АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

29
березня   2007 року                                                                                                       м.
Одеса

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду

Одеської області
в складі:

головуючого
-                                       Панасенкова В.О.

суддів:                                                     Парапана
В.Ф.,

Драгомерецького
М.М.

при
секретарі:                                         Бондаренко
Н.В.,

за участю:
позивачаОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2., ОСОБА_3.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами
ОСОБА_1   та   ОСОБА_2на
рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11
грудня 2006
року за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4про стягнення боргу за
договором позики,

встановила:

29 травня 2006 року ОСОБА_1.
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4. про стягнення боргу
за договором позики. В заяві позивач ОСОБА_1. зазначав, що 05 лютого 1998 року
відповідачі ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4. позичили у нього під розписку 14 000
дол. США, що на
той час складало по курсу НБУ 26
600 грн., і зобов'язалися повернути борг 10
січня 1999 року.
Коли зазначений термін вийшов, відповідачі ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4.
звернулися до нього з проханням продовжити строк повернення борг. Він
погодився. Останній строк повернення боргу було встановлено 25 грудня 2005 року. Але до
цього часу відповідачі ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4. не повернули йому борг.
Тому він змушений звернутися до суду з вимогами про повернення боргу з
урахуванням облікової ставки НБУ за період з 05 лютого 1998
року по 20 травня 2006 року в сумі 163 100 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 509, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, позивач
ОСОБА_1. просив суд позов задовольнити.

При розгляді справи 15
листопада 2006 року
позивач ОСОБА_1. уточнив підстави позову і просив суд стягнути з відповідачів
ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4. на його користь суму боргу в сумі 70 700 грн. (14 000 дол. США х 5,05 дол. США),

Головуючий у
першій інстанції   Михайлюк О. А.                                         Справа № 22ц - 159607

Доповідач
апеляційної інстанції Панасенков В.О.                                         Категорія
ЦП  18

2

процента за користування
позиченою сумою 26 600
грн. в розмірі на рівні облікової ставки НБУ за період 05 лютого 1998 року - 15 листопада
2006 року в сумі 53 014,
05 грн., борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, за період з 10
січня 1999 року по 15 листопада 2006 року, в сумі 34 627, 88 грн. та три
процента річних за період 10
січня 1999 року по 15 листопада 2006 року в сумі 11 491 грн., а всього
на загальну суму 169 832
грн. 93 коп.

Відповідачка ОСОБА_3. проти позову заперечувала і в своїх
поясненнях зазначала, що у 1998
році її син ОСОБА_2. позичив у позивачаОСОБА_1 під розписку 14 000 дол. США. Борг її
син повернув, замість грошей він віддав ОСОБА_1. свій автомобіль.

Відповідачі ОСОБА_2. та ОСОБА_4. в судове засідання не з'явилися, але про
розгляд справи повідомлені належним чином.

Рішенням суду першої інстанції позовОСОБА_1 задоволено частково. Суд
стягнув з відповідачів ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4. на користь позивача суму
боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 34 627
грн., три процента річних від простроченої суми в розмірі 6 384 грн., та
проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 53 014 грн., а
всього 94 025, 05 грн., а також судовий збір у дохід держави в сумі 940,25 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1. просить рішення суду першої інстанції
змінити у частині стягнення боргу з урахування індексу інфляції за весь час
прострочення, полягаючи що суд помилково розрахував розмір індексу інфляції,
який за цей період складав 230,18 % й ухвалити нове рішення про задоволення
позову в повному обсязі в розмірі 120 626, 93 грн., мотивуючи тим, що рішення
суду першої інстанції у цій частині вимог є необгрунтованим.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2. просить рішення суду першої
інстанції скасувати й ухвалити нове рішення рро відмову у задоволенні позову,
мотивуючи тим, що суд не врахував, що сплив строк загальної позовної давності і
позивач давно втратив своє право на звернення до суду за захистом своїх прав,
оскільки ніякої додаткової згоди про пролонгування терміну виплати боргу не
існує, а також те, що зазначений борг вже був повернутий у повному обсязі.
Тому, на його думку, рішення суду першої інстанції є незаконним і
необгрунтованим.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг позивачаОСОБА_1 і відповідача
ОСОБА_2., пояснення на апеляцію позивачаОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2.,
ОСОБА_3., перевіривши матеріали справи, законність і обгрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг позивачаОСОБА_1 і
відповідача ОСОБА_2., колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
позивачаОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідача
ОСОБА_2. підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що
остаточний термін повернення боргу був встановлений за спільної згодою між
позивачем ОСОБА_1. та відповідачами -
25 грудня 2005 року,
але на теперішній час відповідачі ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4. свої
зобов'язання не виконали і суму боргу не повернули.

