У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

28 листопада 2007
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,
Прокопчука Ю.В., Костенка А.В.,                              Пшонки
М.П.,  -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору дарування,  за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Івано-Франківської області від                    23 березня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

23 лютого 2005 року ОСОБА_2
звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 18 квітня 1986 року, згідно з яким ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3прийняв у дар
житловий будинок у селі Княжолука Долинського району Івано-Франківської області, та
поновити йому строк звернення
до суду. Свої позовні вимоги
обґрунтовував тим, що в липні 1941 року           ОСОБА_2 уклав церковний шлюб із ОСОБА_4. У           1986 році за згодою дружини вирішив скласти
заповіт на свою частину спільно збудованого ними будинку на молодшого сина -
ОСОБА_3, у зв'язку з цим ходив у сільську раду та підписував, як вважав,
документи стосовно хати, думав, що складає заповіт на ОСОБА_3 лише на свою частину будинку. Сам він
неграмотний, практично не вміє читати та писати.

Вважав, що при укладанні договору у Княжолуцькій
сільській раді складався заповіт на
молодшого сина на його частину будинку, яка відійде останньому після смерті ОСОБА_2, але через
неграмотність він підписав договір дарування цілого будинку. При цьому посадові особи в сільській
раді не роз'яснили наслідки підписання договору
дарування, а саме те, що він і його дружина перестають бути власниками будинку
з моменту його підписання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року позивач - ОСОБА_2 - помер.
Ухвалою Долинського
районного суду Івано - Франківської
області від 31 жовтня  2006
року правонаступником у справі допущено ОСОБА_5- онуку
померлого ОСОБА_2

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від              27 грудня 2006 року в задоволенні
позову ОСОБА_5відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5на користь ОСОБА_3 400 грн. судових
витрат.

Рішенням  колегії суддів судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області
від  23 березня 2007 року зазначене
рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_5 задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3просить скасувати постановлене у справі рішення
апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись  на неправильне застосування
апеляційним судом  норм матеріального
права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції
скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення
суду першої інстанції.

Ухвалюючи
рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 22
КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною власністю. При
укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з
подружжя. Для укладення угод з відчуження спільного майна подружжя, що потребує
обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі. ОСОБА_4 згоди на укладення договору дарування будинку,
зареєстрованого Княжолуцькою сільською радою 18 квітня 1986 року, не давала.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не
можна, оскільки вони не ґрунтуються на законі та не підтверджуються матеріалами
справи.

Постановляючи рішення про відмову
в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2
та ОСОБА_4  у липні 1941 року уклали
церковний шлюб. У 1957 році вони збудували в селі
Княжолука будинок. 5 березня 1975 року між
ними було укладено шлюб, який зареєстрували в Княжолуцькій сільській
раді.

У 1982 році ОСОБА_2  подарував
1/2 частину будинку сину - ОСОБА_3 У 1984 році вони розірвали договір дарування, однак  18 квітня 1986 року ОСОБА_2 подарував
будинок, який належить йому на підставі погосподарської книги
№ 4, а ОСОБА_3прийняв у дар житловий будинок, що знаходиться в селі Княжолука Долинського району.
Допитана у судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердила свою згоду на дарування
чоловіком будинку їхньому сину і не порушувала питання про визнання договору
дарування недійсним.

Відповідно до вимог ст. 56 ЦК України (1963 року) угода,
укладена внаслідок помилки, що має істотне
значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Судом установлено, доводи
ОСОБА_3  про те, що при укладенні
документа в Княжолуцькій сільській раді вважав, що укладається заповіт на
молодшого сина на його частину будинку, яка відійде ОСОБА_3 після його смерті, але через неграмотність він
підписав договір дарування цілого будинку,
не заслуговують на увагу, оскільки Княжолуцькою сільською радою 8 вересня 1995
року видано         ОСОБА_2, на його прохання, дублікат
договору дарування від 18 квітня 1986 року, з якого він ще раз мав можливість переконатись про наявність договору
дарування, а не заповіту. Про те, що чоловік у сільській раді отримав дублікат
договору дарування та подарував будинок молодшому сину, ОСОБА_3, і всі діти про
це знали, у судовому засіданні підтвердила свідок ОСОБА_4

Доводи ОСОБА_5, що згідно з
висновком судово-почеркознавчої експертизи в договорі дарування будинку від 18 квітня 1986
року підпис від імені ОСОБА_2 виконаний не ним, а іншою особою, також не заслуговують
на  увагу і судом оцінюються критично,
оскільки ОСОБА_2 у позовній заяві
зазначив, що він із молодшим сином, ОСОБА_3, у 1986 році ходив у сільську раду та
підписував якісь документи стосовно хати, але вважав, що склав заповіт. Отже,
про факт підпису ствердив сам позивач. Також це підтвердила свідок ОСОБА_4, що
чоловік ходив у сільську раду та подарував будинок молодшому сину - ОСОБА_3.

Відповідно до вимог ст. 147 ЦПК
України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за
правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України, тобто жоден доказ не має для суду
наперед встановленого значення. Даний висновок не взято до уваги судом, оскільки на вирішення
експертам не були надані оригінали 2 та 3 примірників договору дарування вільні зразки
підписів, які наближені до часу складання договору дарування - 1986 року.

Доводи, наведені в позовній заяві, про те, що були порушені майнові
права дружини - ОСОБА_4,
бо вона не давала ОСОБА_2 дозволу в будь-якій формі відчужити свою частину
будинку, також не заслуговують на увагу з
підстав наведених вище.

На підставі наведеного та відповідно до ст. 339 ЦПК
України рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду
першої інстанції -  залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Івано-Франківської області від  23
березня 2007 року скасувати, а рішення Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 27 грудня 2006 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню не
підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

А.В.
Костенко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка