Справа № 2-3376
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11 грудня
2007р.    Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області у складі:
головуючого - судді Пустовіт З.П. при секретарі - Гоноболіній О.І.,

з участю
представника позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2,  представника
відповідача-адвоката ОСОБА_3,
представника третьої особи ОСОБА_4.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.  Бердянську цивільну справу за первинним та
уточнюючим позовом ОСОБА_5 доОСОБА_6 в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5,  третя особа
відділ громадянства,  імміграції та
реєстрації фізичних осіб Бердянського РВ УМВС України в Запорізькій області,  про визнання особи такою,  що втратила право користування житловим
приміщенням,  зняття з реєстрації місця
проживання фізичної особи,  за зустрічним
позовомОСОБА_6 до ОСОБА_5,  треті особи
орган опіки та піклування Бердянської районної державної адміністрації,  ВГІРФО Бердянського РВ УМВС України в
Запорізькій області,  про вселення,  усунення перешкод в користуванні житловим
приміщенням,  визначення порядку
користування будинком,

ВСТАНОВИВ:

У квітні
2007 року ОСОБА_5 пред'явив позов до ОСОБА_2,
в якому просив визнати її такою,
що втратила право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 ради та
зобов'язати ВГІРФО Бердянського РВ УМВС України в Запорізькій області анулювати
реєстрацію відповідача за цією адресою. В позові зазначав,  що він є власником АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право власності на житловий будинок від 19.01.1988 року. 01.07.1991
року за даною адресою була зареєстрована відповідач у зв'язку з тим,  що вона була дружиною її сина,  на прохання якого він прописав її в будинку.
В даний час відповідач проживає за іншою адресою,  по АДРЕСА_2. Вона ніколи не була членом його
сім'ї. В теперішній час він бажає продати свій будинок та виїхати в Росію до
своєї дочки,  але покупці відмовляються
купувати у нього будинок з прописаною там ОСОБА_2 На підставі  ст. ст 55. 124 Конституції України,   ст.
ст.  71,  72 ЖК України,  Закону України „Про власність" позивач
просив визнати відповідача такою,  що
втратила право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 та анулювати її
реєстрацію за вказаною адресою.

У
вересні 2007р. та 13.11.2007 р. позивач уточнив позовні вимоги,  пред'явивши позов до ОСОБА_2,  яка діє в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_5,  та просив
визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
такими,  що втратили право
користування АДРЕСА_1,  посилаючись на
те,  що 01.07.1991 року в його будинку
були зареєстровані його син,
ОСОБА_7,  та його дружина,  відповідач ОСОБА_2,  а після народження їхньої дитини і ОСОБА_5,  ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначене домоволодіння ніколи
не було їх постійним місцем

проживання. У зв'язку з постійними сварками відповідач в 1992 році переїхала
в АДРЕСА_1,  що належить на праві
власності його молодшій дочці. А згодом,
в 1995 році вони переїхали в АДРЕСА_1,
яке належить на праві власності старшій дочці,  в якому проживали приблизно до 2003 року. В
2004 році,  незадовго до смерті його сина
та чоловіка відповідача,  вони переїхали
до його домоволодіння. Після смерті сина,
відповідач нетривалий час мешкала з ним в одному будинку,  але спільне господарство не велося,  вони облаштовували свій побут окремо один від
одного. Влітку 2005 року відповідач забрала всі свої особисті речі та інше
належне їй майно,  та разом із сином
переїхала із належного йому домоволодіння на інше місце проживання,  пояснивши,
що залишає будинок з метою створення нової сім'ї,  тобто добровільно покинула домоволодіння. Відповідачі
не проживають в цьому будинку вже більше двох років без поважних причин.
Речей,  що належать їм,  в будинку немає,  витрат на утримання будинку відповідач не
несе і ніколи не несла. На теперішній час відповідачі мешкають в АДРЕСА_1.
Реєстрація відповідачів в його будинку порушує його права як власника,  бо він не має можливості вільно користуватися
та розпоряджатися своїм майном,  тому
просив визнати відповідача та її сина такими,
що втратили право користування АДРЕСА_1,
усунути порушення його прав як власника,
зобов'язавши ВГІРФО Бердянського РВ УМВС України анулювати реєстрацію їх
за даною адресою.

