Справа 2-66/07
РІШЕННЯ

Іменем України

21 грудня
2007року    Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області у складі:
головуючого - судді Пустовіт З.П при секретарі Гоноболіній О.І.,

з участю позивачів ОСОБА_1,
ОСОБА_2, представника позивачів ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6, експерта ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в М.Бердянську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2
до ОСОБА_4 про відшкодування вартості витрат на будівництво житлового будинку
у зв'язку з договором довічного утримання, уточненим та додатковим позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування безпідставно придбаного майна, за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, виконавчого комітету Бердянської міської ради про
визнання частково недійсними рішень виконкому,

ВСТАНОВИВ:

В березні 1999
року ОСОБА_1 пред'явив позов до ОСОБА_4 про стягнення
затрат, пов'язаних з договором довічного утримання та моральної шкоди, в якому
просив стягнути з відповідача затрати, пов'язані з виконання зобов'язань за договором довічного утримання в сумі 885 грн.,
понесені на реконструкцію будинку в сумі
13827 грн. та моральну шкоду в розмірі 30000 грн. В позові зазначав, що договір
довічного утримання ОСОБА_4 із ним був укладений добровільно і зобов'язання
виконувались належним чином, але потім відповідач під впливом своїх родичів
почала відмовлятись від матеріального забезпечення, продуктів харчування
та фізичної допомоги, пред'явивши позов про
його розірвання. Тому позивач просив відшкодувати йому матеріальне забезпечення
відповідача за період з 15.07.197р. до 01.09.1998 року в розмірі 885 грн. Після укладення договору позивач
за власні кошти та особистою працею здійснив
реконструкцію будинку, в тому числі прибудував додаткові житлові кімнати, службові
приміщення, виконав роботи по впорядкуванню території, установив сантехнічне обладнання тощо, за рахунок чого
будинок в якісному відношенні став кращим і за оцінкою БТІ станом на 08.10.1998
року був оцінений в 13676 грн. замість 4174 грн. на момент укладення договору.
Проте і після його оцінки позивачем були виконані додаткові будівельно-ремонтні
роботи, тому будинок він оцінює в 18000 грн.

2

Таким чином, понесені
затрати по будинку становлять 13827 грн., а всього затрати, пов'язані з виконанням договору довічного утримання,
становлять 14812 грн., які він просив стягнути з відповідача. Крім
цього, просив відшкодувати моральну шкоду, яку він визначив у 30000 грн.,
пов'язану з тим, що його сім'я після укладення договору довічного утримання була знята з квартирного обліку, а коли відповідач в
судовому порядку просить розірвати договір,
вони залишаються без житла та без надії на його придбання.

В червні 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом уточнили позовні вимоги до ОСОБА_4 та, посилаючись на ті ж самі обставини щодо
укладення договору довічного утримання від 15.07.97р. та його розірвання за
рішенням суду від 06.09.1999 року, зазначили в позові, що в
період дії договору між ними та відповідачем не було ніякої домовленості про створення спільної власності при переобладнанні і
добудові житлового будинку. С переходом до
ОСОБА_1 права власності на будинок у зв'язку з укладенням договору довічного утримання до нього перейшло і право на
отримання дозволів на реконструкцію та переобладнання
будинку згідно рішення виконкому №270 від 05.06.1997р. Крім цього,
рішенням виконкому №583 від 22.10.1998 року виконані ним переобладнання і прибудови були узаконені і на них оформлені правові
документи. Вартість понесених затрат
на будівництво, згідно висновку експертизи від 15.02.2002 року, склала
17152 грн., а на період жовтня 1998 року додатково ще 5806 грн. На підставі ст.
469 ЦК України, ст. 22 КпШС України позивачі просили стягнути з відповідача на
їх користь 43001,53 грн. з урахуванням інфляції.

