РІШЕННЯ

Іменем України

28
лютого 2007 р.                                                       справа
№ 2-106/07

Приморський
районний суд м. Одеси в складі: головуючого судді - Турецької  І.О. при секретарі - Скоріній Т.С.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси справу за позовом ОСОБА_1до
комунального підприємства "Міське агентство з приватизації житла"
Одеської міської ради, управління житлово-комунального господарства Одеської
міської ради,ОСОБА_2ОСОБА_3ОСОБА_4 ОСОБА_5ОСОБА_6 про визнання приватизації
квартири частково недійсною, про відміну розпорядження органа приватизації у
частини передачі у власність нежитлового приміщення, до ОСОБА_7 про визнання
договору купівлі - продажу квартири в частині придбання нежитлового приміщення
недійсним, про визнання права спільної власності на нежитлове приміщення та
зобов'язання не перешкоджати в здійсненні права власності, доОСОБА_2 ОСОБА_4
про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивачка,
звернувшись до суду з вищевказаними вимогами, обґрунтовує їх тим, що
відповідачі ОСОБА_2.ОСОБА_3 ОСОБА_4.,ОСОБА_5ОСОБА_6. незаконно
здійснили у травні 1998 р. приватизацію квартири АДРЕСА_1 а саме незаконно
приватизували нежитлове приміщення у вигляді веранди,   площею
8, 1   кв.м..   Позивачка
вважає,   що  дане
спірне   приміщення   є допоміжним і не могло, органом
приватизації бути передано у власність відповідачам,  так як повинно знаходиться в спільної
власності, в тому числі і у неї так як вона є власником квартири АДРЕСА_1

Даний  висновок позивачка мотивує тим,  що
в  даному  приміщенні
знаходиться сантехничене
обладнання, яке обслуговує її квартиру,
а вищевказані  відповідачі
перешкоджають її обслуговувати труби холодного водопостачання.

Позивачка
вказує, що про порушення свого права вона дізналася в листопаді 2004 p., a тому
строк позовної давності нею не пропущений. Позивачка вважає, що новий власник
квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_7 незаконно придбала у відповідачів у власність
веранду,  площею 8, 1 кв.м., а тому також
не має право її перешкоджати в користуванні спірним приміщенням.

На думку
ОСОБА_1., незаконними діями відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_4 які перешкоджали її
доступ до спірного приміщення,  умисно
перекривали в її квартиру доступ води,
її спричинена моральна шкода, яку вона просить стягнути на її користь з
кожного з відповідачів по 1000 грн.. Представник відповідача в особі
комунального підприємства "Міське агентство з приватизації   житла"
Одеської   міської   ради,
управління   житлово-комунального
господарства Одеської міської ради позов не визнала, пояснив суду, що
приватизація відповідачами
ОСОБА_2,   ОСОБА_3.,  ОСОБА_4., ОСОБА_5.,ОСОБА_6.
була
проведена  відповідно  до
вимог  Закону  України
"Про приватизацію
державного  житлового  фонду",
а також  Положення  "Про
порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян".

Дані
обставини, на думку представника відповідача підтверджуються наданими нею
доказами, а саме: заявою про приватизацію, довідкою про склад сім» й та
займаних

наймачами
приміщень, які належним чином були завірені начальником житлового органу.

Відповідачі
ОСОБА_2.ОСОБА_3 ОСОБА_4.,ОСОБА_5ОСОБА_6. позов ОСОБА_1.
не визнали, пояснив, що на протязі тривалого часу вони проживали у квартирі
АДРЕСА_1 яка була окремою.

Рішенням
виконавчого комітету Ільічівської райради м. Одеси від 09.04.1993 р. ним у користування
було передане спірне підсобне приміщення, для обладнання санвузла. 19.05.1998
р. було винесено розпорядження органу приватизації про передачу їм у спільну
часткову власність квартири АДРЕСА_1 а також було видано свідоцтво про право
власності на житло.

Ніяких
порушень закону, з їх, боку, при здійсненні приватизації допущено не було.
Позивачка знала та не заперечувала проти того, що вони з 1993 р. користувалися
спірним приміщенням, а з 1998 р. були його власниками.

26.12.2005
р. вони по договору купівлі - продажу продали свою квартиру -ОСОБА_7.
Відповідач ОСОБА_4. вважає, що позивачка, пред'являючи постійно до його сім» і
позови переслідує мету - вимагання у них грошей.

Відповідач
ОСОБА_7 позов не визнала, вважає, що вона добросовісний покупець спірного
приміщення і не має   передбачених
законом підстав для визнання договору купівлі - продажу в частини нежитлового
приміщення -недійсним.

Вона, як
власник цього приміщення заперечує проти того, щоб ОСОБА_1 мала вільний доступ
до її житла.

ОСОБА_7
вказує, що вона не має ніякого доступу до труби, по якої здійснюються
водопостачання в її квартиру, а також у квартиру позивачки, дана труба
знаходиться в стіні і тому ствердження позивачки, що вона якісь чином
перекриває її доступ води - не відповідає дійсності.

Суд,
з'ясувавши обставини справи, дослідивши докази, вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_1. є необгрунтованими і не підлягають задоволенню на підставі вимог
Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст.ст.
655, 657 ЦК
України.

Судом встановлені
наступні фактичні обставини справи. 11 березня 1979 р. ОСОБА_1. виконавчим
комітетом Ільічівської райради м. Одеси був наданий ордер на право зайняття
окремої двухкімнатної квартири АДРЕСА_1 житловою площею 30 кв.м. На підставі
свідоцтва про право власності на житло від 09.03.1993 р. ОСОБА_1. стала
власником вищезазначеної квартири.

