Справа №2-7314/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

08 жовтня 2007
року Приморський районний суд м.  Одеси у
складі: головуючого судді Шенцевої О.П.,
при секретарі Кіщенко Т.І.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.  Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1доОСОБА_2 про стягнення боргу за договором
займу,  -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1.  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором займу на тій підставі,  що на початку липня 1996 року відповідач
позичив у неї 7 000 доларів США,  які зобов'язався повернути у грудні 1996 року. Так як
борг не був своєчасно повернутий,  29
березня 1997 року ОСОБА_2 склав розписку,
якою зобов'язався повернути борг після продажу квартири. Позивачка
зазначила,  що відповідач ввів її в оману
щодо наявності у нього квартири,  і суму
боргу не повернув.

У
судовому засіданні позивачка позов підтримала,
03.09.2007 року надала уточнення до позову,  просить суд стягнути з відповідача суму боргу
у розмірі 7000 доларів США,  що еквівалентно 35350 гривень,  з урахуванням індексу інфляції з липня 1997
року по жовтень 2007 року,  3 відсотки
річних та суму моральних і матеріальних збитків у сумі 20 000 гривень.

Позивачка
обґрунтовує свої позовні вимоги положеннями
ст. 374 ЦК України
в редакції 1963 року,  згідно з якими за
договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі,  визначені родовими ознаками,  а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і
якості,  та  ст. 625 ЦК
України в редакції 2004 року,  згідно
з якою боржник,  який прострочив
виконання грошового зобов'язання,  на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час прострочення,
а також три проценти річних від простроченої суми,  якщо інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

В судове
засідання відповідач не з'явився,  про
час і місце судового засідання повідомлений завчасно та відповідно до  ст.  74
ЦПК України.

Відповідно
до положень  ст.  77 ЦПК України,  згідно з якими сторони та інші особи,  які беруть участь у справі,  зобов'язані повідомляти суд про зміну свого
місця проживання (перебування,
знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі
відсугності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова
повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається
доставленою,  навіть якщо особа за цією
адресою більше не проживає або не знаходиться.

Враховуючи
вищенаведені норми,  довготривалість
розгляду справи,  неодноразові пояснення
відповідача,  зокрема письмові,  у попередніх судових засіданнях,  та достатності в матеріалах справи доказів
щодо взаємовідносин сторін,  суд вважає
можливим розглядати справу за відсутності відповідача ОСОБА_2

Вислухавши
пояснення позивачки,  вивчивши матеріали
справи та надані документи,  суд
вважає,  що позов підлягає частковому
задоволенню за наступними підставами.

Відповідно
до Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції
2004 року,  цей кодекс застосовується до
цивільних відносин,  що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин,
які виникли до набрання чинності Цивільного кодексу України,  положення цього кодексу застосовується до тих
прав та обов'язків,  що виникли або
продовжують існувати після набрання ним чинності.

З огляду
на вказане суд вважає,  що правовідносини
у даній цивільній справі виникли під час дії Цивільного кодексу України в
редакції 1963 року,  а тому даний спір
регулюється нормами зазначеного закону.

Згідно  ст.
374 ЦК України
в редакції 1963 року за договором позики одна сторона (позикодавець) передає
другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління)
гроші   або   речі,
визначені   родовими
ознаками,    а   позичальник
зобов'язується   повернути

позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість
речей того ж роду і якості.

Як
вбачається з наданої позивачкою розписки від 29.03.1997 року,  оригінал якої був оглянутий судом,  ОСОБА_2 зобов'язався повернути гроші в сумі
еквівалентній 7 тисяч доларів США
при продажі квартири.

Доводи
відповідача стосовно того,  що він не
позичав у ОСОБА_1.  гроші; розписка
складена не його почерком; в розписці є лише умова про повернення грошей,  а відсутня умова про їх прийняття; в розписці
не зазначено,  хто є позикодавцем,  суд не приймає до уваги з наступних підстав.

Відповідно
до  ст.
216 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.  Якщо
боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ,  то кредитор,
приймаючи виконання,  повинен
повернути цей документ,  а при
неможливості повернення зазначити про це у розписці,  що ним видається. Факт знаходження боргового
документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання,  поки не доведено інше.

В даному
випадку борговий документ знаходиться саме у позивачки,  що підтверджує наявність боргу саме на її
користь,  та спростовує доводи
відповідача про відсутність боргових зобов'язань перед нею.

Щодо
доводів відповідача відносно того,  що
розписка зроблена не ним,  суд
вважає,  що призначена судом
почеркознавча експертиза не могла бути проведена експертом з причин ненадання
ОСОБА_2додаткових вільних зразків почерку,
відмови оплатити проведення експертизи і саме це стало причиною
неможливості надання висновку експертом (а.с.
164-182).

З огляду
на положення  ст. 60 ЦПК України,  згідно з якими кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини,  на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,  відповідач не довів,  що розписка зроблена не ним.

Відповідно
до висновку науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМ В С України в
Донецькій області від 30 серпня 2003 року № 363 розписка від 29.03.1997 року та
надані документи позивачкою (письма,
заява на роботу ОСОБА_2.) виконані однією особою (а.с.  188).

