Справа №
РІШЕННЯ

ІМ*ЯМ  УКРАЇНИ

31
жовтня 2007 року,  Приморський районний
суд міста Одеси,  в складі:

головуючого
- судді Терьохіна С. Є.,

при
секретарі -    Лапшинської Н.Б.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом
військової частини А 1785 до громадян ОСОБА_1
ОСОБА_2,  ОСОБА_3  в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5,  ОСОБА_6
ОСОБА_7,  ОСОБА_8  ОСОБА_9,
ОСОБА_10,  ОСОБА_11, ОСОБА_12. в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_13
ОСОБА_14,  ОСОБА_15  Томницької А.А. в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_16  ОСОБА_17, ОСОБА_19,  ОСОБА_20. в інтересах неповнолітньої ОСОБА_19  ОСОБА_21 та ОСОБА_22  треті особи - Міністерство оборони
України,  товариство з обмеженою
відповідальністю „Олмі PC",  військова прокуратура Одеського гарнізону - в інтересах
держави,  про зобов'язання усунути
перешкоди у користуванні та розпорядженні майном та переселення,

ВСТАНОВИВ:

До суду
звернулася військова частина А 1785 Міністерства оборони України із позовом в
якому в остаточній редакції (після заміни вимог в порядку  ст.  31
ЦПК України) просила суд - зобов'язати відповідачів громадян ОСОБА_1  ОСОБА_2, ОСОБА_4  ОСОБА_5,
ОСОБА_6  ОСОБА_7,  ОСОБА_8,
ОСОБА_9,  ОСОБА_10,  ОСОБА_11ОСОБА_13   ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16,  ОСОБА_17,  ОСОБА_18 ОСОБА_20 та ОСОБА_21,  усунути перешкоди у здійсненні військовою
частиною А 1785 права користування та розпорядження приміщенням будівлі
казарменого типу № 2 військового містечка № 5,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вивільнення зайнятих ними
приміщень в будівлі казарми № 2,
військового містечка № 5,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
з подальшим переселенням у двотижневий термін з дня набрання судовим
рішенням законної сили в приміщення будівлі казарменого типу № 17,  військового містечка № 74,  військової частини А 1785,  розташованого в АДРЕСА_2укладанням з в/ч А 1785
відповідного договору на тимчасове проживання в зазначеній будівлі казарменого
типу № 17,  військового містечка №
74,  військової частини А 1785,  розташованого АДРЕСА_2

Свої
вимоги позивач обґрунтував тим,  що
відповідачам протягом проходження ними військової служби,  за згодою командування для тимчасового
проживання були надані відповідні приміщення в будівлі казарми № 2 військового
містечка № 5,  розташованого за адресою:
АДРЕСА_1. Дозвіл відповідачам проживати у зазначених приміщеннях,  не передбачав надання приміщенням статусу
житлових та не передбачав перехід до відповідачів прав постійного користування
або власності на надані ним

приміщення.
Позивач особливо зазначив що займані відповідачами приміщення,  не відносяться до будь-якого виду житлового
фонду,  визначеному в статті 4 Житлового
Кодексу України,  не є вказані приміщення
(споруда),  а ні службовим житлом,  а ні гуртожитком.  Зазначене приміщення є військовою
казармою,  де тимчасово поживають
військовослужбовці під час проходження ними служби у Збройних Силах України.

Незважаючи
на те,  що умовою проживання в будівлі
казарменого типу є перебування на службі в Збройних Силах,  тоді як більшість з відповідачів припинили
свою службу у війські - керівництво в/ч
А 1785,  з мотивів гуманності та
враховуючи відсутність у відповідачів свого житла - не заперечувало проти їх
залишення для проживання в зазначеної казармі.

