Справа № 2-1582
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ.

30 січня
2007 року. Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області

у
складі:    головуючого -      судді Шестакової З.С.

при
секретарі -                                  Новиковій
І.М.

за
участю: позивача -                       ОСОБА_1

відповідача
-                                      ОСОБА_2

представника
відповідача - ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м.  Нікополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  в якості третіх
осіб: відділ громадянства та реєстрації фізичних осіб Нікопольського MB УМВС
України в Дніпропетровській області,
комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна контора - З"
про визнання особи такою,  що втратила
право користування житловим приміщенням,
та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення,  суд

встановив:

ОСОБА_1
3вернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_2 таким,  що втратив право користування житловим
приміщенням.

Свої
вимоги мотивує тим,  що він є наймачем
квартири АДРЕСА_1.

За
вказаною адресою з 1988 р. зареєстрований також відповідач ОСОБА_2,
але він з моменту реєстрації у квартирі жодного дня в ній
не проживав,  та ніяких його речей в
квартирі не мається. Крім того,  він
ніколи не оплачував комунальні послуги,
та не мав наміру проживати у квартирі. Знятися з реєстрації у
добровільному порядку не бажає.

Він,  ОСОБА_1,
не перешкоджав відповідачеві користуватися квартирою.

У даний
час йому важко оплачувати комунальні послуги за ОСОБА_2,
крім того,  він має
намір приватизувати квартиру.

Зважаючи
на те,  що відповідач не проживає в
спірній квартирі більш шести місяців без поважних причин,  позивач вважає,  що ОСОБА_2 втратив право користування
житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1,
а тому підлягає знятті з реєстрації в цій квартирі.

Відповідач
ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав і суду показав,  що в спірній квартирі він прописався у 1988 p.,
але в ній ніколи не проживав,  та членом сім'ї позивача не був.

З 1988
по 1996 р. він постійно проживав у своєї дружини,  ОСОБА_4 ,
за адресою: АДРЕСА_2. У 1996 р. був засуджений к позбавленню
волі,  де пробув до грудня 1999 р. З
грудня 1999 р. протягом 1 року 2 місяців він проживав у матері за адресою:
АДРЕСА_3. У 2001 р. він знову був засуджений,
та повернувся з місць позбавлення волі 28.12.2005. Після повернення з
місць позбавлення волі він не міг жити з матір'ю через те,  що вона створила сім'ю,  а з її чоловіком у нього склалися неприязні
стосунки.

В січні
2006 р. він
вирішив жити за місцем реєстрації та пішов до позивача,  але ОСОБА_1 до квартири його не пустив.

З
питанням про те,  що позивач перешкоджає
йому жити у квартирі,  він в ніякі органи
не звертався,  також не бажав він
судитися з ОСОБА_1,  поки позивач сам не
звернувся до суду з позовом про визнання його таким,  що втратив право користування жилим
приміщенням.

Мати відповідача
ОСОБА_5 постійно платила позивачеві гроші за квартиру.

Зважаючи
на те,  що він немає іншого житла,  позивач перешкоджає йому жити у спірній
квартирі,  крім того,  він хворий на туберкульоз,  ОСОБА_2 просив суд вселити його в квартиру
АДРЕСА_1,  допустивши негайне виконання
рішення суду,  та відмовити ОСОБА_1 у
позові.

Представник
відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_2 підтримала,  просила вселити його в квартиру
АДРЕСА_1,  допустивши негайне виконання
рішення в частині вселення ОСОБА_2
в квартиру. Також просила врахувати те,
що відповідач тривалий час знаходився в місцях позбавлення волі,  хворий на туберкульоз,  а тому має право на захист його порушеного
права на житло відповідно до Закону України „Про соціальну адаптацію осіб які
відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний
строк" та  ст.  48 Конституції України.

В позові ОСОБА_1 просила відмовити.

В свою
чергу позивач ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав. Суду показав,  що відповідач ніколи до нього не
приходив,  та не бажав жити у квартирі
АДРЕСА_1. Заперечував він проти того,  що
мати відповідача давала йому за квартиру гроші.

Представники
третіх осіб: відділ громадянства та реєстрації фізичних осіб Нікопольського MB
УМВС України в Дніпропетровській області та комунальне підприємство
"Житлово-експлуатаційна контора - 3" до суду не з'явилися,  з позовом ознайомлені,  про час слухання справи належним чином
повідомлені,  надали суду заяви,  де просять заслухати справу в їх відсутності.

Заслухавши
думку сторін,  допитавши свідків,  вивчивши матеріали справи,  суд приходить до наступного.

Відповідно
до ч. 1  ст.  71 ЖК України при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців.

Згідно  ст.  72
ЖК України визнання особи такою,  що втратила
право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки,  провадиться в
судовому порядку.

Судом
встановлено,  що квартира АДРЕСА_1 на
підставі ордеру була надана ОСОБА_6 на сім'ю з 3 чоловік: його,  дружину ОСОБА_7  і сина ОСОБА_1 (а.с.  5).

ОСОБА_6
і ОСОБА_7  померли,  тому зараз наймачем квартири АДРЕСА_1 є
позивач ОСОБА_1 (а.с.  6).

Ще при
житті ОСОБА_7  у 1988 р. в квартиру був
прописаний відповідач ОСОБА_2 (а.с.
6,  51),  але з моменту прописки жодного дня в квартирі
не проживав.