Відповідач
в липні 2007 року пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_5. в якому просила
вселити її в спірне АДРЕСА_1,  встановити
порядок користування зазначеним жилим приміщенням,  виділивши їй та її синові дві ізольовані
кімнати,  залишивши коридор та кухню в
загальному користуванні,  зобов'язати
відповідача не чинити перешкод у користуванні зазначеними жилими приміщеннями.
В позові зазначала,  що вона 15.06.1991
року одружилась з сином позивача ОСОБА_7.
Від шлюбу народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 01.07.1991 року
вона,  її чоловік та їх син як члени
сім'ї наймача вселилися та зареєструвалися в АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2її чоловік
помер. До смерті чоловіка вони постійно мешкали з позивачем,  вона здійснювала посильну допомогу,  наглядала за ним під час перебування ОСОБА_5
в лікарні,  доглядала за ним в
післяопераційний період. На початку 2005 року вона,  дійсно,
із-за постійних суперечок та сварок з позивачем,  їх спільне проживання в будинку стало
нестерпним,  і вона змушена була разом з
дитиною переїхати в орендований АДРЕСА_3. Але її син навідував діда і допомагав
йому. Внаслідок створення ОСОБА_5 перешкод,
вона та її син були позбавлені права користування жилим
приміщенням.  Вважає,  що вона була відсутня за місцем свого
проживання та реєстрації з поважних причин і як член сім'ї власника будинку
просила вселити її в спірне домоволодіння,
встановити порядок користування житловим приміщенням і зобов'язати
ОСОБА_5 не чинити перешкоди в користуванні нею жилими приміщеннями.

В
листопаді 2007 року ОСОБА_2 уточнила свій зустрічний позов в частині
встановлення порядку користування жилими приміщеннями та просила виділити їй та
її синові коридор площею 12, 9 кв.м. ,
нежилу кімнату,  площею 6.1 кв.м.
,  залишивши веранду та кухню в
загальному користуванні.

В
судовому засіданні представник позивача за дорученням ОСОБА_16 підтримала
уточнені позовні вимоги ОСОБА_5,
оголосивши позовну заяву,  не
визнала зустрічний позов ОСОБА_2,
пояснивши,  що відповідач була
відсутня за місцем проживання більше двох років без поважних причин,  що було підтверджено показаннями свідків.
Влітку 2005 року,  коли після смерті
чоловіка,  у неї з'явилась інша
людина,  з якою вона мала намір створити
нову сім'ю,  вона свідомо,  без примусу з боку позивача,  зібрала всі свої речі і виїхала з будинку.
Сама відповідач підтвердила,  що на
протязі двох років не проживала в АДРЕСА_1,
не з'являлась там,  не цікавилась
ним та не зверталась до суду з позовом про своє вселення. Лише після
пред'явлення позову ОСОБА_5 вона подала зустрічний позов. Свідки в суді
підтвердили,  що ОСОБА_2 проживала за
трьома адресами в с. Луначарське,  тому
будинок позивача не можна вважати її постійним місцем проживання.

Вона не є членом сім'ї позивача,  а
була членом сім'ї його сина,  який помер
в 2004 році. Щодо її зустрічного позову,
то представник позивача вважає його таким,  що не підлягає задоволенню,  оскільки ОСОБА_2 не зазначила поважності
причин свої відсутності два роки в будинку,
щоб ставити питання щодо свого вселення. Крім цього,  вона просить виділити їй разом з сином для
проживання нежитлові приміщення,  що є
неприпустимим,  так само як і ставити
питання щодо визначення порядку користування житловими приміщеннями,  бо вона не є співвласником спірного
домоволодіння,  тому просила в
задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач
ОСОБА_2 позов до себе не визнала,
підтримала свої зустрічні позовні вимоги повністю,  оголосивши позовну заяву,  просила свій позов задовольнити,  в позові ОСОБА_5 відмовити,  пояснивши,
що вона завжди була членом сім'ї позивача,  оскільки вели спільне господарство,  мали єдиний бюджет,  разом харчувались. Дочки позивача,  проживаючи в Росії на Півночі,  коли збудували свої будинки біля свого
батька,  то просили їх сім'ю наглядати за
ними,  тому вони спочатку в
1994-1996роках проживали в будинку молодшої дочки,  а потім в 1996-2003роках - в будинку старшої
дочки. Після смерті дружини позивача вони переїхали до нього і проживали там
постійно до 2005 року до того часу як ОСОБА_5,
а потім і його дочки змусили її виїхати з будинку,  говорячи їй,
щоб вона уходила,  бо вони її все
рівно вигонять. Далі пояснила суду,  що
вона не збиралась повертатися до будинку ОСОБА_5,  але вона хоче,  щоб у її дитини було постійне місце
проживання,  не бажала звертатися до
суду,  бо думала,  що все владнається мирно,  не приймаючи радикальних заходів щодо
вселення,  так як дід обіцяв,  що все залишиться внукові.

