РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2007 р.
Справа №2-357407

Приморський районний суд м. Одеси в складі: головуючого
-Турецької І.О. при секретарі -Скоріній Т.С. за участю представників: від
позивачки - ОСОБА_1 від відповідача - Блохіна О.О., Шестова C.O.

розглянувши, у відкритому судовому засіданні справу за
позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства " Морська аварійна - рятувальна
служба" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Узагальнена правова позиція відповідача.

Представники відповідача позов визнали частково, а саме
просили суд, постановити рішення, яким поновити позивачку на попередньому місці
роботі, вказавши, що датою поновлення на роботі є дата - прийняття рішення
суду.

В частині позовних вимог щодо стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, позивачці необхідно
відмовити на підставі їх, необґрунтованості. Заперечення представників
відповідача за даними вимогами полягали в наступному.

1.    Позивачка при
прийнятті на роботу не повідомила адміністрацію підприємства про те, що вона є
одинокою матір'ю дитини, якої на момент звільнення було шість років.

2.    Враховуючи
обставини того, що адміністрації підприємства було невідомо, що позивачка
являється одинокою матір'ю, відсутня її вина у звільненні, а як наслідок цього
і не має підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
та моральної шкоди.

Як, на доказ, своїх заперечень, представники послалися на
особову картку, яку ОСОБА_2

заповнювала, працевлаштовуючись на роботу.

Підсумовуючи
викладення своєї позиції, представники зазначили, що звільнення
позивачки

було здійснено адміністрацією, помилково, без умислу
залишити одиноку матір без коштів для існування.

Крім того, відповідач звернув увагу суду на те, що
позивачка не надала суду належних доказів, про поважність причин пропуску
строку позовної давності.

Так, на думку представників, поштова квитанція з відміткою
про відправку на адресу суду

невідомо яких
документів, не може свідчити про те, що позивачкою, був направлений
позов про поновлення на роботі.

Правова позиція позивачки.

Підтримуючи позовні вимоги, позивачка та її представник,
посилалися на статтю 184 КЗпП України, яка забороняє звільнення одиноких
матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років за ініціативою
власника підприємства або уповноваженого ним органу, крім випадків повної
ліквідації підприємства.

В матеріалах справи, на їх думку, є належні докази про
те, що ОСОБА_2 є одинокою матір'ю, яка виховує, та утримує доньку ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1 народження. Крім того, в обґрунтування своїх вимог позивачка
зазначала, що прогули вона не здійснювала тому, що була відсутня на робочому
місці з поважних причин у зв'язку із хворобою. Позивачка пояснювала, що
причиною звільнення було невдоволення адміністрації частими хворобами її та її
доньки.

Заявляючи, вимоги про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, а саме за період з 04.05.2006 р. по 18.10. 2007 p., позивачка надала
суду наступний розрахунок:

середньоденний заробіток складає - 72, 20 грн.;

час вимушеного прогулу - 370 днів без урахування вихідних
днів та державних свят;

сума, яка підлягає стягненню - 72. 20 х 370 = 26 714
грн..

Мотивуючи вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі
10 000, позивачка вказувала, що незаконне її звільнення, потягло за собою
обмеження для її сім'ї купувати в достатньої кількості продукти харчування,
медикаменти, речі першої необхідності. Вона була позбавлена можливості вчасно
здійснювати оплату за квартиру та комунальні послуги. Позивачкою та її
представником поставлено питання про поновлення строку звернення до суду
захистом порушеного права на працю з підстав того, що він пропущений з поважних
причин. Так, вони наполягали на тому, що ОСОБА_2, в
строк передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, 02.06.2006 р. направила через №11
поштове відділення до Приморського райсуду
м. Одеси позовну заяву про поновлення на роботі, що підтверджується квитанцією
про відправку кореспонденції та довідкою пошти, яка підтверджує ці обставини.
Те, що дана позовна заява з невідомих причин не була зареєстрована у канцелярії
суду, на думку даних осіб, не є підставою вважати, що позивачка не зверталася
до суду та пропустила строк позовної давності.

Мотивувальна частина рішення.

З'ясував обставини справи та перевірив їх доказами, суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 у частині поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню в повному
обсязі, а вимоги про стягнення моральної шкоди, належить задовольнити частково.