Крім
того,  згідно зі  ст.
376 ЦК України позичальник вправі заперечувати договір позики за його
безгрошевістю,  доводячи,  що гроші або речі в дійсності зовсім не
одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості,  ніж зазначено в договорі. В тих
випадках,  коли договір позики повинен
бути укладений у письмовій формі (стаття 375 цього Кодексу),  заперечення його за безгрошевістю шляхом
свідоцьких показань не допускається,  за
винятком випадків кримінально карних дій.

При
цьому відповідачем не надано суду жодного доказу щодо безгрошевості договору
позики,  зокрема доказів його звернень з
питання розгляду спірних відносин щодо договору позики з позивачкою шляхом
кримінального судочинства.

Таким
чином,  відповідно до вимог  ст.  60
ЦПК України та  ст.  ст. 216, 376 ЦК України відповідач ОСОБА_2 не довів у судовому засіданні
факт неодержання ним грошей від ОСОБА_1.

У
відповідності зі  ст. 214 ЦК України в
редакції 1963 року,  що діяла на час
виникнення спірних відносин,  та  ст. 625 ЦК
України в редакції 2004 року,  що діє
на час розгляду справи,  боржник,  який прострочив виконання грошового
зобов'язання,  на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції
за весь час прострочення,  а також три
проценти річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте
застосування статті 214 Цивільного кодексу України щодо сплати трьох процентів
річних є правомірним з дня набрання чинності Закону України від 08.10.1999
року. №1136-XIV
«Про внесення змін до  ст. 214 ЦК Української
РСР»,  а не з дня виникнення
заборгованості,  відповідачем перед
позивачкою.

За таких
підстав сума трьох процентів річних складає 35350 гривень х 3% х 7, 11 - 7 540
гривень,  де 7, 11 - сім років і
одинадцять місяців з листопада 1999 року по жовтень 2007 року.

Стосовно
вимог позивачки стягнути з відповідача суму боргу з урахування встановленого
індексу інфляції суд дійшов наступного висновку Сума позики зафіксована
сторонами договору у іноземній валюті й розрахована судом,  на вимогу позивачки,  з урахуванням курсу НБУ (5, 05 гривень за 1 долар
США) на день
прийняття рішення,  а не в гривні на день
укладення договору позики,  в той час як
чинним законодавством індекс інфляції встановлюється до валюти України
-гривні,  а не до іноземних валют. За
таких підстав сума заборгованості підлягає стягненню без

урахування індексу інфляції.

Щодо
відшкодування суми моральних збитків у розмірі 20000 гривень,  які позивачка просить стягнути з відповідача
за несвоєчасне - виконання боргових зобов'язань,  що привело до її моральних страждань,  суд вважає ці вимоги такими,  що не підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Як
роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 31 березня 1995
року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)
шкоди»,  спори про відшкодування
заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються
судами,  зокрема: коли право на її
відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її
положень; у випадках,  передбачених
статтями 7,  440  ЦК
та іншим законодавством,  яким
встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні
зобов'язань,  що підпадають під дію
Закону від 12 травня 1991 р. № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» чи інших
законів,  якими врегульовано такі зобов'язання
і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Правовідносини,  що виникли між сторонами в розглядуваній
справі,  є договірними. Наслідки
порушення договору позичальником встановлені
ст.  ст. 214, 374 ЦК України в
редакції 1963 року та  ст. 625 ЦК України в
редакції 2004 року,  які не передбачають
відшкодування моральної шкоди. Не передбачає таких наслідків порушення договору
позичальником і укладений між сторонами договір позики,  що підтверджується розпискою,  відтак,
відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення
моральної шкоди.

Згідно
положень ч.3  ст. 88 ЦПК України якщо
позивача,  на користь якого ухвалено
рішення,  звільнено від сплати судового
збору,  він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

З огляду
на те,  що позивачку,  як інваліда 1-ї групи звільнено від сплати
судового збору,  суд стягує з відповідача
в дохід держави суму судового збору у розмірі 428, 90 гривень.

Керуючись  ст.
ст. 214, 216, 374, 375, 376 ЦК
України в редакції 1963 року,   ст.
625 ЦК України
в редакції 2004 року,   ст.  ст.
10, 58, 59, 60,  88, 208,
209,  2!2, 213, 215 ЦПК України,  -

ВИРІШИВ:

Позов
ОСОБА_1задовольнити частково.

Стягнути
зОСОБА_2 на користь ОСОБА_1суму боргу у розмірі 35 350, 00 (тридцять п'ять
тисяч триста п'ятдесят) гривень,  три проценти
річних в сумі 7 540, 00 (сім тисяч п'ятсот сорок) гривень,  всього 42 890, 00 (сорок дві тисячі вісімсот
дев'яносто) гривень.

В іншій частині
позову відмовити.

Стягнути
зОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 428 гривень 90 копійок.

Рішення
суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання
заяви про його оскарження до Приморського районного суду м.  Одеси протягом десяти днів з дня його
проголошення та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня подання
заяви про його оскарження.