Представник
відповідача-адвокат ОСОБА_8 додатково пояснив,
що на початку 2005 року внаслідок негативних стосунків між позивачем
ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 через те,
що у неї з'явився молодий чоловік,
її попросили піти із будинку,
отже добровільно вона його не залишала. Вона на той час працювала і мала
змогу проживати на квартирі по найму,
оплачуючи її. але коли позивач звернувся до суду з позовом щодо
анулювання її реєстрації в своєму будинку,
вона пред'явила зустрічний позов. Оскільки ключ від вхідних дверей
будинку був тільки у хазяїна,  вона не
мала можливості повернутися в нього. Вважає,
що більше 6-ти місяців відповідач не проживала в будинку за поважних
причин,  тому її зустрічний позов є
обгрунтованим,  просив його
задовольнити,  тим більше,  що перешкод для цього немає,  на даний час в будинку ніхто не мешкає.

Представник
третьої особи-органу опіки та піклування Бердянської районної державної
адміністрації за дорученням ОСОБА_4 пояснила,
що за результатами розгляду справи вона зробила висновок,  що відповідач ОСОБА_2 разом із своїм сином
добровільно виїхала з АДРЕСА_1
влітку 2005 року і питання щодо свого вселення поставила лише в 2007
році,  коли позивач вирішив продати свій
будинок. До цього часу вона ніяким чином на нього не претендувала,  тому можна вважати,  що вона втратила право користування спірним
будинком.

Представник
третьої особи -ВГІРФО Бердянського РВ УМВС України в Запорізькій області,  будучи належним чином повідомленим про
слухання справи,  в судове засідання не
з'явився.

Свідок
ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив,  що
йому відомо,  що ОСОБА_2 разом із своїм
чоловіком спочатку проживали разом з батьками її чоловіка,  а потім жили поряд,  то в будинку молодшої дочки позивача,  а потім - в будинку старшої дочки,  але в які роки,  назвати не може. Після смерті чоловіка
ОСОБА_2 пішла з будинку ОСОБА_5 нібито для створення нової сім'ї. Про те,  щоб вони скандалили з позивачем,  йому нічого невідомо.

Свідок
ОСОБА_10 пояснила,  що ОСОБА_2 приїхали
разом із чоловіком з Росії і спочатку півроку проживали у його батьків,  а потім переїхали в будинок до молодшої
сестри її чоловіка,  де мешкали приблизно
три роки,  а після того проживали в
будинку старшої сестри. Всі будинки збудовані поряд,  але розділені парканами. Після смерті
чоловіка у ОСОБА_2 з'явився новий чоловік,
з яким вона за власною волею пішла із будинку,  зібравши свої речі.

Свідок
ОСОБА_11 пояснила в судовому засіданні,
що вона з 04.09.2007 року наглядає за ОСОБА_5,  з його слів їй відомо,  що ОСОБА_2 хотіла привести в його будинок
свого співмешканця,  але він не
дозволив,  тому вона сама пішла з
будинку.