Судовим розглядом встановлені наступні обставини справи.
Згідно, із наказом Державного підприємства " Морська аварійна - рятувальна
служба" № 24 від 05.03.2005 р.
ОСОБА_2  була прийнята на
роботу з 05.03.05 р. буфетницею - кухарем З категорії на судна ДП МАСС, направлена на сс
"Сапфір" та командирована в п. Севастополь к місцю стоянки
судна.

Як вбачається з доказів, визнаних сторонами, позивачка
була відсутня на робочому місці в період з 03.04.2006 р. по 05.04.2006 р., будь - які документи
щодо поважності причин у позивачки - відсутні.

За прогул без поважних причин, адміністрація
підприємства, керуючись ч. 1 п. 4 ст. 40 КЗпП України, видала наказ № 30 від
04.05.2006 р. про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади в той же день.

Звільнення позивачки було проведено без згоди
профспілкового органу, так як вона не є його ч.1еном.

Вважаючи, своє звільнення незаконним, ОСОБА_2 02.06.2006 р.
направила поштою до Приморського райсуду
м. Одеси позовну заяву про поновлення її на роботі. Дані обставини, на думку
суду підтверджуються поштовою квитанцією, а також довідкою поштового відділення
№11 про те, що дійсно даною установою було прийнято від ОСОБА_2 письмо для
відправки на адресу Приморського суду.

Даючи оцінку відомостям, викладеним у довідці
Приморського райсуду м. Одеси
про ненадходження позовної заяви ОСОБА_2 у період з 02.06.06 р. по 12.06.06 р., суд припускає, що
можливо канцелярією суду при реєстрації поштової документації, допущена
помилка, а також враховує, що перевірка по надходженню позову, була здійснена,
лише за період 10 днів.

Крім того, суд бере до уваги, довідку про стан здоров'я
дитини позивачки, яка хворіла в період з 15.06.06 р. по 12.10.06 p., що свідчить про
її неможливість особисто звернутися до суду для подачі позову і про поважність
не звернення на протязі тривалого часу для з'ясування обставин призначення
справи до розгляду.

Приймаючі рішення, про задоволення позовних вимог ОСОБА_2
у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, суд керувався наступними законодавчими актами.

Стаття 24 ч. З Конституції України, зазначає, що рівність
прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками
можливостей у праці та винагороди за неї, спеціальними заходами щодо охорони
праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які
дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом,
матеріальною і моральною підтримкою материнства й дитинства, включаючи надання
оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Враховуючі, дані положення Конституції України, стаття
184 ч. З КЗпП України, забороняє звільнення одиноких матерів при наявності
дитини віком до чотирнадцяти років, крім випадків

повної ліквідації підприємства, коли допускається
звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Факт того, що позивачка є одинокою матір'ю,
підтверджується довідкою відділу реєстрації актів цивільного стану Керченського
міського управління юстиції Автономної Республіки Крим.

Так, довідка свідчить про те, що 29 березня 2000 р.
проведено запис № 264 про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 народження й
відомості про батька записані за вказівкою матері, відповідно до ст. 135 СК
України.

Про те, що адміністрація підприємства знала, що ОСОБА_2 є одинокою
матір'ю, свідчить, надана відповідачем копія заяви позивачки від 19.02.2006 p., із проханням,
надати її, як одинокої матері відпуску для догляду за дитиною.

В своїх запереченнях, відповідач указує, що неможливо
вважати ОСОБА_2
одинокою

матір'ю так як, згідно з її особової картки у неї є
батька, брат та бабка.

Заперечення відповідача про те, що позивачка при
укладенні трудового договору повинна була надати адміністрації підприємства
довідку про те, що вона є одинокою матір'ю, спростовуються змістом ч. 2 ст. 24
КЗпП України.

Дана частина передбачає, що при укладенні трудового
договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або іншій документ, що
посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, -
також документ про освіту, про стан здоров'я та інші документи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при
винесенні рішення про поновлення на роботі орган, якій розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

З вищевикладених положень, слідує, якщо суд, прийшов до
висновку про задоволення вимог про поновлення на роботі, він зобов'язаний
вирішити питання про стягнення заробітку, але не більш ніж за один рік.

