РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2007 р.                                                                        справа
2-218707

Приморський
районний суд м.  Одеси в складі:

головуючого
- судді Турецької І.О.

при
секретарі - Скоріній Т.С.  за участю:

·представника
позивача - ОСОБА_1

·представників
Приморської районної адміністрації
Одеської міської ради - Станчевої Т.Л.,
Рачук В. В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м.  Одесі справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з батьком

встановив:

Відповідачка
позов не визнала,  обґрунтовуючи свої
заперечення тим,  що недоцільно визнавати

місце проживання
неповнолітнього сина ОСОБА_2 1995 року народження  разом із відповідачем тому,  що він не зможе створити для дитини належні
умови для її виховання.

Дані
ствердження,  відповідачка в судовому
засіданні обґрунтовувала наступними поясненнями.

Так,  шлюб між нею і відповідачем був розірваний у
квітні 2006 р. по причині того,  що
відповідач зловживав спиртними напоями і неуважно відносився до неї.

Із
серпня 2006 р. відповідач повинен був сплачувати аліменти на утримання дитини
,  однак до

сьогоднішнього
часу,  вона не отримала жодної виплати.

Як
стверджує відповідачка вона повністю утримує дитину,  займається його вихованням.

Вона не
заперечує позивачу зустрічатися зі своїм сином,
однак він не виявляє ніякого бажання.

Відповідачка
вважає,  що у неї для виховання сина є не
тільки матеріально - побутові умови,
вона також приділяє велику увагу його розвитку та стану здоров'я.

Позивач
і його представник,  у своєї первісної
позовної заяві просили суд,  на
підставі  ст.  ст.
150, 155,  157 СК України,  постановити рішення про спільне виховання
малолітньої дитини батьком та матір'ю,  а
саме визнати місце проживання дитини деякий час з батьком,  деякий час із матір'ю.

Потім
даними особами вимоги були уточнені і вони просили на підставі  ст.
ст.  159,  161 СК України постановити рішення про місце
проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 по місцю

проживання
батька та про спільне виховання його позивачем та відповідачкою.

Представник
позивача,  вважав,  що обґрунтування його вимог  ст.
ст.  159 та 161 СК
України не

суперечить
обставинам справи,  посилаючись на дані
статті,  він мав на увазі,  що малолітня дитина повинна проживати з
батьком,  а мати може з нею періодично
зустрічатися.

В останньому
судовому засіданні,  позивач,  формулюючи свої вимоги,  просив постановити

рішення,  яким визначити місце проживання дитини з
ним,  мотивуючи їх тим,  що у нього краще

матеріально -
побутові умови. Крім того,  позивач надав
суду свідоцтво,  із якого
вбачається,  що з

квітня 2007 р.
він зареєстрований як приватний підприємець,
до отримання даного свідоцтва,
він

працював
фотографом і таким чином заробляв гроші.

Представник
позивача - ОСОБА_1  в останнє судове
засідання не з'явився,  був повідомлений
належним чином,  про причини неявки,  суд - не повідомив.

Частина
2  ст.
169 ЦПК України,  передбачає,  неявка представника в судове засідання без
поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для
розгляду справи.

Судом,  в даному судовому засіданні,   була з'ясована думка малолітнього ОСОБА_4
про те,  з ким із батьків він бажає
проживати. При цьому малолітня дитина суду пояснила,  що вона бажає

проживати з
матір'ю,  однак не заперечує проти
зустрічей з батьком.

Розповідаючи
про свої взаємовідносини з батьками,
дитина пояснила,  що в період
сумісного життя батьки постійно сварилися,
а після того,  як перестали жити
сумісно,  стали судитися.

Він
негативно до цього відноситься,  так як
бажає,  щоб батьки жили мирно.

Дитина
пояснила,  що вона хоче зустрічатися з
батьком,  однак останній не дуже к цьому
поривається. Так,  вже два роки
підряд,  він не отримує від батька
подарунки на свій день народження.

Обґрунтовуючи,  в порядку
ст. 46 ч. 5 ЦПК України,  свій
висновок про те,  з ким повинна проживати
малолітня дитина,  представник
Приморської районної адміністрація Одеської міської

ради в особі
відділу опіки й піклування пояснив суду,
що при розгляді цього питання на засіданні

даного
колегіального органу,  вони   пришли до одностайного виводу,  що дитина повинна проживати з матір'ю.

Цей
висновок був зроблений на підставі обстеження матеріально - побутових умов
батьків, опитування сусідів. Крім того,
члени опіки та піклування відвідували школу,  вели бесіду з вчителями про те,  хто з батьків займається вихованням дитини.