Той
факт,  що ОСОБА_2 ніколи в квартирі
АДРЕСА_1 не проживав,  підтвердили в
судовому засіданні свідки ОСОБА_8,
ОСОБА_9,  ОСОБА_10,  які суду показали,  що вони є сусідами позивача та постійно
проживають у будинку АДРЕСА_1 з моменту його заселення протягом 30 років. Вони
ніколи не бачили відповідача,  не
приходив він і до позивача. Речей його в квартирі ОСОБА_1 не мається.

Свідок
ОСОБА_11  суду пояснила,  що з 1992 р. до 1996 р. ОСОБА_2 проживав у
своєї дружини,  ОСОБА_4 ,  за адресою: АДРЕСА_2. Потім він був
засуджений до позбавлення волі. Більш вона його не бачила.

Як
вбачається із статті «Наркобизнес,  который лопнул» у газеті
„Кримінал" № 45 від 8.11.2001 (а.с.
14) з 1999 р. по 2001 ОСОБА_2 проживав у свого друга ОСОБА_12.

Згідно
акту від 19.09.2006 ОСОБА_2
у спірній квартирі не проживає більш 6 місяців (а.с.  7).

Крім
того,  у судовому засіданні відповідач
ОСОБА_2 підтвердив те,  що він з часу
прописки у квартирі АДРЕСА_1 не проживав. Вирішив жити за місцем реєстрації
тільки в січні 2006 р. Не заперечував проти того,  що з 1992 р. до засудження у 1996 р. він
проживав у своєї дружини,  ОСОБА_4  Після повернення з місць позбавлення волі у
грудні 1999 р. деякий час проживав у матері,
а потім у друга ОСОБА_12
до моменту затримання за скоєння злочину в травні 2001 р.

Свідок
ОСОБА_13 суду показала,  що відповідач
улітку 2006 р. звернувся до Громадської організації „Нікопольський центр
духовної та соціально-психологічної реабілітації „Відкриті двері" з
проханням допомогти йому вселитися в квартиру.

Суд також враховує те,  що ОСОБА_2 з
1988 р. до суду з позовом про вселення в квартиру не звертався,  не приймав ніяких мір для врегулювання даного
питання; з вимогами про вселення звернувся до суду лише після того,  як було відкрите провадження по справі
ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким,  що
втратив право користування житловим приміщенням.

При
таких обставинах,  суд дійшов
висновку,  що відповідач під час
знаходження на волі не проживав в квартирі ОСОБА_1 без поважних причин та не
бажав проживати з позивачем у спірній квартирі.

Не може
суд взяти до уваги доводи відповідача і його представника в тій частині,  що позивач перешкоджав ОСОБА_2 вселитися в
спірну квартиру,  з наступних підстав.

Так,  відповідач суду показав,  що ОСОБА_1 не впустив його у квартиру в січні
2006 p.,  але з питанням про те,
що позивач перешкоджає йому проживати у квартирі,  він в ніякі органи не звертався.

Позивач
у судовому засіданні пояснював,  що
ОСОБА_2 до нього з питанням про вселення в квартиру не звертався,  а тому він не міг чинити йому які-небудь
перешкоди.

В цій
частині доводи позивача підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_8,  ОСОБА_9 і ОСОБА_10

Таким
чином,  суд вважає,  що відповідач ОСОБА_2 не надав суду
доказів,  які б підтверджували той
факт,  що позивач перешкоджав йому
проживати в квартирі АДРЕСА_1.

Не довів
ОСОБА_2 також те,  що він оплачував
комунальні послуги за спірну квартиру.

Доводи
свідка ОСОБА_5,  яка приходиться матір'ю ОСОБА_2,
в тому,  що вона
щомісячно надавала позивачеві гроші за квартиру,  не обгрунтовані,  оскільки вона суду ніяких доказів цього не
надала. Натомість суд вважає,  що позивач
дійсно сам несе витрати на утримання житла,
оскільки цей факт підтверджується документально (а.с.  36-40,
60).

Інших
доказів,  які б підтверджували ці
факти,  судом не добуто.

Суд не
може покласти в основу рішення доводи свідка ОСОБА_13 у тій частині,  що позивач не давав відповідачеві змоги жити
у квартирі,  оскільки це їй відомо зі
слів відповідача ОСОБА_2

З
урахуванням викладених обставин та добутих доказів,  суд дійшов висновку,  що відповідач ОСОБА_2 відповідно до  ст.
ст.  71,  72 ЖК України втратив право користування
житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1,
а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

В той же
час відповідач ОСОБА_2,  усупереч  ст.  10 ЦПК України,  належним чином не довів те,  що позивач перешкоджав йому вселитися у спірну
квартиру,  та якими саме діями

позивач порушив його право користування житлом,  а тому в зустрічному позові ОСОБА_2 про
вселення в квартиру слід відмовити.

На
підставі  ст.  88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивача ОСОБА_1 повинен бути стягнутий судовий збір в сумі 8, 5 грн.
(а.с.  1),  а також витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі 7, 5 грн. (а.с.  2).

Керуючись  ст.
ст.  10, 11,  88, 209,
212,  214-215, 217-218 ЦПК,  71,  72
ЖК України,  суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1
задовольнити.

Визнати
ОСОБА_2 таким,  що втратив право
користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1,  зобов'язав Відділ громадянства те реєстрації
фізичних осіб Нікопольського MB УМВС України в Дніпропетровській області зняти ОСОБА_2 з
реєстрації за вказаною адресою.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір - 8, 5 грн.,  витрати на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи - 7, 5 грн.,  а всього в
розмірі 16 грн.

У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення відмовити.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом
подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги,  з подачею її копії до апеляційної інстанції
або в порядку ч.4  ст. 295 ЦПК України.