Проте,  12 липня 2005 року,  Південним управлінням капітального
будівництва Міністерства оборони України,
що діє від імені Міністерства оборони України (далі МО України) та тов. „ОЛМІ PC",  з метою забезпечення житлом військовослужбовців та членів
їх сімей,  був укладений договір на
пайову участь у будівництві житла,
предметом якого є будівництво комплексу житлових будинків із
соціально-побутовою інфраструктурою на нинішньої території військового містечка
АДРЕСА_1

Згідно  до
Пункту   4.1.   зазначеного
договору   Південне   управління
капітального будівництва МО
України,  зобов'язане привести
будівельний майданчик до придатного      для будівництва стану,  що в свою чергу передбачає списання та
демонтаж будівель та споруд,  що
розташовані на території майбутнього будівництва,  в тому числі демонтажу підлягає і казармена
споруда АДРЕСА_1

Відповідачам
було запропоновано звільнити займані ними приміщення казарми за вказаною
адресою у зв'язку із знесенням споруди,
але незважаючи на неодноразові вимоги керівництва військової частини -
відповідачі відмовляються в порушення
ст.  400 ЦК України
звільнити незаконно утримані ними приміщення казарменої споруду АДРЕСА_1

Крім того,  незважаючи на те,  що в/ч
А 1785,  не несе будь - яких обов'язків
перед

відповідачами по забезпеченню їх житлом,
тим більш що основна кількість осіб

відповідачів на даний час не є військовослужбовцями - позивач проявляючи
соціальну

турботу про колишніх військових,  не
забезпечених на даний час своїм житлом - надає

відповідачам інші,  спеціально
відремонтовані для них казармені приміщення у

військовому містечку АДРЕСА_1. Стан та умови

приміщень що пропонуються для переселення відповідачів - є кращими за тих
які вони

займають зараз (влітку проведений новий ремонт,  площа приміщень більша за

сьогоднішню).

Своє
право на вчинення відповідних дії щодо розпорядження військовим майном,  в т.ч.1 шляхом знесення зазначеної казарменої
споруди для майбутнього будівництва житла для військовослужбовців - позивач
ґрунтує на нормах Закону України „Про Збройні Сили України",  яким визначений статус майна закріпленого за
військовими частинами; Норми Закону України „Про правовий режим майна у
Збройних Силах України",  згідно
якого визначені категорії військового майна та встановлюється право за МО України на
управління таким майном.

Посилаючись
на норми  ст.   ст.
22 та 133 Господарського Кодексу України,  позивач вказує на реалізацію державою свого
права власності,  через діяльність
відповідних суб'єктів господарювання,
які користуються правом господарського відання або правом оперативного
управління щодо державного майна. Правовий режим майна суб'єктів
господарювання,  складається з права
власності,  інших речових прав,  прав господарського відання та оперативного
управління.

Таким
чином на думку позивача,  військова
частина А 1785 - є військовою установою що фінансується за рахунок Державного
бюджету України,  а закріплене за нею
майно є

державною власністю,  має статус військового майна та перебуває в
оперативному

управлінні
військової частини.

При
реалізації свого права оперативного управління державним майном в/ч А 1785 відповідно
до ч.1,   ст.  137 Господарського кодексу України -
володіє,  користується та розпоряджається
майном,  закріпленим за нею власником
(уповноваженим органом) для здійснення функцій пов'язаних з обороною держави.

Казармена
споруда АДРЕСА_1  перебуває на балансі
військової  частини  А
1785   і  відповідно
до  наведених  вище
законодавчих  норм,  відноситься до військового державного
майна,  що на праві оперативного управління
належить в/ч А 1785.

Посилаючись
на загальні норми  ст.   ст.
316 та 319 Цивільного кодексу (ЦК)
України,  що визначають зміст права
власності,  вказуючи на те,  що відповідно до  ст.
326 ЦК України -у державній власності перебуває майно,  яке належить державі України,  від імені та в інтересах якої право власності
здійснюють відповідно органи державної влади до яких відноситься і МО України
згідно до  ст. 3 Закону України „Про
збройні Сили України" та „Положення про Міністерство оборони
України",  від 21.07.1997 року,  № 888/97 - позивач вважає що дії відповідачів
по відмові у добровільному звільненню з незаконно займаних ними казармених
приміщеннях - прямо порушують права в/ч А 1785 по розпорядженню наданим частині
військовим майном,  а також порушують
інтереси МО України по забезпеченню безквартирних військовослужбовців житлом.

В
судовому засіданні позивач в особі представника свої вимоги в остаточній
редакції - підтримав в повному обсязі.

Треті
особи - Міністерство оборони України та тов.
„ОЛМІ PC"
також без застережень,  підтримали
позов в/ч А 1785.

Представник
військової прокуратури Одеського гарнізону - підтримав позов та вказав      про відсутність у відповідачів
правових підстав для зайняття казармених приміщень АДРЕСА_1 через що вони
повинні бути виселенні без права надання будь якого іншого житла.

Відповідачі
розділилися в своєму ставленні до позовних вимог,  спільно заперечуючи лише проти доводу
позивача про незаконний характер зайняття та проживання ними в зазначених
казармених приміщень.

Так,  відповідачіОСОБА_12. та ОСОБА_11 категорично
заперечували проти задоволення позову,
вказавши на те що вони потребують надання їм житла від МО України,  запропоновані їм варіанти квартир їх не
влаштовують,  тому вони,  нікуди не переїжджаючи будуть чекати надання
їм належного житла. В будівлі № 2,
військового містечка АДРЕСА_1 вони проживають законно і підстав для їх
виселення або переселення - не має.

Відповідачі
ОСОБА_1.,  ОСОБА_6.,  що
представляв інтереси ОСОБА_7,  ОСОБА_8. та ОСОБА_9 не
заперечували проти задоволення позову в частині їх відселення із зазначеною
казарми за умов надання їм раніше запропонованого житла в смт
Хлібодарське,  Одеської  області,
враховуючи довготривале перебування в черзі на отримання житла від МО  України,
та життєвої потреби в такому житлі.

Відповідачі
ОСОБА_15, ОСОБА_21. та ОСОБА_22  будучи повідомленими про час та місце розгляду справи до
суду - не з*явились,  будь-яких доказів
що б спростовували позов - не надали у зв'язку із чим справа була розглянута за
їх відсутністю відповідно до ч.4,   ст.  169 ЦПК України.

Суд,  заслухавши
пояснення та оцінивши доводи сторін,
дослідивши наявні в справі

докази,  дійшов
висновку про можливість задоволення позову,
виходячи із наступних

підстав.

Так,  суд погоджується з правильним посиланням
позивача на норми матеріального права в т.ч.1 спеціальних нормативно-правових
актів,  які за своїм змістом та
обсягом,  свідчать про право в/ч А 1785,  розпоряджатися військовим майном (в т.ч.1
нерухомим),

яке знаходиться
в оперативному господарському віданні даної частини. (Разом із тим,  суд вважає за необхідне окремо
зазначити,  про те,  що вирішуючи спір,  правомірність укладення будь-яких угод щодо
майбутнього будівництва на території військового містечка АДРЕСА_1 які
потягнули необхідність знесення казарми займаної відповідачами - судом,  не перевірялась,  так як дане питання не є предметом
розглядаємої справи).

Закон
України „Про збройні сили " в статтях 1 та 3,  а також Закон України „Про оборону
України" в статтях 2 та 10 визначають,
що Збройні сили України -'це військове формування,  на яке покладається оборона України,  захист її суверенітету,  територіальної цілісності і неподільності.
Організаційно Збройні сили України складаються із органів військового
управління,  об*єднань,  з*єднань,
військових частин, . закладів,
установ та організацій. Безпосереднє керівництво Збройними Силами
України здійснює Міністерство оброни України,
яке відповідно до  ст. 3 Закону
України „Про збройні сили України" та п.1 „Положення про Міністерство
оборони України",  затвердженого
Указом Президента України,  від
21.07.1997 року,  за № 888/97 - є
центральним органом виконавчої влади і військового управління.

Відповідно
до  ст.
14 Закону України „Про збройні сили України" майно,  закріплене за військовими частинами,  військовими навчальними закладами,  установами та організаціями Збройних Сил
України - є державною власністю та належить їм на праві оперативного
управління. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України
визначається законом.

