Справа № 2-2328/2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2007 року Хортицький районний суд
м.Запоріжжя у складі головуючого

судді                                     Бондаренко
І.В.

при секретарі                                     Виковій С.Б.

з участю адвоката                                ОСОБА_2

адвоката                             ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи -
приватний нотаріус Запорізького нотаріального
округу Бургазли І.І., ОП «ЗМБТІ», про визнання договору дарування недійсним, визнання договору дарування договором довічного
утримання, розірвання договору довічного утримання, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить
визнати недійсним договір дарування квартири НОМЕР_1
будинку АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі, укладений з позивачем, визнати цей договір по своїй суті договором довічного утримання,
розірвати цей договір, та визнати її право
власності на вказану квартиру, оскільки при підписанні договору дарування вона не зрозуміла його суті через стан свого
здоров»я та вважала, що відповідач бере на себе обов»язок за право власності на квартиру здійснювати довічний догляд
за нею.

Відповідач з позовом не погодився та пояснив, що у нього з позивачкою при
укладанні договору дарування не було ніяких, домовленостей, він - її родич,
доглядав та опікувався нею з родинних обов»язків, а факт
дарування квартири позивачкою - це її волевиявлення.

Третя особа - приватний нотаріус Бургазли І.І. позов не підтримала та
пояснила, що при укладанні договорів вона завжди знайомить сторони з їх змістом.
З особами похилого віку вона розмовляє голосно, щоб вони чули, просить дістати
окуляри. В даному випадку вона зачитувала договір, ні у кого з сторін ніяких
питань та зауважень не було. Позивачка також брала договір, продивилась його і
нічого не сказала. Крім того, в даному випадку було зрозуміло, що замість квартири
позивачка отримає від відповідача якесь утримання.

Представник третьої особи - ОП «ЗМБТІ» в судове засідання не з»явився,
пояснень та заперечень по позову не надав.

8  судовому
засіданні встановлено, що 29 жовтня 2001 року позивач ОСОБА_1 придбала

однокімнатну квартиру НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 в
м.Запоріжжі за 16012

грн./а.с.16/.

Гроші на купівлю квартири ОСОБА_1 отримала в якості компенсаційної
виплати в зв»язку зі знаходженням на примусовій
праці в концтаборі в Німеччині за часи Великої Вітчизняної
війни.

ОСОБА_1 1923 року народження, самотня, дітей не має, вона є пенсіонеркою та інвалідом
П групи.

09  липня 2003 року позивачка уклала договір
дарування вказаної квартири, засвідчений

приватним нотаріусом Бургазли І.І., відповідно до
якого подарувала квартиру ОСОБА_4 -

двоюрідному племіннику./а.с.9/.

Тоді ж в липні 2003 року ОСОБА_4 оформив своє право власності на вказану квартиру.

З того часу ОСОБА_1 продовжує проживати в
кв.НОМЕР_1.АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі, сама сплачує квартплату та комунальні
витрати.

Ці обставини сторонами не
оспорюються.

Згідно наданої зі служби соціальної допомоги Хортицького району довідки від
02.07.2007 року, ОСОБА_1 знаходиться на обслуговуванні в
територіальному центрі соцобслуговування з

2

11 травня 2004 року по час видачі
довідки. Соціальний працівник навідує її двічі на тиждень, надає
допомогу у закупівлі та доставці продуктів /а.с.15/.

Згідно довідки з поліклініки №1 в Хортицькому районі, ОСОБА_1 знаходиться на обліку з 2002
року, до того надглядалась в м.Мелітопіль. Діагноз: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, хронічна туговухість,
начальна катаракта правого ока, незріла катаракта лівого ока /а.с.26/.

Позивачка суду пояснила, що вона думала, що за квартиру відповідач її буде
доглядати, але останній час його відношення до
неї змінилось, він їй погрожує, продукти привозить погані, забрав усі
документи, допомоги не надає. При укладенні договору в нотаріальній конторі
вона погано чула розмову нотаріуса і ОСОБА_4- через
слово, та помилково вважала, що в договорі вказані умови догляду за
нею, тому не сказала нотаріусу, що вона не дарує квартиру. Вона не чула повністю тексту договору, який зачитувався,
чула тільки, що треба йти і платити.

