Справа №2-341 /2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

14 листопада 2007 року                                                                         місто
Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський
суд Івано-Франківської області в складі: головуючого - судді Поповича С.
С.  з участю секретаря Черкес У.О.
адвоката ОСОБА_1

сторін та представників сторін : позивачів ОСОБА_2.
,  ОСОБА_3.,  відповідача ОСОБА_4  розглянувши у відкритому судовому засіданні в
залі суду в місті Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_2,  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 згідно з яким позивачі
просять постановити рішення котрим визнати за ОСОБА_2.  право власності за заповітом від 07 травня
2004 року на ряд рухомого майна,  перелік
якого зазначено у позовній заяві,  що
знаходилося у тих чи інших приміщеннях квартири АДРЕСА_1 та зобов"язати
відповідача повернути йому це ж майно і гроші в сумі 5000 гривень та повернути
позивачам ряд їх особистих речей,
мотивуючи свою позицію по суті спору тим,  що спірне майно на котре претендує перший позивач
ОСОБА_2.  належало його батькові ОСОБА_5
і після його смерті він ( ОСОБА_2. ) вважає,
що має право на успадкування цього майна згідно з заповітом від 07
травня 2004 року вчиненого на його користь ОСОБА_5. та своєї матері
ОСОБА_6.,  керуючись при цьому
змістом  ст.  387 Цивільного Кодексу України ( право
власника на витребування майна із чужого незаконного володіння ) та  ст.
392 Цивільного Кодексу України ( визнання права власності ),  а перераховане особисте майно ними було
залишено у вказаній квартирі коли вони перебували у ній у перших числах грудня
2004 року,  оскільки відповідач їм його
не повернув,  то просять зобов"язати
його до цього судовим рішенням,  -

установив:

Відповідач позовних вимог не визнав та по суті спору
пояснив та зазначив по тексту письмового заперечення на позов,  що він став власником квартири АДРЕСА_1 на
підставі договору довічного утримання укладеного з ОСОБА_5.,  спірне майно на яке позивач просить визнати
за ним право власності перебувало у квартирі на час коли він став власником
квартири. Тому вважає,  що позивач не
набув права власності на це майно в порядку спадкування так як квартира не
спадкувалась. А майно особисто він згіден був віддати позивачам і ще у 2005
році коли йшов попередній судовий спір,
а також вже і при слуханні даної справи пропонував позивачам забрати
свої особисті речі,  привозив їм їх до
суду на день судового засідання,  але
вони відмовились забирати ці речі,
заявивши що він сам їм їх принесе.

Вислухавши сторін та їх представників,  вивчивши матеріали справи суд вважає,  що у задоволенні заявлених позовних вимог
слід відмовити виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_2.
свої вимоги стосовно визнання за ним права власності на спірне майно
обґрунтовує тим,  що він це майно
успадкував після смерті свого вітчимаОСОБА_5 оскільки той склав у його користь
заповіт.

З тексту копії долученого позивачем заповіту вчиненого 07
травня 2004 року вбачається,  що ОСОБА_5 заповідає ОСОБА_2
належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с.  42 ). Нічого іншого не заповів.

1

Як це визнають обидві сторони ( хоч жодна з них і не
надала суду копії відповідного судового рішення ) квартира перейшла у власність
відповідача згідно з договором довічного утримання разом з спірними меблями та
іншим майном.

Позивач ОСОБА_2.  у нотаріальну
контору з заявою про прийняття та оформлення спадщини по вказаному заповіту не
звертався,  свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на вказану квартиру чи інше майно не отримував і
відповідно такого свідоцтва суду не надав. Тому,  відповідно,
він не може вважатись власником спірного майна як спадкоємецьОСОБА_5 оскільки
не має відповідного на те свідоцтва. Аналогічно не отримав ОСОБА_2.  і свідоцтва про право на спадщину після
смерті своєї матері,  з цього приводу
взагалі жодних письмових документів-доказів не надав ( хоч йому роз'яснювались
його права та обов'язки в тому числі і обов'язок подати суду наявні у нього
докази по суті спору ) відповідно не успадкував після її смерті теж ніякого
майна. Після смерті його матері спадщину прийняв тільки покійний ОСОБА_5 який і
став власником всієї вказаної вище квартири яка була набута ним у період шлюбу
з матір"ю позивача,  але та квартира
по договору довічного утримання перейшла у власність відповідача,  що не заперечує і сам позивач,  а сам по собі той факт,  що ОСОБА_5 був вітчимом ОСОБА_2.  і проживав з його матір"ю у шлюбі,  і за час спільного подружнього життя набули
спірне майно,  не може бути підставою для
визнання за ним права власності на спірне майно в порядку спадкування,  відповідно не може він і претендувати на
передачу йому цього майна.

ст.  392 Цивільного Кодексу України на яку
посилається позивач у своєму позові передбачає,
що власник майна може пред"явити позов про визнання його права
власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою,  а також в разі втрати ним документа,  який засвідчує його право власності. В даному
ж випадку про таке не йдеться.

Той факт,  що
позивачі мають право і можуть отримати залишене ними своє особисте майно ніким
і ніколи не оспорювався. Самі позивачі визнали,
що вони після того як пішли з конфліктом з вказаної вище квартири 08
грудня 2004 року,  залишивши там своє
особисте майно та гроші,  до відповідача
дійсно не зверталися,  а звернулися
безпосередньо до суду. Того факту,  що ще
у 2005 році при слуханні іншої цивільної справи ( про визнання недійсним
договору довічного утримання ) відповідач пропонував їм забрати добровільно
своє майно не визнали,  але визнали що
вже при розгляді даної справи відповідач пропонував їм забрати свої особисті
речі котрі привіз до суду. Але вони дійсно відмовились їх забрати по певних
причинах. Пояснили що до подачі в суд позову до відповідача за отриманням свого
особистого майна в добровільному порядку не звертались.

