Справа №2-2433-1/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2007
року

Солом'янський
районний суд м.  Києва в складі:

головуючого
- судді            Скрипки І.М.

при
секретарі                      Хранівській
О.В., Бровко К.П., Швець І.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1до Дочірньої
компанії "Газ України " НАК "Нафтогаз України", 3-я особа: ОСОБА_2про поновлення
на роботі, виплату компенсації за час вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2007
року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те,, що
з 08.08.2003 року він працював у відповідача водієм.  Доручену роботу виконував сумлінно та якісно,
зауважень та нарікань з боку керівництва за весь час роботи не мав. 06.12.2006
року його було попереджено про наступне звільнення у зв"язку зі змінами в
організації виробництва праці (скорочення чисельності та штату працівників) У
зв"язку з тим, що він є інвалідом війни 3 групи довічно і користується
пільгами, встановленими законодавством України для інвалідів війни, він подав
відповідачу копію свого посвідчення інваліда війни для врахування при розгляді
питання про його наступне звільнення. Незважаючи на те, що відповідно до  ст.  13
Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального
захисту, інваліди війни мають переважне право на залишення на роботі при
скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства,
установи, організації. На засіданні профспілкового комітету йому було
відмовлено у залишенні на роботі. Незаконні дії відповідача завдали йому
моральних страждань, що призвело до погіршення стану його здоров"я, у
зв"язку з чим він вимушений був піти з 13 лютого 2007 року на лікарняний і
продовжував хворіти до 06.04.2007 року. Після закінчення хвороби 10.04.2007
року був звільнений на підставі п.1  ст.
40 КЗпП України , при цьому йому адміністрацією не було запропоновано іншу
роботу, як це передбачено  ст. 49-2 КЗпП
України, тому просив поновити його на посаді водія, стягнути середній заробіток
за час вимушеного прогулу з 1 1.04.2007 року та стягнути моральну шкоду в сумі
700000 грн.

В судовому
засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з підстав, викладених вище і
просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник
відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на те,
що дійсно на підприємстві було скорочення чисельності штату працівників,
позивач потрапив під скорочення, підстав та переваг для залишення його на
посаді водія не було. Крім того, відповідачу стало відомо, що медичною комісією
скасовано видану позивачу медичну довідку на право керування транспортними
засобами, тому позивач не може працювати водієм, а запропонувати йому іншу
роботу не було можливості, оскільки на момент скорочення чисельності штату, у
відповідача не було вільних посад, робота на яких відповідала б визначеним
умовам праці відповідно до довідки про інвалідність позивача.

3-я особа по
справі про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, до
суду не з'явилась.

За таких
обставин справа підлягає розгляду у відсутність 3-ї особи на підставі наявних у
справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Суд, вислухавши
пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом
встановлено, що позивач працював у відповідача з 08.08.203 року та був
звільнений з посади водія сектора експлуатації автотранспорту відділу
транспортного забезпечення автотранспортного управління Департаменту
господарського та автотранспортного забезпечення 10 квітня 2007 року у зв'язку
зі змінами в організації виробництва і праці (скорочення чисельності або штату
працівників), відповідно до п.1  ст. 40
КЗпП України за попередньою згодою профспілкового  комітету (накази   від 06.02.2007  року №66п,
від 27.02.2007 року №107п та

06.04.2007 року
№ 178п.

У зв"язку
зі змінами функцій відповідача та з метою вдосконалення організаційної
структури її апарату були затверджені та введені в дію з 06 грудня 2006 року
наказом відповідача від 04.12.2006 року №305 нова організаційна структура та
штатний розклад працівників апарату у кількості 285 штатних посад, яким
передбачено скорочення посад працюючих в кількості 95 одиниць.

У зв"язку з
затвердженням організаційної структури та штатного розпису відповідача
відповідно до пункту 2.2.14 наказу від 04.12.2006 року №305 скорочено 10 посад
водіїв сектора, експлуатації автотранспорту відділу транспортного забезпечення
автотранспортного управління Департаменту господарського та автотранспортного
забезпечення.

Відповідно до
ч.1  ст. 42 КЗпП України при скороченні
чисельності чи штату працівників у зв"язку зі змінами в організації
виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам
з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці. Перевага в залишенні на
роботі відповідно до вказаної статті та п.13
ст.  14 Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачена при
рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації працівників. Переважне право
на працевлаштування цей Закон передбачає лише у разі ліквідації підприємства, а
такого факту у відповідача не відбувалось.

В судовому
засіданні встановлено, що позивачем не було доведено до відома відповідача
інформації про факт інвалідності при прийнятті на роботу, а також при виконанні
трудових обов'язків до 07.12.2006 року, чим створено небезпечні умови для життя
працівників, яких він обслуговував та загрозу для майна відповідача.

Одночасно
встановлено, що працюючи у відповідача, позивач допустив псування автомобіля в
результаті ДТП, автомобіль
тривалий час знаходився в ремонті, відповідачем було витрачено значну суму
коштів на його ремонт 22828 грн. 94 коп., рішенням постійно діючої комісії з
питань безпеки дорожнього руху відповідача позивачу не доручали керування
автомобілем, пов"язаного з перевезенням пасажирів.

При звільненні
позивача з роботи на підставі п.1  ст. 40
КЗпП України відповідачем не були порушені норми ч.2  ст. 40, ч.3
ст. 49-2 КЗпП України та враховано положення п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9, оскільки у відповідача не було
можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу, оскільки були
відсутні такі посади, що відповідали б освіті, спеціальності, а також стану
здоров'"я позивача з урахуванням рекомендацій МСЕК від 03.06.04 року.

В порядку,
передбаченому  ст. 49-2 КЗпП України
позивач був персонально попереджений

06.12.2006
року про своє наступне звільнення, про що свідчить його власний підпис.

07.12.2006 року
позивач надав відповідачу довідку про присвоєння йому групи інвалідності ще
11.06.2002 року з правом користування пільгами, встановленими законодавством
України для ветеранів війни, інвалідів війни.

Відповідно до
зазначених у довідці МСЕК від 03.06.2004 року позивачу протипоказана тяжка
фізична праці та винесені рекомендації: показана лише амін, господарська робота
у сфері побутового обслуговування, легка допоміжна праця, праця черговим.

Листом від
31.01.2007 року №5 голова нейро офтальмологічної МСЕК підтвердив, що трудові
рекомендації від 03.06.04 року залишаються в силі.

Комісія лікарів
ТОВ "Науково-технічного центру профілактики здоров"я людини"
прийняла

07.02.2007
року остаточне рішення №312 про недопущення ОСОБА_1(позивача у справі) до
керування транспортними засобами і зупинила достроково дію медичної довідки
серії 2МДД №025771.

Позивачу була
надана невикористана відпустка на 19 календарних днів з наступним звільненням з
посади 26.02.2007 року за згодою профкому за п.1  ст. 40 КЗпП України. Через перебування
позивача на лікарняних, по закінченню його тимчасової непрацездатності,
10.04.2007 року за повторною згодою профкому від 06.04.2007 року позивача було
звільнено з займаною посади відповідно до наказу №178-п.

Відповідно до  ст.  116
КЗпП України позивачу нараховані всі суми, що належать при звільненні та
проведена їх оплата в день звільнення. Відповідно до  ст. 47 КЗпП України у день

звільнення позивачу видана під підпис трудова книжка та
копія наказу про звільнення з роботи.

В судовому
засіданні позивач не довів, що його звільнення було упередженим і незаконним і
з порушенням чинного законодавства.

Таким чином суд
вважає, що звільнення позивача з займаної посади було проведено відповідачем з
додержанням вимог, передбачених статтями ч.2
ст. 40, ч.3  ст. 49-2 КЗпП України
та враховано положення п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від
06.11.1992 року №9, відповідало вимогам п.1
ст. 40 КЗпП України і було законним, тому підстав у задоволенні позову
немає.

Одночасно у
зв"язку із відмовою позивачу у задоволенні позову про поновлення на
роботі, підстав для відшкодування йому моральної шкоди немає з підстав,
викладених вище.

На підставі
викладеного, керуючись ч.2  ст. 40,
ч.1  ст. 42 , ч.3  ст. 49-2 КЗпП України,  ст.   ст.
232, 233, 235, 237-1 КЗпП України,
ст.  ст. 10, 11, 60, 88, 209,
212-215, 218, 223 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні
позову ОСОБА_1до Дочірньої компанії "Газ України " НАК "Нафтогаз
України", 3-я особа: ОСОБА_2про поновлення на роботі, виплату компенсації
за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може
бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі
заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення
та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було
подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений  ст. 294 цього
Кодексу, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У
разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи апеляційним судом.