У вересні 2003 року відповідач ОСОБА_4 подала до суду позов до ОСОБА_1, ОСОБА_2, виконкому Бердянської міської ради, в якому
просила визнати недійсними пункт 1.7 рішення
виконкому №270 від 05.06.1997 року та пункт 3.1 рішення виконкому №583 від 22.10.1998 року, посилаючись в позові на те, що ОСОБА_1
в період з 1997 року до розірвання договору довічного утримання здійснив ряд
будівельних та реконструктивних робіт в будинку АДРЕСА_1. Під час судових засідань їй стало відомо, що всі роботи ОСОБА_1 проводив
на підставі п.1.7 рішення виконкому Бердянської міської ради №270 від
05.06.1997 року, згідно якому ОСОБА_4 дозволена розробка проектної документації на будівництво житлової прибудови до
будинку, гаража, підсобного приміщення, яке складається із санвузла,
ванної, кладової і на переобладнання у житловому
будинку. Вона особисто не зверталась із заявою до виконкому за наданням дозволу на проведення будівельних робіт, а
ОСОБА_1 сфальсифікував заяву і подав від її імені, а отримавши дозвіл,
незважаючи на її заборони, здійснив будівництво, чим порушив її право власності. Пізніше, під час
знаходження в провадженні суду її позову до нього про розірвання договору довічного утримання, звернувся до
міськвиконкому із заявою про
оформлення самочинних будівель, а виконком без урахування її думки як власника
будинку прийняв рішення №583 від 22.10.1998 року, пунктом 3.1. якого дозволив ОСОБА_1 узаконення самочинних будівель.
Своїми діями відповідачі порушили її право власності на володіння, користування
і розпорядження належним будинком, оскільки вона не потребувала в його
переобладнанні. На підставі ст. 48 Закону
України «Про власність» просила визнати недійсними п.1.7 рішення виконкому №270 від 05.06.1997р. та п.3.1 рішення виконкому
№583 від 22.10.1998р.

3

У грудні 2006
року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уточнили позовні вимоги до ОСОБА_4, подавши до
суду позов про стягнення безпідставно придбаного
майна, зазначивши в ньому ті ж самі обставини щодо укладення договору довічного утримання від 15.07.1997р., його розірвання
за рішенням суду від 06.09.1999 року та проведення в період дії договору
ОСОБА_1 переобладнання та реконструкції в
будинку АДРЕСА_1 на підставі рішень виконкому
№270 від 05.06.1997р. та їх оформлення за рішенням виконкому №583 від 22.10.1998р. Вартість понесених затрат на
будівництво і реконструкцію житлового будинку,
згідно висновку експертизи від 15.05.2002 року на період 1997 року становить 17152 грн., та додатково на період жовтня 1998
року ще 5806 грн. Дані затрати підтверджуються
документально та з урахуванням інфляції на день подання позову становлять
63843,62 грн., які повинні бути стягнуті з відповідача на їх користь солідарно.

Заявою від 14.12.2006 року ОСОБА_1 відмовився від стягнення з ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 30000 грн. Ухвалою суду від
14.12.2006 року відмова була прийнята судом і в цій частині
позову провадження було закрито.

У вересні 2007 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 знову уточнили позовні вимоги
до ОСОБА_4 та на підставі ст.ст.176, 203, 469 ЦК України (в ред.. 1963р), ст. 22 КпШС України просили
стягнути з неї на їх користь вартість понесених ними затрат на будівництво та реконструкцію в житловому будинку відповідно до
висновку судової
будівельно-технічної експертизи №597 від 14.06.2007 року станом на травень 2007
року в розмірі 89288,40 грн.

В судовому
засіданні позивачі (відповідачі) ОСОБА_1, ОСОБА_2 підтримали свої уточнені
позовні вимоги, оголосивши позовну заяву, просили задовольнити позов повністю, не визнали позов ОСОБА_4 до них та
виконкому Бердянської міської ради
про визнання частково недійсними рішень виконкому. При цьому ОСОБА_1
додатково пояснив, що після укладення договору довічного утримання з ОСОБА_4, він, будучи власником
домоволодіння АДРЕСА_1, на спільні
кошти із своєю дружиною здійснили будівництво та реконструкцію будинку: будинок був оличкований цеглою, проведено
переобладнання покрівлі, обладнане водяне опалення, каналізація, газифікація,
збудована прибудова, обладнані ванна кімната, вбиральня, проведено
переобладнання і реконструкція приміщень в будинку, веранди-котельної,
коридору, виконано впорядкування прибудинкової
території, встановлено паркан, ворота. Затрати на будівельні матеріали підтверджуються квитанціями, висновками судових
будівельно-технічних експертиз від 15.05.2002 року та від 14.06.2007 року
і на час проведення останньої експертизи становлять
89288,40 грн., які вони просять стягнути з відповідача. Будівництво велось найманими досвідченими працівниками, добротно,
поліпшення є невід'ємною частиною житлового будинку і їх не можна тепер
відокремити без погіршення та втрати їх цільового
призначення. Твердження ОСОБА_4 про те, що він використав на поліпшення будинку її будівельні матеріали, нічим
не доведені, не представлено суду квитанцій на їх придбання, кожного засідання
ОСОБА_4 давала суду суперечливі пояснення
щодо їх кількості та кожного разу згадувала все нові. її претензії, що при виселенні
вони   нібито   розібрали
сантехніку,   лічильники,   газову
пічку   тощо   є

4

неправдивими, бо при їх виселенні
при понятих вона не пред'являла до них ніяких претензій.

