Справа №2-67/07
РІШЕННЯ Іменем України

13 березня 2007 p.

Красноперекопський
міськрайонний суд Автономної Республіки Крим в складі:

головуючого
судці                                              -      Романовой
Л.В.

при
секретарі                                                      -      Самойловой
К.В.

за
участю представника позивача                    -       ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Красноперекопськ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПП ОСОБА_3, третя особа
Сімферопольський міський центр зайнятості, про визнання трудового договору
частково недійсним, зміну запису у трудовій книжці, стягнення середнього
заробітку за час затримки видачі трудової книжки, стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом до приватного
підприємця - фізичної особи ОСОБА_3 про внесення запису у трудову книжку про
час роботи у відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1, посилаючись на те, що вона з 20.09.2005
р. по 15.06.2006 р. працювала на підставі трудового договору, до
працевлаштування трудового стажу не мала та самостійно придбала трудову книжку
та передала її для заповнення роботодавцю. 15.06.2006 р. була повідомлена про
звільнення, про необхідність передати справи та погасити дебіторську
заборгованість. При звільненні, трудова книжка відповідачем не була видана
позивачці, її звернення до відповідача результатів не дало.

В ході розгляду справи по суті відповідач оформив та видав позивачці
трудову книжку з внесенням до неї запису про роботу, а саме прийняття з
20.12.2005 p.,
звільнення - 29.09.2006р. Позивачка не погодившись з внесенням запису про
прийняття на роботу з 20.12.2005 p., оскільки вважає, що її права цим порушені і запис не
відповідає дійсності, заявила про зміну позовних вимог, а саме про визнання
трудового договору недійсним в частині працевлаштування та розміру оплату
праці, зміну запису у трудовій книжці - дати працевлаштування. Також позивачка
заявила додаткові позовні вимоги - про стягнення середнього заробітку за час
затримки видачі трудової книжки у розмірі 1308 грн. 37 коп. за період з
15.06.2006 р. по 29.09.2006 p.,
стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у
розмірі 1709-62 грн. за останнім розрахунком за період з 29.09.2006 р. по
21.02.2007 р. .

В судовому
засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги.

Відповідач та його представник в судове засідання не
з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином,
поважних причин неявки в суд не представили. В ході судового розгляду справи
представник відповідача не визнав позовні вимоги, вважає, що відповідач не порушував
права позивачки, оскільки при оформленні трудової книжки було дотримано строку,
який позивачка в загалом працювала ІНФОРМАЦІЯ_1 - 9 місяців. При цьому оскільки
видача трудової книжки пов'язана з діяльністю Центру зайнятості, вказати у
трудовій книжці дати прийняття 20.09.2005 р. та звільнення 15.06.2006 р. при
оформленні трудового договору та видачі самої трудової книжки 29.09.2006 р.
було неможливим. Разом з тим, представник відповідача визнав факт допуску
позивачки до роботи саме з 20.09.2005 р.

В якості третьої особи у справі було залучено
Сімферопольський міський центр зайнятості, представник якого в судове засідання
не з'явився з невідомих суду причин. Про час та місце розгляду справи
Сімферопольський міський центр зайнятості повідомлений належним чином.

Суд, вислухавши пояснення та доводи сторін, пояснення
спеціаліста Красно перекопського міжрайонного центру зайнятості, дослідивши
письмові докази, перевіривши матеріали справи, оглянувши оригінал трудової
книжки позивача, вважає, що позов підлягає задоволенню частково.

Судом
встановлено такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини.

Позивачка знаходилась з приватним підприємцем ОСОБА_3 у
трудових відносинах. На ім'я відповідача ОСОБА_2 подала заяву про прийняття на
посаду ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.31), проте дата на заяві не вказано. Не вказано на
заяві дату при узгодженні прийняття на роботу з керівниками: підрозділу
Івановим Ю.А., службою безпеки Олейник Ю.В. Також сторони уклали договір про
повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.32), згідно з яким
ОСОБА_2 прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за збереження
товаро-матеріальних цінностей та грошових коштів на час роботи, дата на
договорі не вказана. Разом з тим відповідачем не оспорюється факт
працевлаштування та факт допуску позивачки до роботи і саме з 20.09.2005 р. За
товаро-транспортними накладними від 05.10.; 14.10.; 11.11.; 21.12.2005 р. та
13.01.; 24.02.; 09.06.2006 р. на  ім'я
ОСОБА_2 переданий товар.

