Справа №2-998/2007
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

09
листопада 2007 року                          Ленінський
районний суд м.  Луганська в складі:

головуючого
судді СУРНІНОЇ Л.О.,  при секретарі
ЄСАУЛЕНКО Н.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до Луганської міської Ради,  треті особи
- ОСОБА_2,  МКП "Телекомпанія
"Ефір-1" в особі ліквідаційної комісії,  про визнання незаконно звільненим,  поновлення
на роботі,  поновлення особистого
немайнового права і відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач
08.12.2006р. звернувся до суду із вказаним позовом,  зазначивши в його обгрунтування наступне.

З
17.10.2000 року він працював в МКП Телекомпанія "Ефірі" на посаді
телеоператора. 05.06.2001 року на 26 сесії Луганської міськради 23 скликання
було прийнято рішення №26/21 "Про ліквідацію міського комунального
підприємства Телекомпанія "Ефірі" і заснування засобу масової
інформації Луганської міської ради "Луганська міська телерадіокмопанія
"Ефірі".

28.10.2001
року ОСОБА_2,  яка була директором даної
телекомпанії,  звернулась до суду
Ленінського района
м.  Луганська зі
скаргою про визнання даного рішення незаконним.

31.05.2005
року Ленінським районним судом м.
Луганська було винесено рішення №2-135 про задоволення скарги
ОСОБА_2,  а рішення Луганської міськради
від 05.06.2001 року №26/21 "Про ліквідацію МКП "Телекомпанія
"Ефірі" і заснування засобу масової інформації Луганської міської
ради "Луганська міська телерадіокмопанія "Ефірі" скасоване як таке,  що ухвалене з порушенням вимог закону
України.

Позивач
вказує,  що 25.07.2002 року його було
звільнено із вказаної посади за п. 1
ст.  40 КЗпП України (ліквідація
підприємства,  установи,  організації,
скорочення чисельності або штату робітників).

Вважає,  що Луганська міська рада грубо порушила діюче
законодавство України,  коли ліквідувало
МКП "Телекомпанія "Ефірі" і звільнило його під час оскарження
рішення про ліквідацію підприємства,  і
він повинен був працювати у МКП "Телекомпанія "Ефірі" до
31.05.2005 року.

Посилаючись
на рішення Ленінського районного суду м.
Луганська №2-135 від 31.05.2005 року,
вважає себе незаконно звільненим,
і бажає,  щоб його поновили на
роботі в "Телекомпанію "Ефірі" на посаду телеоператора,  оскільки "Телекомпанія "Ефірі"
не виключена із загального Державного реєстру,
а тому існує на законних підставах,
відповідно до  ст.  104 ЦК
України.

Позивач
вказує,  що із незаконним звільненням
порушена  ст.  43 Конституції України,  а також його особисте немайнове право,  яке належить фізичній особі від народження
або за законом ( ст.  269 ЦК України),  а саме право на вільний вибір занять (
ст.  312ЦК України),  оскільки професію телеоператора він вільно
обрав за власним бажанням і покликанням,
як гарантує Конституція України. А Луганська міська рада,  ігноруючи закони   України,
прийнявши  рішення   про
ліквідацію  МКП   "Телекомпанія   "Ефірі",

позбавила його
можливості заробляти собі на життя працею,
яку він свободно обрав.
Незаконність цього рішення встановив суд,
і тому відповідно до ч.3  ст.  61 ЦК
України,  ці обставини не потребують
доказування.

Позивач
також зазначає,  що незаконне рішення
спричинило йому великі моральні страждання. Після звільнення він сильно
хвилювався,  оскільки втратив засоби до
існування,  любиму роботу,  дружний колектив,  до якого він звик,  і де його поважали,  про що свідчить позитивна характеристика з
місця роботи. Також ці обставини негативно вплинули на стан його здоров*я,  а саме: посилилися головні болі,  безсоння. На час звільнення він був інвалідом
3 групи,  яка була присвоєна йому через
наслідки черепно-мозкової травми,  а
лікарі не рекомендують йому фізичні та психологічні перевантаження. Значний час
він витрачав на пошуки заробітку,  оскільки
за його професією важко влаштуватися на роботу,
а важку фізичну роботу за станом здоров*я і рекомендаціями лікарів йому
виконувати неможна. Моральну шкоду він оцінює у 10 000 грн.

Про
прийняте рішення №2-135 від 31.05.2005 року Ленінського районного суду м.  Луганська йому стало відомо на одному із
засідань суду 06.10.2005 року за позовом одного із співробітників
телекомпанії,  де він проходив як свідок.

Просив
визнати його незаконно звільненим,
поновити його на роботу в "Телекомпанію "Ефірі" на посаду
телеоператора,  і захистити його особисте
немайнове право на власний вибір роду занять; стягнути з відповідача на його
користь суму за заподіяну моральну шкоду,
пов*язану із незаконним звільненням і порушенням його особистого
немайнового права на вільний вибір рода
занять в розмірі 10 000 грн.