Представник позивачів ОСОБА_3 додатково пояснила, що за рішенням
суду про розірвання договору довічного утримання разом з будинком до ОСОБА_4 перешли у власність і всі ті поліпшення, які здійснили
подружжя ОСОБА_1,2, при цьому встановлено, що ніякої домовленості між ними про перехід
до неї цих поліпшень не було. За чинним
законодавством, особа, яка приймала участь у будівництві нерухомого майна, має право вимагати відшкодування затрат на
будівництво. В матеріалах справи є всі докази затрат на це будівництво із
зазначенням характеру, виду, переліку робіт і затрачених будівельних матеріалів. Висновком судової
будівельно-технічної експертизи, яка
на підставі документів, переданих на експертизу, були встановлені розміри
затрат, понесених на будівництво
житлового будинку, гаражу з мансардою. Оскільки з моменту вкладення
коштів на будівництво пройшло багато часу, за який змінились ціни на будівельні
матеріали і за роботу, тому позивачами було заявлено клопотання про проведення додаткової експертизи, фактично
індексацію затрат на сьогоднішній день, оскільки за чинним
законодавством затрати відшкодовуються на момент розгляду справи в суді. Жодне
із висновків експертиз відповідач не оскаржила та не ставила питання щодо проведення додаткової експертизи,
тому позивачі обґрунтовано просять стягнути на їх користь 89288,40 грн.
Зустрічний позов ОСОБА_4 не може бути задоволено судом, оскільки
позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого відповідачі
ОСОБА_1, ОСОБА_2, а також представник виконкому
Бердянської міської ради, просили в своїх заявах до суду. Крім цього, в матеріалах
справи №2-212 за 2001р., а саме: в протоколі судового засідання від 12.07.2000 року ОСОБА_4 підіймала питання про дачу
дозволів виконкомом на проведення
реконструкції будинку, однак позов пред'явила лише у вересні 2003 року з пропуском строку позовної давності, який не
просила поновити та визнати причину його пропуску поважною. Крім цього, ті правові підстави, які вона зазначила
в позові, не можуть бути підставою для визнання частково недійсними
рішень виконкому. В судовому засіданні
ОСОБА_1 не заперечував, що заяву від імені ОСОБА_4 головному архітектору він написав власноручно, але
підписала його ОСОБА_4. До своїх усних заперечень остання не надала суду
інших доказів. Вона бачила і знала про початок будівельних робіт, однак із
заявою до виконкому не зверталась, щоб скасувати
рішення про надання дозволу на будівництво. Щодо іншого рішення №583 від
22.10.1998 року, яким були узаконені самочинні будівлі, то на той час ОСОБА_1
був власником будинку і мав повне
право ставити питання щодо визнання за ним права власності, тому
правових підстав для визнання зазначеного рішення не може бути. Просила в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
відмовити.

Представник відповідача виконкому Бердянської міської ради за дорученням Сарабєєва И.О. позов ОСОБА_4 не визнала та пояснила, що
при прийнятті заяви виконкомом не з'ясовується, хто
конкретно його підписав. Позивач не може ставити питання щодо незаконності рішення виконкому тільки тому, що нібито вона
його не підписувала. Якщо вона вважала би, що її права порушені, вона могла
звернутись до виконкому, в інспекцію
архітектурно-будівельного контролю з відповідними заявами. Про будівництво ОСОБА_1 в будинку їй було відомо ще в
1998 році, вона сама про

5

це сказала в судовому засіданні,
тому просила застосувати до її вимог строк позовної давності та
відмовити в позові.