Як
вбачається з технічного паспорта на квартиру позивачки, її належить 2 -кімнати
загальною площею - 30, 1 кв. м., кухня - 5, 6 кв.м., туалет - 0, 8 кв.м.,
вбудована шафа - 0, 8 кв.м.

Таким
чином, спірне приміщення позивачці не надавалося в користування, а тому і не
увійшло в приватизацію.

Відповідачі
ОСОБА_2.ОСОБА_3, ОСОБА_4.,ОСОБА_5ОСОБА_6.
на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.05.1998 р. стали
власниками квартири АДРЕСА_1 Як убачається документів наданих представником
комунального підприємства "Міське агентство з приватизації житла"
Одеської міської ради, управління житлово-комунального господарства Одеської
міської ради, позивачі в березні 1998 р. звернулися із заявою до органу
приватизації з проханням оформити в приватну спільну часткову власність
квартиру, в якої вони мешкали.

Керівник   підприємства
по   обслуговуванню   житла
підписав   і   завірив
печаткою підприємства  довідку про
те яку житлову площу займають наймачі, а саме кількість приміщень і їх, розмір.
В даної довідки вказувалося нежитлове приміщення - площею 8, 1 кв.м.

Як
убачається з акту Ільічівської райадміністрації від 25.11.1997 р. спірне
нежитлове приміщення було приєднано к
квартир АДРЕСА_1 ще в 1993 р. рішенням виконавчого комітету.

Аналіз
наданих доказів свідчить про те, що спірне приміщення, як частина їх квартири
на законних підставах, тобто на умовах найму, ще з 1993 р. знаходилося в
користуванні відповідачів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4.,ОСОБА_5., ОСОБА_6., а потім у
встановленому Законом України "Про приватизацію державного житлового
фонду" (далі Закону) порядку було ними приватизовано. Так,  стаття
2  Закону,  свідчить,
що до  об'єктів  приватизації належать  квартири багатоквартирних   будинків,
одноквартирні   будинки,   кімнати
у   квартирах   та одноквартирних будинках, де мешкають два
і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Таким
чином, спірне приміщення на підставі Закону, правомірно було об'єктом
приватизації.

Орган
приватизації здійснював приватизацію , згідно вимог ст.8 Закону, а саме на
підставі письмової згоди всіх повнолітніх членів сім» і. Суд, вважає, що
ОСОБА_1. не надала суду жодних доказів, а також не послалася ні на один її
доказів, про те, що спірне приміщення є допоміжним і відповідно до ч.2 ст.10
Закону, не підлягає приватизації.

На думку
суду, відповідачі ОСОБА_2.ОСОБА_3 ОСОБА_4.,ОСОБА_5
ОСОБА_6. уклали договір купівлі - продажі з ОСОБА_7. на підставі вимог ст.ст.
655, 657 ЦК України
і не має ніяких підстав для визнання даного договору в частини продажі
нежитлового приміщення, площею 8, 1 кв.м. - недійсним. Доводи ОСОБА_1. про те,
що вона не має доступу до труб водопостачання, які проходять АДРЕСА_1, не мають
ніякого правового значення для вирішення питання   про
визнання   приватизації   недійсною,
так   як   Закон
України   "Про приватизацію
державного житлового фонду" не передбачає таких підстав.

Також,
суд не вбачає підстав для відшкодування позивачки моральної шкоди, так як у
діях відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_4 відсутні ознаки вини, відносно спричинення
шкоди ОСОБА_1. Обговорюючи питання, про те чи пропустила позивачка строк
позовної власності для захисту свого права, встановлений ст.71 ЦК України 1963 p., а також ст. 257 ЦК України 2004 р., суд приходить до
наступного.

Як,
вказував Верховний Суд України, по конкретної справі, положення про правові
наслідки спливу строку позовної давності можуть застосуватися лише у тих
випадках,  коли буде доведено існування самого
суб'єктивного цивільного права й факт його порушення або оспорювання. Якщо, ж
при розгляді справи буде встановлено, що у позивача не має суб'єктивного права,
про захист якого він просить, або ж
воно не порушувалося, суд повинен відмовити в позові не через пропущення
строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально - правової вимоги.

Суд, при
розгляді даної справи, прийшов до висновку, що права позивачки діями
відповідача не порушувалися, у неї не має самого суб'єктивного цивільного права,
яке повинно бути захищеним, тому її вимоги строком позовної давності не
захищені.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст.  10, 11,
60, 208, 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

В
задоволенні позову ОСОБА_1до комунального підприємства "Міське агентство з
приватизації житла" Одеської міської ради, управління житлово-комунального
господарства Одеської міської ради,ОСОБА_2ОСОБА_3ОСОБА_4 ОСОБА_5ОСОБА_6 про
визнання приватизації квартири частково недійсною, про відміну розпорядження
органа приватизації у частини  передачі у

власність
нежитлового приміщення, до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі - продажу
квартири в частині придбання нежитлового приміщення недійсним, про визнання
права спільної власності на нежитлове приміщення та зобов'язання не
перешкоджати в здійсненні права власності, доОСОБА_2 ОСОБА_4 про відшкодування
моральної шкоди -відмовити.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано до апеляційного суду
через суд першої інстанції протягом десяти днів із дня його проголошення, а
апеляційна скарга протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження.