Справа №2-35-2007
РІШЕННЯ

I
М Е Н Е М  У К Р АІ Н И

25 жовтня 2007 року Лозівський міськрайонний суд
Харківської області у складі:

·
головуючого -
судді - Помазан
В.А.

·
при секретареві
- Фальковій І.М.

·
за участю
адвоката - Шевченко Л.М.

·
за участю
адвоката-Соколової Р.І.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Лозова Харківської області у залі суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2до
ОСОБА_3, третьої особи: опікунської ради виконкому Лозівської міськради про
стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення моральної
шкоди, посилаючись на те, що неповнолітній ОСОБА_2 є рідним сином відповідача.
На протязі 2004-2005 року відповідач аліменти на утримання сина не виплачує.
Таким чином, заборгованість по сплаті аліментів складає 1650 грн., ні якого
батьківського піклування сину не оказує. Відповідач без рішення суду вивіз з
будинку речі, вчиняв скандали, бійки. Всі ці дії негативно вплинули на стан
здоров'я сина, його розвиток та навчання, згідно з рішенням ВКК син потребує
постійного лікування, у зв'язку із захворюванням «вегето-сосудисто дистонія,
затяжний невротичний стан». Просить стягнути з відповідача моральну шкоду
заподіяну неповнолітньому сину у розмірі 5000 грн..

Позивач
у судове засідання з'явилася, вимоги, викладені в позовній заяві, підтримала та
пояснила, що відповідач не приділяє уваги вихованню сина, у нього не має ніяких
батьківських почуттів. В 2005 році вивіз майно з будинку, а саме: телевізор,
музичний центр, всі ці обставини вплинули на нервову систему дитини, у зв'язку
з чим вона зверталася до лікарні, де йому був встановлений діагноз - «затяжне
невротичне становище». В зв'язку зі станом здоров'я син потребує додаткової
уваги та батьківського піклування, чого відповідач не надає. На теперішній час
син навчається в технікумі, за період навчання батько ні разу не поцікавився де
навчається його син, як він вчиться, не надає йому матеріальної допомоги.

Відповідач у судове засідання з'явився, позов не визнав
та пояснив, що перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачем з 02 березня 1991
року по 18 жовтня 2001 року. Про те, що позивач розірвала з ним шлюб в 2001
році він дізнався лише в серпні 2004 року, коли вона почала звертатися до суду
про стягнення аліментів, розподіл майна, виселення з домоволодіння. Коли
вирішувалося питання про стягнення з нього аліментів, він не працював, хворів,
знаходився на обліку у центрі зайнятості, отримував 90 грн. матеріальної
допомоги, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість по аліментам, але
на теперішній час заборгованість складає лише 200 грн., яку він найближчим
часом має намір погасити. До створення позивачем конфліктних ситуацій в сім'ї,
відносини з сином були добрі, але потім ОСОБА_1 почала дитину налаштовувати
проти нього, він намагався спілкуватися з сином, але дитина піддалася впливу
матері, в зв'язку з чим всі його старання були марні. Посилання позивача, що
його дії негативно вплинули на стан здоров'я сина не відповідають дійсності,
оскільки з початку 2005 року він в будинку не мешкає, так як ОСОБА_1 його
вигнала. Крім того, він має ще синів, з якими в нього дуже доброзич.1иві та
теплі відносини. Також спілкується з сином ОСОБА_1 від першого шлюбу. Таким
чином, він не вбачає своєї вини в

негативному впливі на сина та погіршення його стану здоров'я.

Представник
третьої особи - опікунської ради виконкому Лозівської міськради у судове
засідання з'явилася, позовні вимоги позивача не підтримала та пояснила, що
згідно Сімейного Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її
фізичний, дцховний та моральний розвиток. Як встановлено у судовому засіданні
відповідач займався вихованням сина, але потім сім'я розпалася, відповідач
проживає окремо, намагається спілкуватися з сином, але ОСОБА_2 підпав під вплив
матері і не бажає спілкуватися з батьком, і це його право. Вважає, що позивач
не надала суду доказів про спричинення їх неповнолітньому сину моральної шкоди,
в зв'язку з чим в задоволені позову необхідно відмовити.

Вислухавши
пояснення сторін, третьої особи, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов
таким, що задоволенню не підлягає, так як у судовому засіданні встановлено, що
сторони перебували в зареєстрованому шлюбі 02 березня 1991 року по 18 жовтня
2001 року. Від данного
шлюбу мають сина - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження.

Позивач
просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000 грн. посилаючись
на те, що ОСОБА_3 вихованням сина не займається, не спілкується з ним, не
виявляє ніякого піклування до нього, без рішення суду вивіз з дому майно, а
саме: телевізор, музичний центр, чим травмував дитину, що негативно вплинуло на
стан його здоров'я, розвиток та навчання. Згідно з рішенням ВКК син потребує
постійного лікування, у зв'язку із захворюванням «вегето-сосудисто дистонія,
затяжний невротичний стан».

У
відповідності до Постанови Пленума Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 зі змінами від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під спричиненням моральної шкоди
слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно
до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні
честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях, у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні прав власності, нормальних життєвих
зв'язків, порушенні стосунків з оточуючими людьми.

Як
встановлено в судовому засіданні відповідач до 2004 року не знав, що позивач
розірвала з ним шлюб, так як вони проживали однією сім'єю, вели спільне
господарство. З 2004 року позивач почала звертатися до суду з різними позовними
вимогами: стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав, розподіл майна
подружжя, про виселення відповідача з домоволодіння, в зв'язку з чим їх
стосунки погіршилися і відповідач змушений був залишити сім'ю і проживати
окремо. ОСОБА_3 не заперечує того факту, що він забрав телевізор та музичний
центр, оскільки це подарунки друзів йому на юбілей. Він також забрав один із
трьох холодильників, які були в сімї. Той факт, що телевізор та музичний центр
були подарунками відповідачу на день народження не заперечувала в судовому
засіданні ОСОБА_1, але ціми речами користувався їх син.

Посилання
позивача на те, що на протязі 2005 року ОСОБА_3 зі своїми друзями приїжджали в
будинок, вчиняли скандали, бійки в присутності сина, ображали його, що
підтверджується документами Лозівського МРВ не знайшло свого відображення в
судовому засіданні, так як згідно матеріалів про відмову в порушенні
кримінальних справ від 28.02.2005р., 14.04.2005 p.,
06.060.2005р., 19.09.2005р. вбачається, що сварки між
колишнім подружжям виникали на ґрунті особистих неприязних стосунків, як з
однієї так і з другої сторони, та в порушенні кримінальних справ відносно
ОСОБА_3 відмовлено по ст. 6 п. 2 КПК України - за відсутності складу злочину.

Також в
судовому засіданні встановлено, що саме позивач розповідала сину про розгляд
справ у суді, про їх взаємовідносини з батьком та висловлювала свою неприязнь
до відповідача.

У відповідності до ст. 157 Сімейного Кодексу України той
із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте

спілкування з нею.

В
судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 намагався спілкуватися з сином,
проявляв турботу до нього, зустрічався з ним, але син не відповідав йому
взаємністю і це його право, так як згідно ст. 15 Закона України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, дитина, яка
проживає окремо від одного із батьків, має право на підтримання з ним
регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Таким чином,
ОСОБА_2реалізував своє право на спілкування з батьками.

При
вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають
з'ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'зку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

В
судовому засіданні позивач не довела в чому виявилася вина в заподіянні
моральної шкоди ОСОБА_3, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно ОСОБА_2, з яких міркувань вона виходила, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

На
підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

На
підставі ст.ст. 81, 88 ЦПК України суд стягує з позивача судові витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в Лозівському
міськрайонному суді Харківської області у розмірі 7,50 грн. та державне мито у
розмірі 17 грн. на користь держави.

Керуючись
ст.ст. 10, 57, 60, 81, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 23 ЦК України, ст.ст. 155, 156, 157 Сімейного Кодексу України,
ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року,
Постановою Пленума
Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 зі
змінами від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», суд,-

ВИРІШИВ:

В
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2до
ОСОБА_3, третьої особи: опікунської ради виконкому Лозівської міськради про
стягнення моральної шкоди - відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_1 судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
цивільної справи в Лозівському міськрайонному суді Харківської області у розмірі
7,50 грн. на користь держави на р/р 0015 в УДК м. Лозова, , МФО 851011, код бюджетної класифікації 22050000 та державне
мито у розмірі 17 грн. на користь держави на р/р 0015 в Лозівське УДК, код
ОКПО 24134414, банк ГУДКУ в Харківської області, МФО 851011.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до
апеляційного суду Харківської області через Лозівський міськрайонний суд
Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення
заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів
апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку
ч. 4 ст. 295 ЦПК України.