Крім іншого, позивач пояснила, що коли відношення відповідача до неї
погіршилось і вона в червні 2007 року звернулась за
юридичною допомогою, то у зв»язку з відсутністю у неї документів на квартиру був зроблений запит до ЖРЕУ. З наданих документів
вона тільки в червні 2007 року дізналась про те, що
договір від 2003 року має інший зміст, ніж вважала вона, та не передбачає ніяких зобов»язань з боку відповідача
утримувати її і позбавляє її права власності на квартиру.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що є сусідкою позивачки, знає її вже 10
років, відповідача не бачила. її чоловік
іноді допомагає позивачці, також до неї ходить соціальний працівник. Вона ніколи не висловлювала бажання подарувати комусь квартиру.
В останній час ОСОБА_1 їй каже, що її хочуть виселити,
забрали документи. Свідок, також, пояснює, що в квартирі був
зроблений ремонт, але ким - їй не відомо.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що знає позивачку здавна, ще до переїзду в м.Запоріжжя, вона дружила з її батьками. Приблизно в 2001
році вона зустрілась з нею в м.Запоріжжі, вони стали
спілкуватись. Позивачка їй розповідала, що живе одна в своїй квартирі і дуже рада, що в неї є квартира, проте приїжджає
племінник, і він забрав у неї документи. ОСОБА_1 ніколи не висловлювала бажання
подарувати або обміняти квартиру. Вона погано чує, але в своєму розумі.

Відповідач суду пояснив, що позивачка сама наполягала на даруванні йому
квартири, щоб він став її захистом. При укладенні
договору в нотаріальній конторі позивачка почувалась нормально та розуміла все, що відбувалось. Позивач розуміла, що дарує
квартиру в обмін на догляд. Після дарування домовились,
що вона залишається проживати в квартирі, а також самостійно сплачує квартплату та комунальні послуги. Він регулярно привозив
їй продукти, забирав до себе на дачу, перед 9 травня
вивіз позивачку до себе, а сам зробив в її квартирі ремонт, до травня 2007 року
спілкувались нормально. Дружина вела облік їх витрат на позивачку.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він - друг відповідача. Знає позивачку,
оскільки часто бачив її вдома у ОСОБА_4 на свята,
разом сідали за стіл, відносини між ними були нормальні, за проханням відповідача він ремонтував позивачці телевізор. Зі слів
відповідача йому відомо, що позивачка подарувала йому квартиру та наполягала,
щоб він доглядів її до смерті.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що біля двох років
тому ОСОБА_4 наймав її для косметичного ремонту
квартири позивачки, заплатив їй за це гроші, сказав, що квартира має бути відремонтована
до 9 травня.

Свідок ОСОБА_8 - дружина відповідача - суду пояснила, що позивачка сама
просила її чоловіка доглядіти її ще до
дарування квартири. Це було її волевиявлення - подарувати йому квартиру, вона є його двоюрідною тіткою. В свою чергу
вони доглядали позивачку, прибирали в квартирі,
прали, чистили килими, постійно привозили продукти, в їх квартирі була виділена
для неї кімната, коли вона приїжджала до них на свята

Суду надані фотографії, на яких зображені відповідач та позивачка на святах
вдома та на дачі у відповідача.

Вислухавши сторони, третю особу, свідків, дослідивши письмові докази по
справі, суд приходить до висновку про те, що
позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вимоги СТ.215 ЦК України передбачають можливість
визнання судом правочину недійсним, якщо одна з його сторін
заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом.

3

Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили /ст..235 ЦК України/, а також якщо його вчинено під впливом
помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Ст.229 ЦК України передбачає, що істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов»язків сторін.

Суд не може погодитись, що в цьому випадку мав місце удаваний правочин,
здійснений з метою приховання договору довічного
утримання, оскільки для цього необхідне таке волевиявлення
обох сторін правочину.

Ст.744 ЦК України передбачає, що за договором
довічного утримання сторона, яка отримала від іншої сторони у
власність житло, зобов»язується забезпечувати відчужувача утриманням
та/або/ доглядом довічно.

