Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 грудня 2007
року   Луцький міськрайонний суд
Волинської області в складі:

головуючого-судді                                            Кихтюка
P.M.

при
секретарі                                                     Чичотці
Т.В.

з участю
позивача                                            ОСОБА_1.

представників
відповідачів                              ОСОБА_3,  ОСОБА_4.

представника
третьої особи                            ОСОБА_5.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за

позовом ОСОБА_1
до відділу обліку майна комунальної власності

виконавчого
комітету Луцької міської ради,
підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва від 19.11.2004 року
про право

власності
Луцької міської ради на нежитлове приміщення загальною площею 48, 6

кв.м.  по АДРЕСА_1 в м. Луцьку і договору
купівлі-продажу від 20 грудня

2004 року
вказаного приміщення та зобов'язати передати його у спільну власність

мешканцям
будинку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернулась в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним свідоцтва від
19.11.2004 року про право власності Луцької міської ради на нежитлове
приміщення загальною площею 48, 6 кв.м.
по АДРЕСА_1 в м. Луцьку і договору купівлі-продажу від 20 грудня 2004
року вказаного приміщення та зобов'язати передати його у спільну власність
мешканцям будинку.

Свої
вимоги мотивує тим,  що на підставі
договору дарування являється власником квартириАДРЕСА_1 в м. Луцьку. З листа
Луцької міської ради їй стало відомо,  що
відділом обліку майна комунальної власності виконавчого комітету Луцької
міської ради 20.12.2004 року підприємцю ОСОБА_2. продано частину нежитлового
приміщення по АДРЕСА_1 в м. Луцьку,  яка
являється власністю усіх мешканців будинку. Вважає,  що зазначеним відповідачем порушено
вимоги  ст. 382 ЦК України,  оскільки приміщення загального користування
являється спільною сумісною власністю квартиронаймачів та власників квартир
будинку. Так як згоди усіх співвласників щодо відчуження вказаного майна не
б}'ло,  то даний правочин слід визнати
недійсним та укладеним з порушенням вимог закону і всупереч рішенню
Конституційного Судку України від 02.03.2004 року,  яким визначено,  що допоміжні приміщення багатоповерхового
будинку є спільним майном мешканців будинку.

У
зв'язку з цим просить визнати недійсним свідоцтво про право власності Луцької
міської ради від 19.11.2004 року на нежитлове приміщення загальною

2

площею        48, 6             кв.м.              по АДРЕСА_1 в м. Луцьку і договір

купівлі-продажу
від 20 грудня 2004 року вказаного приміщення.

В
судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просили їх
задовольнити,  з підстав викладених у
заяві.

Представники
відповідачів в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову та
зазначили,  що вказане приміщення ніколи
не перебувало у спільному користуванні та не використовувалось як
допоміжне(підвальне) жильцями будинку АДРЕСА_1 в м. Луцьку,  а використовувалось як службове приміщення
ЖКП та здавалось в оренду. Просили відмовити в задоволенні позову за
безпідставністю.

Заслухавши
пояснення осіб,  які беруть участь у
справі,  дослідивши інші представлені по
справі докази,  суд прийшов до висновку,  що в задоволенні позову слід відмовити з
наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено,  що
згідно свідоцтва про право власності від 19.11.2004 року Луцькій міській раді
належало нежитлове приміщення загальною площею 48, 6 кв.м.  по АДРЕСА_1 в м. Луцьку(а.с. Ю).

На
підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20.12.2004 року
вказане приміщення придбано підприємцем Чехрановою С. Л.(а.с. 7-9).

Відповідно
до  ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини,  на які
вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

В
судовому засіданні позивач не представила суду доказів та не довела,  що нежитлове приміщення загальною площею 48,
6 кв.м.  по АДРЕСА_1 в м. Луцьку належало
та перебувало у спільному користуванні жильців даного будинку і
використовувалось ними як допоміжне (підвал тощо).

Пояснення
позивача з цього приводу спростовуються матеріалами інвентаризаційної справи на
будинок АДРЕСА_1 в м. Луцьку,  з якої
вбачається,  що спірне приміщення
зазначене як контора та розташоване на першому поверсі будинку(а.с. 72
інв.справи №626). У спільному користуванні жильців перебуває інша частина
будинку загальною площею 60, 2 кв.м.

Вказані
обставини підтверджуються також повідомленням ЖКП №1,  у віданні якого перебувало вказане
приміщення,  з якого вбачається,  що нежитлове приміщення площею 48, 6
кв.м.  по АДРЕСА_1 в м. Луцьку
підприємством у 1980-1990 роках здавалось в оренду. З 24.01.2003 року воно
передане в оренду підприємцю ОСОБА_2. Мешканці будинку використовують іншу
частину приміщення як комори.(а.с. 72 інв.справи №626).

Зазначене
ствердила в судовому засіданні представник ЖКП №1,  яка крім цього,  пояснила,
що продане приміщення мешканцями будинку ніколи не використовувалось.

Відповідно
до  ст. 60 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл,  селищ,
міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно.
Право комунальної власності захищається законом нарівні з правами інших
суб'єктів.

Враховуючи
вище наведене,  суд не вбачає порушень вимог
закону при відчуженні Луцькою міською радою майна комунальної власності
підприємцю ОСОБА_2.,  оскільки
згідно  ст. 4 ЖК України,  Закону України «Про приватизацію невеликих
державних підприємств(мала приватизацію)» спірне майно не відноситься до житлового
фонду та є окремим індивідуально визначеним майном,  яке підлягає приватизації.

з

Поряд з
цим позивач не представила суду доказів про використання мешканцями будинку
нежитлового приміщення площею 48, 6 кв.м.
по АДРЕСА_1 в м. Луцьку як допоміжне приміщення,  у зв'язку з чим,  суд також не вбачає невідповідності
укладеного договору рішенню Конституційного Судку України від 02, 03.2004 року.

Таким чином,  позивач всупереч  ст. 60 ЦПК України не представила суду
доказів та не довела наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про
право власності Луцької міської ради від 19.11.2004 року на нежитлове
приміщення загальною площею 48, 6 кв.м.
по АДРЕСА_1 в м. Луцьку і договору купівлі-продажу від 20 грудня 2004 року
вказаного приміщення.

А тому
суд,  дослідивши та оцінивши представлені
докази в їх сукупності,  приходить до
висновку,  що в задоволенні заявленого
позову слід відмовити за безпідставністю.

На
підставі наведеного та керуючись
ст.  ст. 3,  4,
10,  57-60,  63,
64,  66,  88,
209 ч.3,  216,  218 ЦПК України,   ст. 4 ЖК України,  Законом України «Про приватизацію невеликих
державних підприємств(мала приватизацію)»,
ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»,   ст. 3, 15,
203,  215,  225,
355, 368, 369, 282 ЦК
України,  суд,  -

вирішив:

В
задоволенні позову ОСОБА_1 до відділу обліку майна комунальної власності
виконавчого комітету Луцької міської ради,
підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва від 19 листопада
2004 року про право власності Луцької міської ради на нежитлове приміщення
загальною площею 48, 6 кв.м.  по АДРЕСА_1
в м. Луцьку і договору купівлі-продажу від 20 грудня 2004 року вказаного
приміщення та зобов'язати передати його у спільну власність мешканцям будинку -
відмовити.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської
області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги,  з
подачею її копії до суду апеляційної інстанції або в порядку,  передбаченому ч.4  ст. 295 ЦПК України.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження,  але апеляційна скарга не
була подана у строк,  встановлений  ст. 294 ЦПК України,  рішення суду набирає законної сили після
закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення,  якщо його не скасовано,  набирає законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.