За безстроковим трудовим договором, від 20.12.2005 p., який було
укладено під час розгляду справи, встановлений посадовий оклад у розмірі 335
грн. Вказаний договір зареєстрований 27.09.2006 р. Сімферопольським міським
центром зайнятості під № НОМЕР_1 . Трудовий договір знятий з реєстрації
29.09.2006 р., про що
звідчить запис у договорі (а.с.46). За укладеним трудовим договором (п.3)
розмір заробітної плати встановлюється не нижче законодавчо встановленого
розміру мінімальної заробітної плати.

Законом України "Про державний бюджет на 2005 р." мінімальна
заробітна плата на час працевлаштування позивачки (20.09.2005 р.) становила 332
грн., Законом "Про державний бюджет на 2006 р." мінімальна заробітна
плата з 01.01.2006 р. становила 350 грн., з 01.07.2006 р.-375 грн. Проте
письмових доказів ( відомості про виплату заробітної плати) з 01.01.2006 р. у
зв"язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати з 01.01.2006
р. відповідач суду не надав. З пояснень позивачки свідчить, що сума заробітної
плати з розміру 335 грн. не змінювалась до її звільнення.

Сторони в ході розгляду справи не заперечували, що позивачка фактично
допущена була до виконання роботи з 20.09.2005 р. та трудові відносини було
припинено 15.06.2006 р. Разом з цим у трудовій книжці вказано дату звільнення
29.09.2006 p.,
з якою згодна позивачка, оскільки саме в цій день трудову книжку було
оформлено та видано на руки.

Суд, оцінивши здобуті, надані та досліджені в судовому засіданні докази в
їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Сторони знаходились у трудових відносинах з дня,
коли    позивачку фактично було допущено до роботи, а саме
20.09.2005 р., отже
трудовий договір вважався укладеним, що визнано сторонами у спорі. В силу ст.61
ч.І ЦПК України обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню.

Оскільки відповідачем видано трудову книжку, де запис про
прийняття на роботу вказано 20.12.2005 р.,
суд визнає вимоги в цій частині обґрунтованими, та такими що підлягають
задоволенню про зміну запису у трудовій книжці про прийняття на роботу. Дату
прийняття ІНФОРМАЦІЯ_1 за трудовим договором з фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_3 слід вважати 20.09.2005 року.

За ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган
в день звільнення зобов'язаний видати працівникові належно оформлену трудову
книжку і провести з ним розрахунок. Вказані вимоги також стосуються й
підприємців-фізичних особ. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які
працюють у фізичної особи понад п'ять днів. Крім того, працівникам, що стають
на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після
прийняття на роботу. Як свідчить з пояснень позивачки, до працевлаштування вона
не мала трудового стажу та трудової книжки. Проте самостійно придбала трудову
книжку та передала її для заповнення роботодавцю та необхідні документи, як
того вимагав роботодавець. Трудова книжка та трудовий договір з позивачкою
оформлено вже під час розгляду справи.

Відповідно до ст.95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це
законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану
працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну,
погодинну норму праці (обсяг робіт). ; Працівник має право на оплату своєї
праці (ст. 21 Закону «Про оплату праці») відповідно до актів : законодавства на
підставі укладеного трудового договору. При цьому, як встановлено при розгляді
справи, оплата праці у трудовому договорі встановлена у розмірі 335 грн., що на
день працевлаштування не було нижче розміру мінімальної заробітної плати (332
грн.). За п.3 трудового договору сторін розмір заробітної плати встановлюється
не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Оскільки на 01.01.2006 р. мінімальна заробітна плата, яка є державною
соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств,
установ, організацій усіх форм власності і господарювання складала 350 грн.,
розмір заробітної плати позивачки повинен був встановлений на цьому рівні, що
узгоджується з трудовим законодавством. Отже, вимоги про визнання трудового
договору недійсним в частині розміру оплати праці суд вважає заявленими
необгрунтовано, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

Між тим, суду не надані докази у виплаті позивачці заробітної плату у
розмірі 350 грн., але вимог про стягнення недонарахованих сум позивачка не
заявляє. Розмір оплати праці може бути нижчим за встановлений трудовим
договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм
виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших,
передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника, що
в даному випадку не встановлено. Таким чином при розрахунку середнього
заробітку позивачки, суд вважає необхідним виходити саме з розміру мінімальної
заробітної плати.