Головуючий у
першій інстанції   Михайлюк О.А.                                          Справа
№ 22ц - 159607

Доповідач
апеляційної інстанції Панасенков В.О.                                         Категорія
ЦП   18

3

Проте з таким висновком суду першої інстанції
погодитися неможливо, оскільки обставини, які суд першої інстанції вважав
встановленими, не доведені, та суд помилково застосував норми матеріального
права, а саме, ст. ст. 625,1046,1048,1049
ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, на 05 лютого 1998 року позивач
ОСОБА_1. уклав з відповідачами ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4. договір позики,
відповідно до якого він передав відповідачам в борг 14 000 дол. США, а
останні зобов'язалися повернути зазначену суму грошів до 10 січня 1999 року, про що
складена розписка від 05
лютого 1998 року
(а.с. 8).

Свідок ОСОБА_5. показав,
що відповідач ОСОБА_2 повертав борг позивачу (а.с. 56).

У рахунок виконання боргу відповідач ОСОБА_2. 23 лютого 2000 року передав
позивачу ОСОБА_1. автомобіль ВАЗ -
21081, 1991 року випуску, державний номер НОМЕР_1і позивач
прийняв його у якості виконання зобов'язання, що підтверджується копією листа органів
ДАІ (а.с. 84).

Відповідно до ст. 161
ЦК УРСР (в редакції 1963
року), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин,
зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк
відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності
таких вказівок - відповідно
до вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 162
ЦК УРСР одностороння відмова від виконання зобов'язання і
одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків,
передбачених законом.

Умовами договору позики був встановлений строк виконання договору позики -до 10 січня 1999 року (а.с. 8).

У відповідності до положень ст. ст. 58,
59 ЦПК України в матеріалах справи немає належних і допустимих доказів про
встановленого іншого строку виконання договору позики.

Такі докази не
надані і суду апеляційної інстанції.

Відповідно
до ст. 71 ЦК УРСР загальний
строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна
давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76
ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня
виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася
або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Колегія суддів вважає, що у позивачаОСОБА_1 право на позов виникло 10 січня 1999 року, а з
позовом про повернення боргу за договором позики він звернувся лише 29 травня 2006 року.

Таким чином,
позивач ОСОБА_1. пропустив строк позовної давності.

Обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску
строку позовної давності позивач ОСОБА_1. ні у суді першій інстанції, ні у суді
апеляційній інстанції не навів.

Головуючий у
першій інстанції   Михайлюк О.А.                                          Справа
№ 22ц - 159607

Доповідач
апеляційної інстанції Панасенков В.О.                                         Категорія
ЦП  18

4

За таких обставин,
колегія суддів вважає, що строк позовної давності закінчився до предявлення
ОСОБА_1. позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення
строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в
позові.

Тому позовОСОБА_1 є незаконним, необгрунтованним і задоволенню не підлягає.

Не доведеність обставин справи, які суд першої інстанції вважав
встановленими та не застосування судом першої інстанції закону, який підлягав
застосуванню у даному випадку, а саме, ст. ст. 71, 76, 80, 161,162 ЦК УРСР, відповідно
до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є
підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення новго
рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303,
307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. п. 1, 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити,
рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2006 року скасувати й
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
законної сили рішенням.

Головуючий
у першій інстанції   Михайлюк О. А.                                         Справа № 22ц -159607

Доповідач
апеляційної інстанції Панасенков В.О.                                         Категорія
ЦП  18