Статтями
1 та 3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України"
визначено,  що військове майно - це
державне майно,  закріплене за
військовими частинами,  закладами,  установами та організаціями Збройних Сил
України на праві оперативного управління. До військового майна належать
будинки,  споруди,  передавальні пристрої,  всі види озброєння,  бойова та інша техніка,  боєприпаси,
пально-мастильні матеріали,
продовольство,  технічне,  аеродромне,
шкіперське,  речове,  культурно-просвітницьке,  медичне,
ветеринарне,  побутове,  хімічне,
інженерне майно,  майно зв'язку
тощо. Стаття 2-га того ж Закону визначає,
що Міністерство оброни України здійснює відповідно до закону управління
військовим майном у тому числі (у разі їх формування,  переформування),  приймає рішення щодо перерозподілу цього
майна між військовими частинами Збройних Сил України,  у тому числі в разі їх розформування.

Суд
також вважає вірним посилання позивача на норми Господарського Кодексу
України,  а саме на ч.5,   ст.
22 Кодексу,  де зазначено що держава
реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему
організаційно - господарських повноважень відповідних органів управління щодо
суб'єктів господарювання,  що належить до
цього сектора економіки і здійснюють свою діяльність на основі право
господарського відання або права оперативного управління. Частиною 1,   ст.
133 цього ж Кодексу зазначено,  що
основу правового режиму майна суб'єктів господарювання,  на якій базується їх господарська
діяльність,  становлять право власності
та інші речові права - право господарського відання,  право оперативного управління.

На
підставі зазначених вище спеціальних норм матеріального права,  суд погоджується з доводом позивача,  що військова частина А 1785 є військовою
установою,  яка фінансується за рахунок
коштів Державного бюджету і закріплене за нею майно є державною власністю,  має статус військового майна та перебуває в
оперативному управлінні частини.

Відповідно
до  ст.
326 ЦК України
- у державній власності є майно,  яке.
належить державі Україна,  від імені та в
інтересах якої право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Як було
зазначено вище,  на підставі норм  ст. 3 Закону України „Про збройні сили
України" та п. 1 „Положення про Міністерство оборони України",  затвердженого Указом Президента України,  від 21.07.1997 року,  за № 888/97 Міністерство оброни України - є

центральним
органом виконавчої влади і військового управління,  завдяки чому у відношенні до військового
майна,  МО України,  через має
право вчинювати дії що становлять зміст права власності,  відповідно до
ст.   ст.  316 та 319 ЦК України,  в т.ч.1
дії по розпорядженню таким майном.

За
наведеними вище правовими нормами,  в/ч А 1785 як раз і є
об'єктом господарювання щодо військового майна,
через який МО .України
і здійснює свої повноваження щодо майна даної категорії,  і що в свою чергу надає позивачу право
ставити питання щодо усунення будь-яких перешкод в користуванні та
розпорядженні таким майном.

Міністерством
оборони України з метою забезпечення житлом військовослужбовців та членів їх
сімей,  на земельних ділянках МО України в
м.  Одесі та Одеській області,  в липні 2005 року було прийнято рішення про
укладення низки угод з будівельними компаніями на забудову вивільнених
земельних ділянок на території військових містечок. Цим же рішенням
передбачається і списання замовником будівництва - Південним 'управлінням
капітального будівництва МО України фондів у зв'язку із забудовою земельних
ділянок (ах. 6).

Казармена
споруда АДРЕСА_1- була списана за актом командувача Південного оперативного
командування від 12.12.2005 року,
затвердженому в т.ч. Міністром оборони України А.С.  Гриценко (а.с.  7).

Згідно
до вказаного акту списання будівлі (споруди) - будівля казарми АДРЕСА_1  підлягає списанню і розібранню в зв'язку з її
плановим знесенням.

За таких
умов,  відповідачі,  які оселилися на території військового
містечка № 5 під час проходження військової служби,  та з дозволу командування військової частини
проживали в зазначеній казарменій споруді навіть після звільнення в запас -
повинні безумовно,  за першою вимогою
командування частини (як уповноваженого органу,
щодо управління військовим майном) - звільнити займану ними будівлю.

Правових
підстав (прав власності,
користування,  постійного проживання)
щодо утримання за собою даного нерухомого військового майна в позивачів - не
має.