Як, вбачається з довідки, наданої відповідачем,
підприємством, на підставі вимог постанови Кабінету Міністрів України від
08.02.1995 p.,
був зроблений розрахунок середньоденного заробітку позивачки за два місяці,
які передували звільненню і він складає - 72,20 грн. без врахування стягнень
обов'язкових податків.

Час вимушеного прогулу, складає - 370 днів, тобто з дня
звільнення з 04.05.2006 р. по день винесення рішення суду - 18.10.2007 р., при цьому, із даного
періоду, виключені вихідні дні та свята.

Суд, вважає, що стягнення заробітної плати, необхідно
провести за весь період вимушеного прогулу, тобто, за період, якій складає
більше одного року, так як, відсутня віна позивачки в тому, що позов
несвоєчасно був прийнятий до розгляду.

Сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з
відповідача, складає: 72.20 х 370 = 26 714 грн..

З даної суми, бухгалтерія підприємства, при здійсненні
виплат позивачці грошових коштів, зобов'язана утримати всі належні податки.

Вирішуючи питання, про наявність підстав, для
відшкодування позивачці моральної шкоди, суд, опирався на вимоги ст. 237 -1
КЗпП України, яка містить у собі перелік юридичних фактів, що складають основу
виникнення правовідносин щодо відшкодування власником моральної шкоди
працівникові.

Першим таким юридичним фактом є, порушення власником
законних прав працівника, а саме коли таке право виникло на підставі закону,
трудового договору та таке інше.

До юридичного складу, що є підставою правовідносин по
відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівників, або
втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових
зусиль для організації свого життя. Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди
виникає тільки за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним
нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для
організації свого життя сталі наслідками порушення законних прав працівника.

Суд, звертає увагу, що дана стаття не передбачає, як
обов'язковий фактор, наявність  вини
власника або уповноваженого органу. Це положення, також дублюється Законом
України "Про охорону працю".

Вивченням матеріалів справи, встановлена наявність
вищевикладених складових, для відшкодування моральної шкоди:

-    порушення
відповідачем конституційного права позивачки на працю;

моральні
страждання   позивачці,   викликані
небажанням   адміністрації   підприємства, продовжувати трудової договір
з одинокою матір'ю, яка має хвору малолітню дитину; необхідність додаткових
зусиль для організації свого життя, а саме обмеження в придбанні їжі, одягу,
вишукування грошових коштів для придбання медикаментів. Визначаючись з сумою
моральної шкоди, що підлягає стягнення з відповідача, суд, бере до

уваги, тяжкість наслідків, що наступили, в результаті
порушення відповідачем законних прав

позивачки.

Враховуючи, що наслідки звільнення, не привели к будь -яким
матеріальним збиткам або

втраті здоров'я позивачки та її дитини, суд, вважає, що
розмір моральної шкоди, повинен

складати - 2 000 грн.

На підставі
викладеного, керуючись  ст.ст. 10,
11, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України,

суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Державного підприємства " Морська
аварійна - рятувальна служба" про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити
частково.

Поновити ОСОБА_2 строк звернення до суду за захистом
свого порушеного права на працю.

Поновити ОСОБА_2 на
посаді буфетника - кухаря третьої категорії на судах Державного підприємства
" Морська аварійна - рятувальна служба" з 04 травня 2006 р. Стягнути
з Державного підприємства "Морська аварійна - рятувальна служба"
(ідентифікаційний код 01125643, місцезнаходження 65026 м. Одеса,
Приморський р. -н, вул. Приморська, 3-а) на користь ОСОБА_2 середній заробіток
за час вимушеного прогулу з 04.05.2006 р. по 18.10.2007 р. з зобов'язанням
стягнути із суми, яка складає - 26 714 ( двадцять шість тисяч сімсот
чотирнадцять) грн., всі необхідні податки.

Стягнути з Державного підприємства "Морська аварійна
- рятувальна служба" (ідентифікаційний код 01125643, місцезнаходження
65026 м. Одеса, Приморський р-н, вул. Приморська, 3-а) на користь
ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі) грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення 10
денного строку на подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про
апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не була подана в  20 денний строк, рішення суду набирає
законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.