Вивчення
всіх вищевикладених обставин,  свідчило
про те,  що матеріально - побутові умови

батьків є
задовільні у кожного,  однак вихованням
дитини більш займається матір,
незважаючи на

те,  що батьку,
ніхто в цьому не перешкоджає.

Крім
того,  представник пояснив,  що ним,
при вивченні цього питання,  для
огляду надійшла

позовна
заява,  адресована до суду,  батька позивача - ОСОБА_5 1937 р.
народж.,  із якої вбачалося,  що позивач по справі жорстоко відноситься до
свого батька,  бив його,  у зв'язку з чим, той звертався до органів
внутрішніх справ.

З'ясувавши
обставини справи та перевірив їх доказами,
суд вважає,  що в задоволенні
позову на

підставі ч.
1  ст.
161,  ч.ч. 1,  2  ст.  171 СК України,   ст.  6
Декларації прав дитини від 20.11.1959 р.,   ст. 9 Закону України "Про охорону
дитинства" - необхідно відмовити.

Судом
установлені наступні фактичні обставини справи.

Сторони
перебували в шлюбі,  в період їх,  сумісного життя у них,  26 грудня 1995 р. народився

син - Дмитро.

Після
розірвання шлюбу у квітні 2006 p.,  сторони стали проживати роздільно і син остався проживати
з матір'ю.

Як
вбачається з наданих суду доказів,
дійсно і у позивача й у відповідачки належні умови для

проживання
дитини.

Дитина
ходить у приватну школу,  витрати за
навчання - несе матір

Крім
того,  дитина займається спортом і за
його фізичним розвитком також слідкує матір.

Як
слідує зі слів дитини,  батько не
інтересується його життям,  не допомагає
йому матеріально,  не дарить подарунки на
день народження.

Малолітній
ОСОБА_4 вважає,  що він повинен проживати
з матір'ю.

Відповідно
до ч. 2  ст.  171 СК України,  дитина,
яка може висловити свою думку,
має бути вислухана при вирішенні між батьками спору,  щодо її виховання,  місця проживання.

Таки же
вимоги пред'являє і Закон України "Про охорону дитинства",  в
ст.  9 якого вказано,  що

кожна дитина має
право на вільне висловлювання особистої думки,
формування власних поглядів.

Крім
думки дитини,  суд при вирішенні питання
з ким із батьків повинна проживати дитина,
також керувався вимогами  ст.  161 ч. 1 СК України,   ст.  6
Декларації прав дитини від 20.11.1959 р.

Відповідно
до вимог статті 161 ч. 1 СК України,  під
час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини,  беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських обов'язків,
особиста прихильність дитини до кожного з них,  вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини,
що мають істотне значення.

В
Декларації прав дитини від 20.11.1959 р.,  у статті 6 вказано,  що дитина може бути розлучена з

матір'ю,  лише у винятковій ситуації.

Як
пояснила відповідачка і проти цього не заперечував позивач він не несе витрати
по утриманню дитини,  тобто не сплачує
аліменти.

Тільки у
квітні 2007 р. позивач отримав свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи
-підприємця,  до цього у нього не було
постійної роботи й заробітку.

Суд,  вважає,
що і в період шлюбу і після його розірвання вихованням дитини займалася
його

матір,  вона створює для сина всі умови для його
гармонічного розвитку,  слідкує за його
станом здоров'я.

Дитина
однозначно виказала свою думку про те,
що бажає жити з матір'ю.

Відповідачка
не заперечує проти того,  що син
спілкувався з батьком,  щоб батько брав
участь у його вихованні.

Доводи
позивача,  що у нього для виховання сина
кращі матеріально - побутові умови життя,
не

можуть бути на
думку суду,  самодостатньою підставою для
передання йому дитини.

Суд,  також критично відноситься до висловлювань
відповідача про те,  що дитина в суді
говорить неправду про те,  що бажає
проживати з матір'ю,  так як вона її
научила так говорити.

Так,  проводячи бесіду з малолітнім ОСОБА_4,  по його поведінці,  суд переконався,  що

дитина,  даючи пояснення,  не випробувала почуття страху ні перед
батьком ні перед матір'ю.

Таким
чином,  враховуючи,  підстави,
викладені у вищезазначених Законах,
суд вважає,  що дитина повинна
проживати з матір'ю.

На
підставі вищевикладеного та,
керуючись  ст.   ст.
10,  11,  208-209,
212-215, 218   ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення
місця проживання малолітнього ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком -відмовити.

Заява про
апеляційне оскарження рішення суду може бути подана протягом десяти днів із
моменту його проголошення.

Апеляційна
скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження,  або
шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів із дня проголошення
рішення у порядку ч. 4  ст.  295 ЦПК України.