В даному випадку, якщо б обидві сторони мали такі наміри, то їм ніщо не
заважало укласти такий договір у
відповідності з вимогами ст.ст.745-750 ЦК України.

При цьому, у суда немає сумнівів щодо того, що
позивачка - самотня людина похилого віку - мала
бажання щоб її хтось доглянув, і саме відповідач - самостійна, забезпечена
людина, її родич, викликав у неї таку довіру, і єдине, що вона могла
запропонувати йому в подяку за догляд та увагу - це належна їй квартира.

Відповідач, в свою чергу, і до дарування квартири, і після цього, фактично
здійснював деякі дії, передбачені в якості
обов»язків набувача по договору довічного утримання: купував позивачці продукти
харчування, допомагав у побуті, привозив до себе у гості, тощо. Вказані обставини
підтвердили і свідки з боку відповідача.

Крім того, у відповідності зі ст.717 ЦК України, дарування - це безоплатне
передання майна у власність. Крім того, у
відповідності до ст.722 ЦК України право власності на майно при
даруванні виникає з моменту його прийняття.

Проте, як засвідчила нотаріус, при укладенні договору дарування вона
зрозуміла, що тут йдеться мова про те, що замість
квартири позивачка отримає якесь утримання.

Сам відповідач та його дружина в судовому засіданні підтвердили, що ними в
окремому зошиті вівся облік витрат на позивачку.

Крім того, відповідач, хоч і оформив документи про своє право власності на
спірну квартиру, але фактично її не
прийняв: в квартирі не проживав, її оплату не здійснював, тобто не вступив
в її користування та розпорядження.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили суду, що ОСОБА_1 ніколи не мала бажання подарувати комусь свою квартиру.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачка, враховуючи
наведені обставини справи, та в силу
похилого віку, вікового погіршення зору, слуху та юридичної необізнаності, таки помилилась щодо дійсної природи
укладеного нею 09 липня 2003 року договору, а також щодо прав та
обов»язків сторін цього договору, і помилково вважала, що уклала з ОСОБА_4 договір довічного утримання в обмін на
квартиру, тому договір дарування квартири, укладений 09 липня 2003
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 має бути визнаний недійсним.

У разі недійсності правочину у відповідності до ст.216 ЦК України сторони повинні повернути одна одній в натурі все, що одержали у виконання цього правочину.

Відповідач не заявив ніяких
зустрічних позовних вимог.

Суд не може погодитись з доводами відповідача про те, що позивач пропустила
строк позовної давності в один рік, встановлений ст.258 ЦК України щодо розірвання договору дарування, оскільки
ставиться питання про визнання цього договору недійсним, а також пропустила загальний строк позовної давності в три роки,
оскільки у суда немає підстав ставити під сумнів
твердження про те, що позивач дізналась про дійсний зміст договору дарування
від 09.07.2003 року тільки в червні 2007 року, бо в неї навіть не було копії
цього договору і вона вимушена була витребувати документи з ЖРЕУ.

При цьому суд не може погодитись з тими позовними вимогами, що в даному
випадку необхідно визнати договір, укладений
між сторонами, договором довічного утримання та розірвати його.

Крім цього, відповідач має постійне житло і сам пояснив, що не потребує
спірної квартири саме як житла.

У позивачки ОСОБА_1 є єдине житло, яке до 09.07.2003
року було її власністю - це квартира НОМЕР_1 в б.АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі.

4

Згідно ст. 41 Конституцій України право
власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права.

Згідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло і ніхто не
може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Таким чином, за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності
на кв.НОМЕР_1
в б.АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі.

Керуючись ст.ст.10,60,88,208,212-218 ЦПК України, ст.ст.41,47 Конституції
України, ст.ст.203,215,216, 229,235,257,258,717,720,744 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати
договір дарування квартири НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі, укладений 09 липня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, засвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. /в реєстрі №2298/ -
недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру
НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 в м.Запоріжжі.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

На рішення протягом 10 днів з дня його проголошення може бути подана заява
про його апеляційне оскарження, а апеляційна
скарга - протягом 20 днів з дня подання заяви про апеляційне
оскарження.