У
доповненні до позовної заяви,  посилаючись
на вимоги  ст.  240 КЗпП України,  позивач заявив вимоги про стягнення
заробітної плати за весь час вимушеного прогулу,  надавши розрахунок її суми з 25.07.2002 р. по
31.05.2005 p.,  і просив стягнути зарплату за весь час вимушеного прогулу
в розмірі 4 930 грн.

Під час
судового розгляду,  неодноразово
доповнюючи та змінюючи позовні вимоги,
Мовсесян відмовився від своїх вимог в частині поновлення його на роботі
в МКП "Телекомпанія "Ефірі" на посаді телеоператора і захисту
його особистого немайнового права на вільний вибір роду занять,  посилаючись на неможливість поновлення у
зв*язку із ліквідацією вказаного підприємства,
і просив визнати його тільки незаконно звільненим.  Також змінив період за який він просив
виплатити йому заробітну плату за весь час вимушеного прогулу,  та навівши нові розрахунки,  вказавши,
що він після звільнення з МКП "Телекомпанія "Ефірі" з 24.03.2003
року по 30.04.2003 року працював телеоператором в Луганському комунальному
підприємстві "Городские
вести" за трудовою угодою №3 від 24.03.2003 року.

Остаточно
просив визнати його незаконно звільненим,
стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди,  заподіяної у зв*язку з незаконним звільненням
в розмірі 10 000 грн.; стягнути з відповідача суму заробітної плати за весь час
вимушеного прогулу в розмірі 4 176 грн.

У
судовому засіданні позивач підтримав свої уточнені позовні вимоги у повному
обсязі,  дав пояснення,  аналогічні їх змісту.

Представник
позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив його
задовольнити.

Представник
відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала,  вважаючи,
їх необгрунтованими,  просила
застосувати строк позовної давності.

Третя
особа ОСОБА_2 в судове засідання 09.11.2007року не з*явилась,  про причини неявки суд не повідомила,  належним чином була повідомлена судом про
дату,  час та місце судового
засідання,  заперечень проти позову суду
не представила.

Представник
третьої особи МКП "Телекомпанія "Ефір-1" в особі ліквідаційної
комісії також в судове засідання 09.11.2007 року не з*явився,  про причини неявки суд не повідомив,  належним чином був повідомлений судом про
дату,  час та місце судового
засідання,  заперечень проти позову суду
не представив.

Суд,  вислухавши пояснення учасників процесу,  дослідивши надані докази,  вважає позовні вимоги такими,  що не підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно
до  ст. 15 ч.1 ЦК України ,  кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно
до  ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами
захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : 1) визнання права; 2)
визнання правочину недійсним; 3) припинення дії,  яка порушує право; 4) відновлення
становища,  яке існувало до порушення;5)
примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення
право відношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання
незаконними рішення,  дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування,  їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим
способом,  що встановлений договором або
законом.

Судом
встановлені наступні факти

Позивач
працював на Міському комунальному підприємстві „Телекомпанія „Ефір-1" з
17.10.2999р. по 25.07.2002р.

Наказом
№8 від 24.07.2002р. він був звільнений з роботи з посади телеоператора по
п.1  ст. 40 КЗпП України в зв*язку з
ліквідацією підприємства,  що підтведжено
копією трудової книжки позивача (а.с. 83).

Підприємство
було ліквідовано на підставі рішення Луганської міської ради від 05.06.2001р.
№26/21 „Про ліквідацію міського комунального підприємства „Телекомпанія
„Ефір-1" та створення засобу масової інформації Луганської міської ради
„Луганської міської телерадіокомпанії „Ефір-1",  рішення виконавчого комітету Луганської міської
ради від 13.06.2001р. №72 „Про питання,
пов*язані з ліквідацією міського комунального підприємства „Телекомпанія
„Ефір-1" ,  рішення виконавчого
комітету Луганської міської ради від 10.05.2003р. №4 „про попередження
працівників".

На
виконання зазначених рішень ліквідаційна комісія по ліквідації міського
комунального підприємства „Телекомпанія „Ефір-1" видала наказ від
24.07.2002р. №8 про звільнення працівників Телекомпанії,  в тому числі і позивача.

З
вказаним наказом (а.с. 41-43) позивач був ознайомлений 25.07.2002р.,  про що свідчить його особистий підпис на
наказі.

В той же
день йому була видана трудова книжка,
про що свідчить особистий підпис позивача в журналі ведення трудових
книжок (а.с. 40).

За таких
обставин судом встановлений факт перебування позивача в трудових відносинах з
Міським комунальним підприємствіом „Телекомпанія „Ефір-1". Вказані
відносини були припинені 24.07.2002р. В трудових відносинах з відповідачем
Луганською міською радою позивач не знаходився.

Відповідно
до  ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільно-правові спори на підставі заявлених позивачем вимог і на підставі
наданих сторонами доказів.

Суд не
знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання факту
незаконного звільнення позивача з роботи в зв*язку з наступним.