На підтвердження того що позивачі дійсно мали свої
особисті речі зазначені в позові та гроші в сумі 5000 гривень коли були у
вказаній вище квартирі з 04 грудня 2004 року було допитано в якості свідка
ОСОБА_7.  ( син позивачки ОСОБА_3. )
котрий підтвердив,  що дійсно привіз
позивачам вказану грошову суму у грудні 2004 року,  але 04 грудня 2004 року він поїхав з вказаної
квартири ( тобто станом на 08 грудня 2004 року у квартирі не був і відповідно
не міг підтвердити того факту що гроші були залишені у квартирі 08 грудня 2004
року ),  показами свідка ОСОБА_8. який
підтвердив що дійсно бачив спірне по справі майно у квартирі покійногоОСОБА_5
ще до 08 грудня 2004 року,  бачив список
майна що було у квартирі покійного,  його
було складено у чорновику,  а так було
віддруковано і він його підписав,  але
точно перерахувати всі речі не міг,
стосовно наявності грошей теж не дав конкретної відповіді. Від виклику
та допиту інших свідків позивачі відмовились.

Позивачі надали суду „Перелік майна у вказаній квартирі
станом на 08 грудня 2004 року" (а.с.
5-1 ). Проте ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підписали цей список вказавши що з
переліком згідні крім особистих речей,  а
в перелік особистих речей включено і гроші в сумі 5000 гривень.

Судом витребовувався за клопотанням позивачів відмовний
матеріал по зверненнях обох зі сторін в органи міліції в період 3-8 грудня 2004
року (а.с.  75 ). Проте позивачі у своїх
поясненнях датованих 08 грудня 2004 року,
після того як змушені були залишити зазначену

2

вище квартиру,
нічого не вказували за вказану суму грошей. Тобто жодними достовірними
доказами позивачі не довели того факту,
що дійсно залишили у вказаній квартирі станом на 08 грудня 2004 року
5000 гривень і що цю суму їм,
відповідно,  слід повернути. Тому
і в цій частині у позові слід відмовити.

Визначаючись у питанні задоволення чи ні позовних вимог в
частині тих особистих речей які дійсно були залишені у вказаній квартирі суд
виходить з того,  що відповідно до  ст.  З
ЦПК України кожна особа має право у встановленому порядку звернутися до суду за
захистом своїх порушених,  невизнаних або
оспорюваних прав,  свобод чи інтересів.

Факт залишення позивачами своїх речей не заперечується. Проте після вони не
звертались до відповідача за їх отриманням в добровільному порядку. Спірні
питання між сторонами у грудні 2004 року мали місце тільки суто стосовно права
на квартиру зазначену вище. Відповідач не заперечував і не заперечує проти того
щоб позивачі самі забрали свої речі. Тобто немає спірного питання яке слід
вирішувати не інакше як у судовому порядку. Тому зобов"язувати відповідача
повернути це майно за судовим рішенням було б неправильно. І що позивачі свої особисті
речі вправі отримати від відповідача ОСОБА_4. у добровільному порядку,  чого він не заперечує,  і тільки у випадку якщо він їм у цьому в
майбутньому відмовить,  чи при цьому
виникнуть інші спірні питання,  то вони
вправі будуть звернутися з відповідним позовом до суду.

На підставі викладеного,
ст.  ст.  3, 10, 11, 57-61 ЦПК України,   ст.
ст.  387, 392 Цивільного Кодексу
України,  керуючись  ст.
ст.  208-218 ЦПК України ,  суд,  -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 згідно з яким позивачі
просять постановити рішення котрим визнати за ОСОБА_2.  право власності згідно з заповітом від 07
травня 2004 року на ряд рухомого майна,
перелік якого зазначено у позовній заяві,  що знаходилося у тих чи інших приміщеннях
квартири АДРЕСА_1,  зокрема у вітальній
кімнаті,  спальній кімнаті,  кімнаті для гостей,  кухні,
кладовій,  коридорі,  ванній кімнаті,  підвалі та зобов"язанні ОСОБА_4.
повернути ОСОБА_2  це ж майно і гроші в
сумі 5000 гривень та зобов"язанні ОСОБА_4. повернути ОСОБА_2  та ОСОБА_3. ряд їх особистих речей
перерахованих по тексту позовної заяви -відмовити.

Роз"яснити позивачам,  що свої особисті речі вони вправі отримати
від відповідача ОСОБА_4. у добровільному порядку і тільки у випадку якщо він їм
у цьому в майбутньому відмовить,  чи при
цьому виникнуть інші спірні питання,  то
вони вправі будуть звернутися з відповідним позовом до суду.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду до апеляційного суду
Івано-Франківської області може бути подано протягом десяти днів з дня
проголошення рішення,  апеляційна скарга
на рішення подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження через суд першої інстанції. Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подачі заяви на апеляційне оскарження,  якщо заяву про апеляційне оскарження не було
подано. У разі подання заяви про апеляційне оскарження,  але апеляційна скарга не була подана у строк,  рішення суду набирає законної сили після
закінчення цього строку.