Справа № 2-2227/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17 жовтня 2007 р.                                                                                                              м.  Київ

Солом'янський районний суд
м.  Києва у складі:

головуючого судді    Українця В.В.

при секретарі                   Клімовських
С
А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства
"Чорнобильсервіс" про стягнення невиплаченої доплати за роботу з зоні
відчуження,  зобов'язання внести зміни в
щомісячні дані про заробітну плату,

встановив:

У травні 2007 року позивач
звернувся в суд з зазначеним позовом.

Свої вимоги мотивує тим,
що він працює в зоні відчуження на державному підприємстві
"Чорнобильсервіс" електромонтером в комплексі телекомунікацій з 14
квітня 1987 року.

За весь час роботи в зоні відчуження йому повинна була
виплачуватися в якості складової частини заробітної плати щомісячна доплата
відповідно до  ст.  39 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян,  які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Розмір цієї доплати у
період з 01 січня 2003 року до 01 січня 2006 року визначений Постановою
Кабінету Міністрів України "Про доплати і компенсації особам,  які працюють у зоні відчуження і зоні
безумовного (обов'язкового) відселення після повного відселення жителів" №
137 від 29 січня 2003 року і дорівнює 9-кратному розміру доплати,  встановленої для громадян,  які працюють у зоні безумовного
(обов'язкового) відселення,  плюс премія
в розмірі 50 відсотків від цієї суми.

Відповідно до
ст.  39 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,  які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" доплата громадянам,  які працюють у зоні безумовного
(обов'язкового) відселення становить три мінімальні заробітні плати.

Позивач вважає,  що
згідно зі  ст.  39 цього Закону та Постановою Кабінету
Міністрів України від 29 січня 2003 року № 137 розмір щомісячної доплати за
роботу в зоні відчуження дорівнює 27 мінімальних заробітних плат плюс 50
відсотків премії від цієї суми.

Зазначає,  що
незважаючи на наявність вказаних законодавчих актів,  які регламентують розмір доплати за роботу у
зоні відчуження,  встановлюючи його в
залежності від розміру мінімальної заробітної плати,  адміністрація ДП "Чорнобильсервіс"
сплачувала йому доплату за роботу в зоні відчуження в розмірі 118 гривень 80
копійок плюс 50 відсотків премії від цієї суми. Всього щомісячна доплата за
роботу в зоні відчуження складала 178 гривень 20 копійок.

Просить стягнути з відповідача на його користь 336498
гривень 70 копійок невиплаченої доплати за роботу в зоні відчуження та
зобов'язати адміністрацію ДП "Чорнобильсервіс" внести зміни в
щомісячні дані про його заробітну плату відповідно до наданого розрахунку.

У судовому засіданні
позивач підтримав заявлений позов та просив його задоволити.

Відповідач у судове засідання не з'явився. Про час та
місце розгляду справи повідомлений належним чином.

З заперечень відповідача,
надісланих на адресу суду поштою,
вбачається,  що ДП
"Чорнобильсервіс" пред'явлений позов не визнає,  посилаючись на те,  що нарахування та виплату грошових коштів
позивачу підприємство проводило відповідно до вимог чинного законодавства в
повному обсязі.

Суд за згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення
відповідно до вимог ч. 4  ст.  169 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача,  дослідивши матеріали справи,  суд приходить до наступного.

Судом встановлено,
що ОСОБА_1працює в ДП "Чорнобильсервіс" з 14 квітня 1987
року,  що підтверджується довідкою ДП
"Чорнобильсервіс" від 10 лютого 2007 року (а.с.  5).

Відповідно до
ст.  39 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,  які
постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" доплата громадянам,  які працюють у зоні безумовного
(обов'язкового) від селения становить три мінімальні заробітні плати.

Згідно з ч.3 цієї статті громадянам,  які працюють у зоні відчуження,  а також у зоні безумовного (обов'язкового)
відселення після повного відселення жителів,
за рішенням Адміністрації зони відчуження,  встановлюється доплата згідно з положенням,  затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Статтею 62 зазначеного Закону передбачено,  що роз'яснення порядку застосування цього
Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів України,
рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими
центральними органами державної виконавчої влади України,  місцевими органами державної виконавчої
влади,  всіма суб'єктами господарювання
незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.

Відповідно до
ст.  63 цього Закону фінансування
витрат,  пов'язаних з реалізацією цього
Закону,  здійснюється за рахунок державного
бюджету.

Згідно ч. 2
ст.  95 Конституції України
виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки
держави на загальносуспільні потреби,
розмір і цільове спрямування цих видатків.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про доплати і
компенсації особам,  які працюють у зоні
відчуження і зоні безумовного (обов'язкового) відселення після повного
відселення жителів" № 137 від 29 січня 2003 року встановлено,  що у період з 01 січня 2003 року по 01 січня
2006 року особам,  які постійно працюють
у зоні відчуження проводиться доплата у 9-ти кратному розмірі доплати,  встановленої для громадян,  які працюють у зоні безумовного
(обов'язкового) відселення.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про
компенсаційні виплати особам,  які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 836 від 26 липня 1996 року
передбачено,  що громадянам,  які працюють у зоні безумовного
(обов'язкового) відселення встановлюється доплата в розмірі 1320 тисяч
карбованців (з урахуванням грошової реформи -13 гривень 20 копійок). Зазначена

постанова була прийнята відповідно до Програми діяльності
Кабінету Міністрів України,  схваленому
постановою Верховної Ради України від 11 жовтня 1995 року,  введена у дію з 01 серпня 1996 року і в
період 2003-2005 років була чинною.

Крім того,  ця

постанова прийнята
відповідно до норм та вимог,
встановлених Постановою Верховної Ради України "Про порядок
введення в дію статей 10,  33,  34 Закону України "Про оплату
праці" та встановлення мінімального розміру пенсій за віком" № 49/96
від 20 лютого 1996 року,  пунктом 3 якої
передбачено,  що до внесення відповідних
змін до чинного законодавства виплати,
крім пенсій,  тарифні ставки та
оклади,  розраховані на основі
мінімальної заробітної плати,
здійснюються (застосовуються) у розмірах,  які діють станом на 01 лютого 1996 року.

Пунктом
1 цієї Постанови № 49/96
від 20 лютого
1996 року,
встановлено з 01 березня 1996 року мінімальну заробітну плату в розмірі
1 мільйона 500 тисяч карбованців.

У абзаці 2 цього пункту зазначено,  що мінімальний розмір заробітної плати
переглядається відповідно до законодавства України з метою поступового його
наближення до межі малозабезпеченості,
затвердженої у встановленому Законом порядку.

Пунктом 4 цієї Постанови № 49/96 від 20 лютого 1996 року
зобов'язано Кабінет Міністрів України до 1 жовтня 1996 року внести до Верховної
Ради України пропозиції щодо приведення актів законодавства України у
відповідність з цією Постановою.

Ні Законом України "Про встановлення мінімальної
заробітної плати на 2002 рік" від 13 грудня 2001 року,  ні Закон України "Про Державний бюджет
України" на 2003, 2004, 2005 роки,
які встановлювали мінімальну заробітну плату на відповідні роки,  не передбачали внесення змін для обрахування
розміру соціальних виплат,  та скасування
постанови Верховної Ради України № 49/96 від 20 лютого 1996 року.

Згідно зі  ст.  2 Закону України "Про встановлення
мінімальної заробітної плати на 2002 рік" до прийняття Верховною Радою
України змін до законів,  у нормах яких
для розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата,  Кабінету Міністрів України здійснювати
застосування цих норм,  виходячи з
реальних можливостей видаткової частини бюджету на 2002 рік.

