Справа № 2-756 2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

01 червня 2007 року                                                                         Рівненський
районний суд

Рівненської області в особі:

судді
Красовського О.

при секретарі
Рижко О.

з участю
представника позивачів -
адвоката ОСОБА_1.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Рівне (заочний розгляд) справу за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ВАТ „Бурштин" про визнання договору купівлі-продажу
дійсним, визнання права власності на нерухоме майно, -

встановив:

Позивачі звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу
дійсним, визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних
вимог зазначає, що згідно договору купівлі-продажу вони придбали у відповідача
нерухоме майно. Умови договору були виконані. Проте позивач позбавлений
можливості зареєструвати це майно в КП „Рівненське ОБТІ", оскільки договір
купівлі-продажу не був нотаріально посвідченим. Відповідач не заперечує права
власності позивача на нерухоме майно. Проте не бажає оформити нотаріально
вказаний договір, посилаючись на зайнятість та відсутність коштів. Тому
позивачі змушені звертатися до суду. Просять задоволити позов.

Представник відповідача, згідно заяви, позов визнав; просить справу слухати
у їх відсутність.

Відповідно до ч.1 ст. 224
ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним
чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або
якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти
такого вирішення справи.

Суд зважає на позицію сторін, та вважає, що в матеріалах справи є достатньо
доказів, які дають можливість винести судове рішення при заочному розгляді
справи.

Суд вважає, що
позов підлягає до задоволення повністю.

Відповідно до статті 10
ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права
щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 61
ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають доказуванню.

В судовому засіданні встановлено, що 26 листопада 2004 року позивачі
придбали у відповідача споруду господарського навісу загальною площею 235,0 м2, що в селі
Ясениничі Рівненського району Рівненської області; та споруду сіносховища
площею 895,2 м2, що
на території тваринницької ферми в с
Ясениничі Рівненського району Рівненської області. Позивачі стали
власниками майна згідно договору купівлі-продажу нерухомості від 26.11.04 р. Сторони угоди
виконали всі зобов'язання: позивачами, як покупцями, були сплачені кошти за
майно. В свою чергу, продавець передав позивачам належне йому майно. Дане майно
належить відповідачеві на підставі згідно наказу регіонального відділення ФДМУ
в Рівненській області №
117 від 14.04.03 року.
Позивачі не зареєстрували це майно в Рівненському обласному бюро технічної
інвентаризації, відкладаючи таку реєстрацію на пізніший термін. Позивачі
відкрито користуються цим майном з часу його придбання. До позивачів, як до
нових власників майна, ніхто не заявляв ніяких претензій щодо неправомірності
володіння чи користування новопридбаним нерухомим майном.

Згідно ст. 328 Цивільного
кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені
законом.

Стаття 2 Закону
України «Про власність» визначає, що кожен громадянин має право володіти,
користуватися та розпоряджатися майном особисто.

Статті 12, 13 цього
Закону визначають, що праця громадян є основою створення і примноження їх
власності. Громадянин набуває права власності внаслідок укладення угод, не
заборонених законом. В статті 48
Закону зазначається, що власник може вимагати усунення будь-яких порушень
його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Частинами 1 та 2 ст. 319 Цивільного
кодексу України та статтею 4
Закону України «Про власність» передбачено, що власник на свій розсуд
володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Відповідно до ст. 328
Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно,
якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Статтею 49 Закону
України «Про власність» передбачено, що володіння майном вважається
правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом.

Суду не були
надані докази того, що вказаними судовими органами приймалися будь-які рішення,
які б обмежували право позивачів володіти, користуватися та розпоряджатися
вказаним вище майном.

Відповідно до ч.ч. 1,
2 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.655 ЦК
України, за договором купівлі-продажу одна сторона передає або
зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні, а покупець
приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ч.1 ст.334 ЦК
України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту
передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі вищевказаних норм матеріального права, враховуючи положення
договору купівлі-продажу, з моменту виконання умов угоди, позивачі є власниками
майна.

Згідно ч2 ст. 220 ЦК
України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд
може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Тому суд дійшов
висновку про обґрунтованість і доведеність позову.

Керуючись ст.ст. 10,
11, 60, 61, 88; 212, 214, 215, 225, 226 ЦПК України; ст.ст. 2, 4, 12, 13, 48, 49 Закону
України «Про власність»; ч.2 ст. 220,
ч.ч. 1, 2 ст. 319, ст. 328, ч.1 ст.334, ч.2
ст. 362, ч.ч. 1, 2 ст. 638, ст. 655 Цивільного
кодексу України, суд, -

вирішив:

Позов задоволити
повністю.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості від 26.11.04 p., укладений між
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ВАТ „Бурштин" Рівненського району Рівненської області
щодо споруди господарського навісу загальною площею 235,0 м2, що в селі
Ясениничі Рівненського району Рівненської області; та споруди сіносховища
площею 895,2 м2, що
на території тваринницької ферми в с
Ясениничі Рівненського району Рівненської області.

Визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності на споруду господарського
навісу загальною площею 235,0
м2, що в селі Ясениничі Рівненського району Рівненської області; та споруду
сіносховища площею 895,2
м2, що на території тваринницької ферми в с Ясениничі Рівненського району Рівненської області.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його
ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти
днів з дня отримання копії заочного рішення.

Рішення
набирає законної сили через 10
днів з дня проголошення, якщо його не буде оскаржено в апеляційному
порядку. Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може
бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга
на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга
подаються апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив
оскаржуване судове рішення.

Рішення може бути також оскаржене і без подання заяви про апеляційне
оскарження у випадку подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня
проголошення рішення. У випадку неподання заяви про апеляційне оскарження у
10-денний строк рішення набуває законної сили після закінчення цього строку.
Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але не подано в подальшому
апеляційну скаргу в 20-денний строк, то рішення набирає законну силу.