Оскільки судом безспірно встановлено, що з вини відповідача звільнення
позивачки було здійснено з порушенням трудового законодавства, трудова книжка
після припинення трудових відносин 15.06.2006 р. видана лише під час розгляду
справи у суді - 29.09.2006 p.,
відповідач повинен нести за порушення трудового законодавства матеріальну
відповідальність на підставі ст.235 ч.4 КЗпП. Як встановлено вказаною статтею,
у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного
прогулу. Відповідач, який систематично і грубо порушував трудове законодавство,
не навів переконливих доказів, якими обґрунтовує свої заперечення проти позову.
Отже в цій частині позовні вимоги заявлені обгрунтовано та з відповідача підлягає
стягненню сума у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу за
період з 15.06.2006 р. по 29.09.2006 р. на користь позивачки у розмірі 1291
грн. 70 коп. (10х16,67)+(3х375) без врахування основних податків та
обов'язкових платежів.

Законом встановлені строки розрахунку при звільненні (ст.
116 КЗпП) працівника, виплати нарахованої суми, належної працівникові при
звільненні. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в

разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум,
власник зобов'язаний

виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день
фактичного

розрахунку.

Проте днем звільнення вважається останній день фактичного виконання ним
трудовизі обов'язків. Як встановлено судом останній день фактичного виконання
трудових обов'язків позивачки був 15.06.2006 р. На вказаний день нарахованої
суми, належної позивачці та невиплаченої при припиненні трудових відносин,
судом не встановлено. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні за період з 29.09.2006 р. по 21.02.2007 р. у розмірі 1709-62
грн. суд вважає заявленим необгрунтовано, оскільки сума середнього заробітку за
вимушений прогул, що є позовною вимогою у спорі, не може розглядатися в даному
разі як нарахована сума, що належала позивачці та не була виплачена їй при
звільненні. За таких обставин в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Згідно з
принципом змагальності    сторін    у цивільному судочинстві кожна сторона  І зобов'язана довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім обставин, які не
підлягають доказуванню, що встановлено ст.ст.60, 61 ЦПК України.

Судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 51 грн.
00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду
справи у розмірі ЗО грн. підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88 ч.І, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, Постановою Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 p., на
підставі ст.ст. 47 ч.І, 231, 232 ч.І, 233 ч.І, 235 ч.4   КЗпП України,

суд

ВИРІШИВ:

ПозовОСОБА_2 до ПП ОСОБА_3, третя особа Сімферопольський
міський Центр зайнятості, про визнання трудового договору частково недійсним,
зміну запису у трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні задовольнити частково.

Визнати трудовий договір, укладений між приватним
підприємцем - фізичною особою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним в частині дати
працевлаштування.

Змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_2 ( п.1) про прийняття на роботу.
Дату прийняття на роботу ІНФОРМАЦІЯ_1 за трудовим договором з фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3 вважати 20.09.2005 року.

Стягнути з ОСОБА_3, проживаючого АДРЕСА_1
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної
особи - підприємця № НОМЕР_3, виданого 06.11.1997 р. виконкомом
Сімферопольської міської ради, суму середнього заробітку за час вимушеного
прогулу у розмірі 1291 грн. 70 коп. без врахування основних податків та
обов'язкових платежів.

Стягнути з
ОСОБА_3 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 51 грн. 00 коп. на
користь держави та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового
розгляду  справи  у розмірі
30  грн.   на рахунок
Управління Державної судової  ,
адміністрації України в АРК.

В задоволенні
іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим через Красноперекопський міськрайонний суд шляхом
подачі заяви про оскарження в 10-денний строк з дня проголошення рішення і
поданням після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, або в порядку
ст.295 Ч.4ШЖ України.