Суд,  не погоджується з посиланням позивача на
незаконний характер проживання відповідачів в казарменій споруді  АДРЕСА_1
т.к. відповідачі не вчинювали самовільного захвату даної будівлі та
оселялися з дозволу командування,  в т.ч.
на підставі наказу командира в/ч 48330,
від 24.06.1993 року (а.с.  103). При
тому,  що суд приймає ту обставину,  за якою командування в/ч А 1785,  при здійсненні демонтажу вказаною казарменої
будівлі,  зобов'язане надати інше
казармене приміщення лише тим з відповідачів,
що на даний час продовжують проходження військової служби. Тому,  надання позивачем не гіршого,  відремонтованого (згідно наданих суду тех. документів)
приміщення для проживання на території військового містечка № 74,  військової частини А 1785,  розташованого в м.  АДРЕСА_1 - є доброю волею позивача та відповідає
принципу гуманності та соціальної відповідальності,  перед колишніми військовими.

Заперечення
відповідачів що грунтуються на відсутності в них житла та їх праві на отримання
житлової площі - не може прийматися судом як підстави відмови в задоволенні
позову,  враховуючи що питання
забезпечення громадян, , : звільнених військовослужбовців,  віднесені до категорії захисту
особистих,  а не публічних прав,  вирішується індивідуально до кожної такої
особи відповідно до норм спеціального законодавства,  якими є Закони України „Про соціальний і
правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей",  „Про державні гарантії соціального захисту
військовослужбовців,  які звільняються із
служби у зв'язку із реформуванням Збройних Сил України та членів їх
сімей",  тощо. Відповідачам під час
розгляду справи було

роз'яснено про
їх особисте право в судовому порядку захистити своє право в т.ч. на отримання
житла.

До того
ж,  при постановлені рішення,  суд прийняв до уваги і ту обставину,  що відселення відповідачів із займаної ними
казарми,  провадиться у зв'язку із
знесенням застарілої споруди на місці якої буде зведено сучасне житло квартири
в якому отримають велика чисельність в т.ч.1 військовослужбовців,  що в даний час житлом не забезпечені.

Відповідно
до ч.2,   ст.  11 ЦК
України - підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є в т.ч.
договори та інші право чини.-

За таких
умов,  суд вважає правомірними і вимоги
позову про зобов'язання укладення відповідачами з позивачем відповідного
договору,  який врегульовував би порядок,  умови та взаємні права і обов'язки сторін
стосовно надання ним приміщень для проживання у військовому містечку № 74,  військової частини А 1785,  розташованого АДРЕСА_2 (Глава 59 ЦК України)

Керуючись  ст.
ст.  1, 3,  10,
57,  60, 208 - 213 Цивільно -
процесуального кодексу України, суд -

РІШИВ:

Позов військової
частини А 1785 - задовольнити.

Зобов'язати
громадян ОСОБА_1  ОСОБА_2, ОСОБА_4  ОСОБА_5,
ОСОБА_6  ОСОБА_7,  ОСОБА_8,
ОСОБА_9,  ОСОБА_10,  ОСОБА_11ОСОБА_13  ОСОБА_14,
ОСОБА_15,ОСОБА_16,  ОСОБА_17,  ОСОБА_19 ОСОБА_20.,  ОСОБА_20 таОСОБА_21,  усунути перешкоди у здійсненні військовою
частиною А 1785 права користування та розпорядження приміщенням будівлі
казарменого типу № 2 військового містечка № 5,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
шляхом вивільнення зайнятих ними приміщень в будівлі казарми № 2,  військового містечка № 5,  розташованого за адресою: АДРЕСА_1,  з подальшим переселенням у двотижневий термін
з дня набрання судовим рішенням законної сили в приміщення будівлі казарменого
типу № 17,  військового містечка №
74,  військової частини А 1785,  розташованого в АДРЕСА_2укладанням з :в/ч А
1785 відповідного договору на тимчасове проживання в зазначеній будівлі
казарменого типу № 17,  військового
містечка № 74,  військової частини А
1785,  розташованого АДРЕСА_2

Заява
про апеляційне оскарження даного рішення,
може бути подана до суду протягом 10-ти днів,  після його проголошення. Апеляційна скарга на
дане рішення суду,  протягом 20-ти
днів,  після звернення із заявою про Його
оскарження,  може бути подана до       Апеляційного суду Одеської
області,  через Приморський райсуд м.  Одеси.