Справа
№ 2-380/07
Індустріальний районний суд м.
складі:  головуючого   судді
при секретарі             Карпенко В.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому  засіданні цивільну справу за позовом
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: КЖЕП № 26 про усунення перешкод у
січні 2007 року  позивачка звернулася до
суду з позовом до відповідачів про
перешкод у користуванні квартирою посилаючись на те, що вона
у шлюбу з ОСОБА_2 з 15.10.2005 року до
2006 року. З 01 вересня 2005 року вона була зареєстрована у квартирі
20.06.2006 року батьки її чоловіка фактично вигнали її з
З вказаного часу вона вимушена проживати у подруги, так як іншого
не має.  Вважає, що відповідачі незаконно
чинять їй перешкоди у
квартирою. Просила  усунути перешкоди у
користуванні житловим
приміщенням  та вселити її у квартиру АДРЕСА_1.
судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги та просила задовольнити.
Відповідач  ОСОБА_3 у судове засідання з'явився. Позовні
визнав. Суду пояснив, що він є власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.
Позивачка уклала шлюб з
сином і тому він дав згоду на її реєстрацію у спірній квартирі.  Але всі
по квартирі ніс він та його дружина. Влітку 2006 року син захворів і
на стаціонарному лікуванні. Коли позивачка перестала відвідувати
у лікарні, він поїхав на квартиру, де жив син разом із позивачкою  і
що позивачки там немає, але у квартирі відсутня більша частина речей.
що квартиру пограбували, він звернувся до міліції.  В процесі огляду
співробітниками міліції, була знайдена записка позивачки, з якої було
що вона виїхала з квартири. У зв'язку із цим працівниками міліції була
постанова про відмову  у порушенні
кримінальної справи. Через знайомих

він
розшукав позивачку. Вона повідомила, що не хоче більше жити з його сином.

Шлюб
між позивачкою та його сином було розірвано. Після розірвання шлюбу

позивачка,
не звертаючись попередньо до нього чи його чина, звернулася до

органів
міліції із заявою про перешкоду їй у користуванні квартирою. Оскільки

на
той час вона вже не була членом їх сім'ї, вони не хотіли, щоб вона проживала

разом
із ними. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач
ОСОБА_2 у судове засідання з'явився. Позовні

вимоги
не визнав. Суду пояснив, що він знаходився з позивачкою у шлюбі до

листопада
2006 року.   Вони проживали разом із нею
у спірній квартирі, а його

батьки  проживали за
іншою адресою. У червні 2006 року у нього була інфекційна

ангіна
і він знаходився на стаціонарному лікуванні. Позивачка  прийшла до нього

у
лікарню і сказала, що їй потрібні гроші. Більше вона до нього не
приходила.

Потім
він дізнався, що вона пішла від нього, забравши свої речі та побутову

техніку,
яку вони придбали разом. Тому він, одужавши, подав позов до суду про

розірвання
шлюбу. Позивачку він бачив тільки один раз у залі судового

засіданні,
коли розглядалася справа про розірвання шлюбу. Вона не мала наміру

повертатися
до нього і не висловлювала наміру жити у спірній квартирі. За весь

час
після того, як позивачка покинула його, він їй не чинив перешкод у

користуванні
квартирою. Замки на вхідних дверях не мінялися, у позивачки були

ключі
від квартири. На теперішній час у квартирі АДРЕСА_1 проживають його батьки.
Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник
третьої особи у судове засідання не з'явився. У матеріалах справи є

лист
КЖЕП № 26, з якого вбачається, що третя особа просить слухати справу без

участі
представника.

Суд,
заслухавши пояснення сторін, показання свідків,
вивчивши матеріали

справи,
вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Як
встановлено у судовому засіданні, власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 є  ОСОБА_3,

власником
1/3 частини квартири є ОСОБА_2, що

підтверджується
технічним паспортом на квартиру (а. с. 50-52). З 01 вересня

2005
року позивачка була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 5). Згідно
Свідоцтва про шлюб (а. с.

6)
15 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб. Власники
квартири не заперечували проти

реєстрації
позивачки як члена сім'ї співвласника. У спірній квартирі після

укладення
шлюбу проживали позивачка та її чоловік. У червні 2006 року Годун О.