Відповідач (позивач) ОСОБА_4 позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до себе не
визнала, підтримала свої позовні вимоги, та поясняла в судових засіданнях, що
ОСОБА_1 в її будинку зробив газопостачання, прибудував веранду, де зробив вбиральню та ванну, обличкував дві стіни будинку,
але при цьому ніякі траншеї під фундамент
не копав. Також обладнав санвузол, провів до будинку воду, світло, збудував
гараж з мансардою, однак на будівництво частково використав будівельні
матеріали, які приносив із своєї
військової частини, або її. Так, він використав на будівництво і реконструкцію будинку придбані нею разом з
чоловіком щебня 6 куб.м., вогнетривкої цегли 500 штук, червоної цегли
2000 штук, 2 листа оцинкованого заліза, цементу 7 мішків, фанери 1 лист, труби 20 метрів, двері 3 штуки. Коли і де було
придбано цей будівельний матеріал,
вона сказати не може, бо не пам'ятає, і документів на них у неї немає. Вона не збирається нічого сплачувати
позивачам, оскільки вони не виселялись з її будинку після розірвання договору довічного утримання і самі ж цим
збудованим користувались. А під час
свого виселення із будинку влітку 2007 року ОСОБА_1 розібрав колодязь,
грубу, димохід, забрав газову пічку, лічильник водопровідний, розрушив систему
опалення, зняв раковину, а труби прийшли в непридатність. Все розорив, а за
проживання не сплачував, держав влітку відпочиваючих. Щодо свого позову про визнання частково недійсними рішень
виконкому, то ОСОБА_4 пояснила, що
про свою заяву, яку вона не писала, їй стало відомо в 2000 році. Оскільки вона
її не писала і не давала дозволу ОСОБА_1 будувати, просила визнати їх частково
недійсними.

Представник відповідача ОСОБА_4 за дорученням ОСОБА_5 в судовому засіданні
пояснив, що посилання позивачів ОСОБА_1 на ст. 469 ЦК України ( в ред. 1963р.) є безпідставним, оскільки ОСОБА_4 після
розірвання договору довічного утримання набула права власності на житловий
будинок відповідно до рішення суду, тому не
можна говорити про безпідставно придбане майно. Стаття 428 ЦК України
не встановлює обов'язку відчужувателя відшкодовувати затрати. Експерт ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що прямі
затрати за висновком експертизи становлять 51000 грн. з урахуванням
того, що все збудовано з нових матеріалів. Будівництво
не велось будівельною організацією, тому непрямі затрати на прибуток, заробітну плату працівників, не можуть бути
стягнуті з відповідача. Вважає вимоги ОСОБА_1,
ОСОБА_2 безпідставними, просив в позові відмовити. Щодо позову ОСОБА_4
представник відповідача пояснив, що оскільки вона заяву про надання дозволу на
будівництво не подавала, то рішення виконкому є незаконним, просив позов задовольнити.

Експерт ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що 24.05.2007 року йому
надійшла ухвала суду про призначення додаткової будівельно-технічної експертизи
і ставилось питання щодо вартості будівельних робіт з
урахуванням вартості будівельних матеріалів, виконаних ОСОБА_1, ОСОБА_2 в домоволодінні
АДРЕСА_1, згідно обсягів, визначених у
питанні №4 висновку технічної експертизи від 15.05.2002 року. Йому були
представлені локальні кошториси станом на 01.01.2002 року, які він розрахував
на програмному комплексі і за рахунок того, що за 6 років з попередньої експертизи в декілька разів
зросли ціни на будівельні матеріали та

6

середня заробітна плата, тому
вартість робіт згідно висновку експертизи станом на травень 2007 року зросла та становила 89288,40 грн. Дійсно, кошториси
складені з урахуванням того, що всі
роботи виконуються державними будівельними організаціями, інакше провести експертизу неможливо. Згідно
експертизи, прямі затрати становлять 51129 грн., в тому числі заробітна
плата 12915 грн., вартість будівельних матеріалів 35907 грн. Далі на них нараховуються непрямі затрати: прибуток, кошти
на покриття ризику тощо.

Заслухавши
сторони, їх представників, експерта, дослідивши матеріали цієї справи та
частково оголосивши матеріали справи №2-212/01 суд приходить до наступного
висновку.

В судовому засіданні встановлено, що за договором довічного утримання від 15.07.1997 року ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_1
жилий будинок АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 зобов'язувався довічно утримувати ОСОБА_4 За рішенням Бердянського
міського суду від 06.09.1999 року зазначений договір було розірвано, а
жилий будинок АДРЕСА_1 передано у власність
ОСОБА_4, що підтверджується копіями договору довічного утримання від
15.07.1997р., копією рішення суду від 06.09.1999 року, копією ухвали Запорізького
обласного суду від 23.12.1999 року.

