП України.

Стосовно
позовних вимог про стягнення з відповідача -ОСОБА_2 моральної шкоди,  суд також не знаходить підстав для їх
задоволення через наступне.

Відповідно
до  ст. 1167 ЦК України моральна
шкода,  завдана фізичній особі
неправомірними рішеннями,  діями чи
бездіяльністю,  відшкодовується особою,  яка її завдала,  за наявності її вини,  крім випадків,  встановлених законом.

Обов'язковими
умовами для відповідальності за заподіяння моральної шкоди є:

·
наявність у позивача моральної шкоди;

·
протиправної дії(бездіяльності) заподіювача шкоди;

·
причинний  зв'язок
між діями(бездіяльністю)  і  такою шкодою;

·
вина заподіювача шкоди.

Всі ці
обставини позивач не довів та не надав суду доказів,  які б це підтверджували,  чим не виконав вимоги  ст.  10
ЦПК України,  відповідно до якої кожна
сторона повинна довести ті обставини,  на
які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень,  а покази допитаної за клопотанням позивача
свідка -ОСОБА_4. суд сприймає критично,
так як вона є матір'ю позивача і є зацікавленою у результатах розгляду
справи.

Відповідно
до  ст. 88 ЦПК України судові витрати
позивачеві не відшкодовуються,  так як в
позові йому було відмовлено.

Керуючись  ст.  ст.  10-11; 28-29; 57-60; 158;214-215,  ЦПК України,
суд -

Вирішив  :

В
задоволенні позову ОСОБА_1 до ДЮСШ №5 та ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення
суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду
Миколаївської  області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про
апеляційне оскарження та подання після цього протягом 20 днів апеляційної
скарги,  або в порядку  ст.
295 ЦПК України.