Відповідно до
ст.  2 Закону України "Про
встановлення мінімальної заробітної плати на 2003 рік" до 01 березня 2003
року Кабінету Міністрів України необхідно було внести пропозиції про поетапне
наближення розміру мінімальної заробітної плати до прожиткового мінімуму та
внесення змін до законів України,  у
нормах яких для розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата.

Оскільки в подальшому це не було зроблено,  тому введені розміри мінімальної заробітної
плати не застосовуються як розрахункова величина для визначення доплат,  допомоги,
компенсаційних виплат та інших виплат і застосовуванню підлягають чинні
на час прийняття відповідних законів норми законодавства України.

Частиною 2
ст.  4 Бюджетного Кодексу України
передбачено,  що при здійсненні
бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються
лише в частині,  в якій вони не
суперечать положенням Конституції України,
цього кодексу та Закону України "Про державний бюджет
України".

Згідно зі  ст.  23 цього Кодексу будь-які бюджетні
зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного
бюджетного призначення. Бюджетні призначення встановлюються законом про
Державний бюджет України чи рішенням про місцевий бюджет у порядку,  визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6
ст.  51 Бюджетного Кодексу України
будь-які зобов'язання,  взяті фізичними
та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних
бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень,  встановлених цим Кодексом та законом про
Державний бюджет України,  не вважаються
бюджетними зобов'язаннями. Витрати державного бюджету на покриття таких
зобов'язань не можуть здійснюватися.

Посилання позивача на зміни розміру заробітної
плати,  як підставу для збільшення
пільгових виплат,  згідно  ст.  39
Закону України "Про статус і соціальний захист осіб,  які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" не відповідають вимогам закону. На час прийняття зазначеного
Закону мінімальна заробітна плата мала один розмір і її збільшення відповідно
до чинного законодавства не передбачало автоматичного застосування нової
мінімальної заробітної плати при нарахуванні та виплаті соціальних виплат.

Відповідач здійснював
виплати позивачу на підставі Постанови Кабінету Міністрів України "Про
доплати і компенсації особам,  які
працюють у зоні відчуження і зоні безумовного (обов'язкового) відселення після
повного відселення жителів" № 137 від 29 січня 2003 року та Постанови
Кабінету Міністрів України "Про компенсаційні виплати

особам,  які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 836 від 26 липня 1996 року.

З урахуванням викладеного,  не ґрунтується на законі вимога позивача про
зобов'язання відповідача внести зміни в щомісячні дані про заробітну плату.

З огляду на наведене,
суд приходить до висновку,  що в
задоволені позову слід відмовити.

Керуючись  ст.  95 Конституції України,  статтями 4,
23,  51 Бюджетного Кодексу
України,  статтями 39,  62,  63
Закону України "Про статус і соціальний захист громадян,  які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи",   ст.  2 Закону України "Про встановлення
мінімальної заробітної плати на 2002 рік",   ст.  2
Закону України "Про встановлення мінімальної заробітної плати на 2003
рік",  Постановою Кабінету Міністрів
України "Про доплати і компенсації особам,
які працюють у зоні відчуження і зоні безумовного (обов'язкового)
відселення після повного відселення жителів" № 137 від 29 січня 2003
року,  Постановою Верховної Ради України
"Про порядок введення в дію статей 10,
33,  34 Закону України "Про
оплату праці" та встановлення мінімального розміру пенсій за віком" №
49/96 від 20 лютого 1996 року,
Постановою Кабінету Міністрів України "Про компенсаційні виплати
особам,  які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" № 836 від 26 липня 1996 року,  статтями 3,
4,  10,  11,
57-60,  88,  209,
212-215,  218,  223,  226
ЦПК України,  суд,  -

вирішив:

Відмовити в задоволенні
позову ОСОБА_1.

Заочне рішення може бути переглянуто судом,  що його ухвалив,  за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано
протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено
до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання
протягом десяти днів з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви
протягом десяти днів з дня проголошення рішення або протягом двадцяти днів з
дня подання заяви про апеляційне оскарження.