В період дії
договору довічного утримання позивачем на підставі рішення виконкому Бердянської міської ради №270 від
05.06.1997 року було отримано дозвіл на розробку проектної документації
на будівництво житлової прибудови до будинку, гаража,
підсобного приміщення, яке складається із санвузла, ванної, кладової та на переобладнання в жилому будинку «А», а рішенням
виконкому Бердянської міської ради №583
від 22.10.1998 року проведені будівельні роботи узаконені та на них оформлені правові
документи, що підтверджується копіями рішень виконкому №270 від 05.06.1997р., №583 від 22.10.1998р., копією
технічного паспорту на жилий будинок по АДРЕСА_1 станом на 08.10.1998р.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 після укладення договору
довічного утримання були проведені будівельні роботи з обличкування жилого
будинку цеглою, заміни покрівлі, будівництва прибудови з
обладнанням ванної кімнати, вбиральні,
проведення водяного опалення та гарячого водопостачання, з газифікації, телефонізації та каналізації будинку, а також
проведено переобладнання і реконструкція всередині будинку житлових приміщень, веранди-котельної та коридору.
Дані обставини підтверджені висновком судової технічної експертизи від
15.05.2002 року, фотоматеріалами до неї та
не заперечувались самим відповідачем ОСОБА_4

Згідно висновків судової технічної експертизи від 15.05.2002 року та
додаткової експертизи №597 від 14.07.2007 року
вартість будівельних робіт з урахуванням вартості матеріалів,
проведених в домоволодінні АДРЕСА_1 на травень 2007 року складає 89288,40 грн.

Факт придбання та оплати за будівельні матеріали встановлено оголошеними із
матеріалів цивільної справи №2-212/01 копіями квитанцій на придбання ОСОБА_1 будівельних матеріалів та столярних виробів на загальну
суму 4689,27грн., а також копій накладних на придбання труб, кранів, вентилів, воріт та
листового заліза на загальну суму 1769,24 грн., що містяться в матеріалах цієї
справи, а всього було придбано будівельних матеріалів на загальну суму 6454,51
грн. в цінах на 1997-1998 роки. Як

7

поясняв в судовому засіданні позивач, будівельні роботи виконували робітники, яких він наймав
за усними договорами.

Відповідно до положень ст. 469 ЦК України (в ред.. 1963р.) при неможливості повернення в
натурі особою, яке безпідставно отримало майно за рахунок іншої особи, у останнього виникає право вимагати відшкодування вартості
зазначеного майна.

Враховуючи, що на час укладення договору довічного утримання у власності
відповідача ОСОБА_4 був одноповерховий дерев'яний житловий будинок „А" площею 24,7 кв.м., а також тамбур „а"= 4,1 кв.м.,
ґанок до „а"», бесідка дерев'яна „Е"= 9,8кв.м., сарай дерев'яний
„В"= 3,5 кв.м., сарай дерев'яний „Г"= 4,1 кв.м., вбиральня дерев'яна
„Д", паркан дерев'яний №2, ворота дерев'яні №1, хвіртка дерев'яна №3, загальною інвентаризаційною вартістю 4173 грн., а
після його розірвання в 1999 році їй у власність від ОСОБА_1, ОСОБА_2 перешли
жилий будинок, обличкований цеглою,
з верандою „а-1", сіньми „а-2", тамбуром „а-3", мансардою
„Мс", гаражем „Л", сараєм „М" цегляним та іншими
надвірними будівлями, парканом і воротами металевими, загальною
інвентаризаційною вартістю станом на 08.10.1998 року вже 13676 грн., що
підтверджується копіями договору та технічного паспорту на домоволодіння, суд вважає, що позовні вимоги
позивачів по відшкодуванню їм вартості понесених
ними затрат на будівництво є обґрунтованими, оскільки ці поліпшення неможливо відокремити у зв'язку з небезпекою
розрушити існуючий житловий будинок, згідно
висновку експертизи від 09.08.2000 року (справа №2-212/01), та враховуючи те, що в судовому засіданні не було встановлено ніякої
домовленості між позивачами та відповідачем щодо створення спільної власності
при переобладнанні та добудові жилого будинку.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування затрат на будівництво та реконструкцію будинку, суд вважає за необхідне прийняти
до уваги висновки судової технічної експертизи від 15.05.2002 року та додаткової
експертизи 14.06.2007 року №597, а також
пояснення експерта ОСОБА_7, та стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь
позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно суму затрат в розмірі 51129 грн., що
згідно додаткової експертизи, є прямими затратами, які складаються із заробітної плати, вартості матеріальних ресурсів та
вартості експлуатації будівельних машин і механізмів. Оскільки
будівництво не велось державною будівельною
організацією, як пояснили позивачі в судовому засіданні, а тому вони,
відповідно, не несли непрямі затрати, суд вважає, що буде справедливим не
стягувати їх з відповідача, задовольнивши позовні вимоги частково.