Свідок ОСОБА_12
показала в суді,  що в
батьківському будинку ОСОБА_2 разом із своїм чоловіком прожили недовго.
Оскільки вона не знаходила спільної мови із свекрухою,  то переїхали проживати до будинку молодшої
дочки ОСОБА_5 і мешкали там приблизно до 1995 року,  а потім,
коли побудувалась старша дочка,
то перейшли до її будинку і проживали там до 2004 року. Дочки позивача
присилали йому кошти на оплату комунальних послуг,  за ремонт будинку. Зі слів старшої дочки
позивача їй стало відомо,  що ОСОБА_2
добровільно залишила будинок,  забрала
свої речі і пішла разом з іншим чоловіком.

Свідок
ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив,
що ОСОБА_7 був на Півночі,  там
одружився і звідти його викликали його батьки до с. Луначарське. Тут у них
народився син. Вони проживали разом з батьками в їх будинку. Після смерті її
чоловіка,  ОСОБА_5 запитував свою
невістку,  коли вона піде від нього,  а коли приїхали його дочки з Росії,  вони її вигнали,  це йому відомо по чутках,  а сам він цього не знав. Дочки ОСОБА_5
просили ОСОБА_2 разом з її чоловіком наглядати взимку їх будинку,  протоплювати,
щоб вони не промерзали. Йому відомо,
що у відповідача після смерті її чоловіка з'явився співмешканець,  але він не проживав в АДРЕСА_1,  а лише навідувався.

Свідок
ОСОБА_14 пояснила,  що вона працювала
разом з відповідачем ОСОБА_2 і їй відомо,
що вони проживали спочатку в будинку батька її чоловіка,  вели спільне господарство. В 2005 році вона
чула в будинку скандал,  із-за чого
лаявся ОСОБА_5,  вона не знає,  але зрозуміла,  що він її виганяв. Тому вона спочатку пішла
жити до друзів,  а потім зняла
квартиру,  тому вважає,  що її вигнали з будинку. За будинками його
дочок ОСОБА_2 наглядала,
протоплювала,  про це вона
говорила їй особисто,  але в яких
роках,  сказати не може.

Заслухавши
представника позивача,  відповідача,  представника відповідача,  представника третьої особи,  свідків,
вивчивши матеріали справи,  суд
приходить до наступного висновку.

Судом
встановлено,  що позивачу ОСОБА_5 на
праві приватної власності належить АДРЕСА_1,
в якому зареєстровані він,  а з
01.07.1991 року - відповідач ОСОБА_2,  її
неповнолітній син ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1,  що підтверджується
копією свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від
19.01.1988р.,  копією домової книги.

В
судовому засіданні було встановлено,  що
з літа 2005 року відповідач разом із своїм сином не мешкає у спірному
будинку,  що підтверджується показаннями
усіх допитаних свідків,  копіями довідок
виконкому Луначарської сільської ради № №1061,
1062 від 24.04.2007 року та не заперечується самим відповідачем ОСОБА_2

Відповідач
стверджує,  що з АДРЕСА_1 її вигнали
позивач та його дочки і її пояснення підтверджують свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_13
Разом з тим,  відповідач сама не
заперечувала в судовому засіданні,  що у
неї після смерті її чоловіка,  з'явився
співмешканець,  з яким вона познайомила і
позивача,  а також про те,  що вона після того,  як пішла з будинку,  не збиралася повертатися назад та подавати
позов до суду.

Твердження
відповідача ОСОБА_2 про те,  що вона
змушена була піти із спірного будинку,
бо її звідти вигнали,  суперечать
показанням свідків ОСОБА_9,
ОСОБА_10,  ОСОБА_11,  ОСОБА_12 та частково спростовуються її ж
особистими поясненнями,  бо з її слів,  вона не збиралась повертатись до будинку і
подавати позов про вселення,  проживаючи
на даний час в АДРЕСА_2.

Згідно  ст.
163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його
сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах
строків,  установлених ч. 1,  пунктами 1 і 5 ч.3 та 4  ст.  71
ЖК України.

Відповідно
до ч.1  ст.  71 ЖК України при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців.