М.
знаходився на стаціонарному лікуванні з приводу інфекційної ангіни. 21

червня
2006 року, коли ОСОБА_2 знаходився у лікарні,
позивачка, забравши

свої
речі та деякі інші речі, добровільно залишила квартиру. Підтвердженням

цього
є записка, яку залишила позивачка своєму чоловікові у квартирі (а. с.

44).
Позивачка не надала суду доказів того, що її вимусили залишити квартиру,

що
дану записку вона написала під психологічним тиском зі сторони батьків

чоловіка.  До органів міліції чи суду за захистом свого
права позивачка після

того,
як за її словами, батьки її чоловіка змусили її покинути квартиру, не

зверталася.  Відповідач ОСОБА_3, коли не знайшов речей
позивачки у квартирі,

звернувся
до органів міліції із заявою про крадіжку, на яку отримав відповідь №

6717
від 04.07.2006 року (а. с. 43). З відповіді начальника Індустріального РВ

вбачається,
що в ході проведення перевірки було прийнято рішення про відмову у

порушення
кримінальної справи.

Відповідно
до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше

як
за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на

підставі
доказів сторін та інших осіб. які беруть участь у справі.

Позивачкою
не надані суду докази того, що відповідачі якимось чином чинили їй

перешкоди
у користуванні квартирою. Позивачка не надала суду доказів того, що

вона
за час проживання у спірній квартирі або після того вносила квартирну

плату
та  плату за комунальні послуги чи
якимось іншим  чином несла витрати по

утриманню
спірної квартири. Позивачка мала ключі від квартири, замки на вхідних

дверях
після 21.06.2006 року не мінялися.
Позивачка не висловлювала наміру

подалі
проживати з ОСОБА_2 однією сім'єю у спірній квартирі. У липні 2006

року
ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу з

позивачкою.  І навіть після того, як позивачка та
відповідач зустрілися у

судовому
засіданні, вона не висловлювала наміру вселитися у спірну квартиру та

проживати
там. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від

20
листопада 2006 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. В

рішенні
суду було встановлено, що сторони тривалий час не ведуть сумісне

господарство,
не підтримують шлюбні відносини, не живуть однією сім'єю,

мешкають
за різними адресами. Дане рішення суду позивачкою не оскаржувалося і

набрало
законної сили.

Відповідно
до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у

цивільній
справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших

справ,
у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці

обставини.

Після
розірвання шлюбу 24 листопада 2006 року позивачка звернулася до

Індустріального
РВ із заявою про чинення їй перешкод у проживанні в квартирі.

Постановою
від 24.11.2006 року було відмовлено у порушенні кримінальної справи

(
а. с. 8).

Суд
критично відносить до показань свідка ОСОБА_4, оскільки їй було

відомо
тільки зі слів позивачки, що останню вигнав із квартири чоловік, чи мала

позивачка
ключі від квартири та чи намагалася там проживати, вона не знає, та

свідка
ОСОБА_5, оскільки їй було відомо про все, що відбувалося, тільки

зі
слів матері відповідача ОСОБА_2  Свідок
ОСОБА_6 у судовому засіданні

показав,
що він особисто був у квартирі, де проживав брат разом із позивачкою,

21
червня 2006 року. Брат у той час знаходився у лікарні. У квартирі були

відсутні
речі позивачки, пральна машина, комп'ютер, телевізор. Замки у квартирі

не
змінювали і у позивачки залишалися ключі від квартири.

Відповідно
до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку

(квартири)
належать особи, зазначені в статті 64 цього Кодексу.

Відповідно
до ч. 3 ст. 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій

цієї
статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в

займаному
житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач

і
члени його сім'ї.

При
судовому розгляді справи було встановлено, що позивачка виселилася із

спірної
квартири у червні 2006 року добровільно, впродовж п'яти місяців не

вчиняла
будь-яких дій для вселення та  проживання
у квартирі відповідачів, не

вносила
квартирну плату та  плату за комунальні
послуги, перестала бути членом

сім'ї
одного із власників квартири, не надала суду доказів чинення їй перешкод

у
користуванні житловим приміщенням і тому позовні вимоги  задоволенню не

підлягають.

Керуючись ст. ст. 64, 156  України, ст. ст. 11, 15, 60,  212, 213,

214,
215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської

області
через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі у

10-ти
денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і

подання
після цього протягом 20-ти днів апеляційної скарги або без подання

заяви
про апеляційне оскарження шляхом подачі апеляційної скарги на протязі

10-ти
днів з дня проголошення рішення.

Суддя

С.Г.  Зосименко