Згідно з ч.1-3
ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або
заперечень. Докази надаються
сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення у справі і з приводу яких у
сторін виникає спір.

Відповідач ОСОБА_4, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 та заявляючи, що позивачі використали будівельні матеріали на
будівництво і реконструкцію жилого будинку, які вона раніше купляла із своїм чоловіком, разом з тим не надала суду жодних
доказів в обґрунтування цих заперечень, тому, зважаючи на це, у суду немає підстав для зменшення визначеного
розміру відшкодування.

8

Суд також не приймає до уваги
висновок повторної будівельно-технічної експертизи
від 25.05.2006 року, призначеної за клопотанням відповідача ОСОБА_4, оскільки вона не відповіла на поставлені судом
питання щодо ринкової вартості домоволодіння на теперішній час з урахуванням та
без урахування реконструкції, переобладнання та прибудови, здійснених ОСОБА_1
ОСОБА_2 після 15.06.1997 року, а
також прямо не стосується заявлених сторонами суті позовних вимог.

Суд також вважає
безпідставними посилання представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на ст. 428 ЦК України (в ред.. 1963р.) в обґрунтування
відмови позивачам ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_4, оскільки в частині 3 цієї статті маються на увазі витрати по
утриманню відчужувача як фізичної особи,
пов'язані з його харчуванням, забезпеченням одягом, лікуванням тощо, і не стосуються
здійснених в період дії договору поліпшень щодо нерухомого майна, з приводу
яких заявлено позов подружжям ОСОБА_1.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
виконкому Бердянської міської ради щодо визнання недійсними пункту 1.7 рішення
виконкому №270 від 05.06.1997р. та п.3.1 рішення виконкому №583 від 22.10.1998 року щодо надання дозволу на
будівництво житлової прибудови, гаражу та підсобного приміщення та на
оформлення документів на збудовані та прибудовані будівлі, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки
позивачем пропущено строк позовної
давності і вона не просила його поновити, про застосування якого наполягали
відповідачі. Заявляючи в позові, що про рішення виконкому №270 від 05.06.1997 року їй стало відомо в 2001 році, між
тим в судовому засіданні від 03.11.2006 року сама ОСОБА_4 пояснила, що знала про це в 2000 році та
консультувалась з приводу цього у дільничного інспектора в 1998 році.
Крім цього, саме будівництво велося в
будинку АДРЕСА_1, тобто по сусідству з будинком АДРЕСА_2, в якому вона
проживала, а тому вона не могла не
бачити цього, до того ж стверджуючи в судовому засіданні, що на будівельні
роботи ОСОБА_1 використовував також і належні їй будівельні матеріали. Посилаючись в обгрунтування позову, що заяву на
ім'я головного архітектора вона не підписувала,
позивач між тим не довела суду ці обставини, а також те, яким чином прийняте рішення виконкому порушило її права. Тому
суд вважає, що позовна заява є необгрунтованою в цій частині та такою,
що не підлягає задоволенню. Щодо незаконності
рішення виконкому №583 від 22.10.1998 року, а саме п.3.1, то суд враховує, що
воно винесено на підставі заяви ОСОБА_1, який на той час був власником будинку АДРЕСА_1 і мав повне право звертатись із
заявою за наданням дозволу на
оформлення правових документів на збудовані ним будівлі, тому в цій частині позовні вимоги ОСОБА_4 щодо
незаконності рішення виконкому теж є безпідставними і не підлягають
задоволенню.

На підставі
викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 64, 66, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 71,80, 469 ЦК України (в редакції 1963р.), ч.3, 4 ст. 267 ЦК України (в ред..
2004р.), суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

9

Стягнути з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 солідарно
в рахунок безпідставно придбаного майна 51 129,00 грн.

В іншій частині позову відмовити.

В задоволенні
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, виконавчого комітету Бердянської міської ради про визнання частково недійсними рішень
виконкому відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський
міськрайонний суд.

Заяву про
апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Апеляційна
скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.