Відповідно
до  ст. 10 ч.1,  ч.3,
60 ч.1 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.; кожна сторона повинна довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень,  крім випадків,  встановлених ЦПК України

Факт
незаконного звільнення позивача з роботи відповідно до вимог закону підлягає
доказуванню позивачем в цивільно-правовому спорі з роботодавцем щодо
незаконності звільнення.

Позивач
з моменту звільнення з роботи не пред*являв і на момент вирішення спору не
бажає пред*являти позов про незаконне звільнення з роботи - МКП Телекомпания "Ефірі",   процедура ліквідації якого не завершена   .

Прийняте
рішення Ленінського районного суду М. Луганська від 31.05.2005р.,  яким було визнане незаконним та скасоване
рішення Луганської міської ради від 05.06.2001р. №26/21 „Про ліквідацію
міського комунального підприємства „Телекомпанія „Ефір-1" та створення
засобу масової інформації Луганської міської ради „Луганської міської
телерадіокомпанії „Ефір-1" не є доказом незаконного звільнення позивача з
роботи МКП

Телекомпанія
"Ефірі".

Зазначене
рішення прийняте судом за результатом розгляду скарги ОСОБА_2 Предметом
розгляду вказаної справи не були обставини звільнення працівників; рішення
органу місцевого самоврядування було скасовано судом з мотивів порушення
процедури його прийняття.

Суд
також не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про стягнення
середнього заробітку за затримку розрахунку.

Середній
заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до  ст.
117 КЗпП України стягується на користь працівника з роботодавця.

Судом
встановлено,  що позивач не знаходився в
трудових відносинах з відповідачем,  а
тому правила  ст. 117 КЗпП України на їх
правовідносини не поширюються.

Також
суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди.

Позивач
обґрунтовує завдані йому моральні страждання фактом незаконного звільнення з
роботи,  в звя*зку з чим він дуже
хвилювався,  нервував,  внаслідок чого погіршився стан його здоров*
я.

У
випадку порушення трудових прав працівника йому відповідно до  ст. 237-1 КЗпП України відшкодовується
моральна шкода,  якщо допущені до нього
порушення призвели до необхідності прикладати додаткових зусиль для організації
свого життя та спричинили інші негативні для працівника наслідки.

Така
шкода відшкодовуються працівникові роботодавцем,  тому на відповідача,  який не перебував і не перебуває в трудових
відносинах з позивачем,  не може бути
покладений обов*язок по її відшкодуванню.

Відшкодування
моральної шкоди передбачено також цивільним законодавством.

Так,  відповідно до
ст.  23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно
до вимог  ст.  1167 ЦК
України моральна шкода,  завдана
фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями,  діями чи бездіяльністю,  відшкодовується особою,  яка її завдала,  за наявності її вини.

Відповідно
до вказаних положень закону встановлення факту порушення прав позивача відповідачем
та наявності його вини є обов*язковою умовою для покладання на обов*язку по
відшкодуванню моральної шкоди.

Позивач
всупереч вимог  ст.  60 ЦПК України не надав суду жодних доказів
на підтвердження фактів,  які свідчили б
про наявність моральної шкоди та на підтвердження вини відповідача в заподіянні
йому такої шкоди.

Рішення
Ленінського районного суду м. Луганська від 31.05.2005р.,  яким було визнане незаконним та скасоване
рішення Луганської міської ради від 05.06.2001р. №26/21 „Про ліквідацію міського
комунального підприємства „Телекомпанія „Ефір-1" та створення засобу
масової інформації Луганської міської ради „Луганської міської
телерадіокомпанії „Ефір-1",  не є
підставою для відкшодування моральної шкоди.

Правила
застосування строків позовної давності при вирішенні спору суд не застосовує в
зв*язку з наступним.

Представник
відповідача наполягає на застосуванні позовної давності.

Позивач просить
суд визнати причини пропуску строку поважними.

Відповідно
до  ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк,  у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно
до  ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно
до  ст. 267 ч.2,  ч.3 ЦК
України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята
судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність
застосовується судом лише за заявою сторони у спорі,  зробленою до винесення ним рішення; сплив
позовної давності,  про застосування якої
заявлено стороною у спорі,  є підставою
для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної
давності,  порушене право підлягає
захисту.

Тобто,  відповідно до закону,  суд застосовує правила позовної давності у
випадку,  якщо будуть встановлені факти
порушення прав позивача,  які підлягають
судовому захисту. Однак,  такі факти
встановлені судом не були.

На
підставі вищевикладеного і керуючись  ст.
ст.  6,  10,
11,  14,  60,
209,  212-215,  218,
ЦПК України,   ст.  117, 237-1 КЗпП України,   ст.
ст.  23, 1167,  256-267 ЦК України,  -

ВИРІШИВ:

Відмовити
ОСОБА_1 в задоволенні його уточнених позовних вимог до Луганської міської ради.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Луганської
області через Ленінський районний суд м.
Луганська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення
заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів
апеляційної скарги,  з подачею її копії
до апеляційної інстанції,  або в порядку
ч. 4  ст.
295 ЦПК України.