Згідно  ст.  72
ЖК України визнання особи такою,  що
втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи
понад встановлені строки,  провадиться в
судовому порядку.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини та надані сторонами докази
в їх обґрунтування,  суд дійшов
висновку,  що відповідач з літа 2005 року
добровільно залишила місце свого проживання,
забравши всі свої речі. Суд вважає сумнівними показання свідка ОСОБА_15
з приводу того,  що відповідача було
вигнано з будинку,  оскільки як він
пояснив,  що про це були чутки по
селу,  але особисто йому причини переїзду
ОСОБА_2 з будинку позивача невідомі. А показання свідка ОСОБА_14 як колишньої
співпрацівниці з відповідачем є зацікавленими та суперечать показанням інших
свідків.

Крім
цього,  показаннями свідків та самого
відповідача в судовому засіданні було встановлено,  що після її реєстрації (прописки) в будинку
позивача АДРЕСА_1,  а саме з 01.07.1991
року,  ОСОБА_2 разом із своєю сім'єю в
період з 1994 по 1996 рік мешкала вАДРЕСА_4 по цій же вулиці,  а з 1996 року по 2004 рік - в АДРЕСА_3.

Таким
чином,  суд вважає сумнівними твердження
відповідача про те,  що спірний будинок
був її постійним місцем проживання,
зважаючи на тривалість її мешкання за іншими адресами,  а її відсутність більше двох років у спірному
будинку без поважних на те причин дає підстави суду для визнання її такою,  що втратила право користування житловим
приміщенням.

Відповідно
до  ст.
391 ЦК України
власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним право
користування та розпорядження своїм майном.

Статтею
7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в
Україні» встановлено,  що зняття з
реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви
особи,  запиту органу реєстрації за новим
місцем поживання особи,  остаточного
рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою або померлою),  свідоцтва про смерть.

Враховуючи
викладене,  суд приходить до висновку
щодо обгрунтованості позовних вимог позивача ОСОБА_5 і наявності підстав для
його задоволення,  а саме: визнання
відповідача ОСОБА_2 та її сина такими,
що втратили право користування спірним будинком АДРЕСА_1 Бердянського
району,  усунення порушень його прав як
власника шляхом анулювання її реєстрації за даною адресою.

Суд не
вбачає підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2,  оскільки в судовому засіданні не знайшли
свого підтвердження факти примусового виселення її із спірного будинку влітку
2005 року. Не зазначені вони і в самому зустрічному позові,  де ОСОБА_2 як причину свого вимушеного
переїзду із будинку позивача зазначала лише «безпідставні сварки та суперечки з
ОСОБА_5,  внаслідок чого між ними
склалися негативні стосунки». Лише в судовому засіданні позивач в своїх
поясненнях стала наполягати на тому,  що
її нібито вигнали з будинку позивач та його дочки.

Крім
цього,  її вимоги щодо визначення порядку
користування житловим приміщенням та виділення їй та її синові для проживання
коридор площею 12, 9 кв.м.  та нежилу
кімнату площею 6, 1 кв.м. ,  залишивши
веранду та кухню в загальному користуванні,
суперечать нормам законодавства та самому поняттю «житла»,  визначених
ст.  50 ЖК України,   ст.
379 ЦК України,  а тому не підлягають задоволенню.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.
ст.  10,  11,
60,  88,  212-215 ЦПК України,   ст.
ст. 50,  71,  72,
163 ЖК України,   ст.  48 Закону України «Про власність»,   ст.
ст. 379,  391 ЦК України,  суд

ВИРІШИВ :

ПозовОСОБА_5
задовольнити повністю.

Визнати
ОСОБА_2та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
такими,  що втратили право
користування АДРЕСА_1.

Усунути
порушення прав власника ОСОБА_5,
зобов'язати відділ громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб Бердянського РВ УМВС України в
Запорізькій області анулювати реєстраціюОСОБА_6 та ОСОБА_5.ІНФОРМАЦІЯ_1,  в АДРЕСА_1.

В
задоволенні зустрічного позовуОСОБА_6 до ОСОБА_5,  треті особи орган опіки та піклування
Бердянської районної державної адміністрації,
ВГІРФО Бердянського РВ УМВС України в Запорізькій області,  про вселення,
усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням,  визначення порядку користування будинком
відмовити повністю.

Рішення
суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через
Бердянський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його
проголошення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20
днів апеляційної скарги,  з подачею її
копії до апеляційної інстанції або в порядку чА
ст.  295 ЦПК України.