УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04
грудня 2007 року                                                                                     м.
Одеса

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:
головуючого Гончаренко В.М.

суддів:
Комаровської Н.В., Короткова В.Д.

при
секретарі Протасенко О.С.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ТОВ БВФ «Югсел» та ОСОБА_1 на
рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20.04.2007 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю
будівельно-виробничої фірми «Югсел», ОСОБА_1, виконкому Одеської міської ради
про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на
квартиру, за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю
будівельно-виробничої фірми «Югсел», виконкому Одеської міської ради, третьої
особи ОСОБА_2 про визнання правонаступником прав та обов'язків за договором,
визнання недійсним свідоцтва про право власності, за зустрічним позовом
товариства з обмеженою відповідальністю будівельно-виробничої фірми «Югсел» до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про розірвання договору, виселення, -

встановила:

14.10.2004
року та 20.12.2005 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання права
власності на частину квартири, визнання такою, що втратила силу угода,
посилаючись на те, що з 1996 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з
ОСОБА_3, з яким вирішили купити квартиру. У зв'язку з чим уклала договір з
товариством з обмеженою відповідальністю будівельно-виробничої фірми «Югсел» на
будівництво квартири, однак, через зміну обставин, вони декілька разів
змінювали інвестора за договором.

В 2004
році Віхляєв помер, а фірма «Югсел» відмовилася приймати від неї інвестиційні
внески на будівництво квартири. Оскільки останньою угодою вони знову визнали її
інвестором за договором, то просила визнати за нею право придбання результату
інвестицій. Згодом вона уточнила вимоги, звернувшись до ТОВ
будівельно-виробничої фірми «Югсел», ОСОБА_1, виконкому Одеської міської ради
із позовом, в якому посилалася на те, що з червня 1996 року проживала однією
сімєю з ОСОБА_3, з яким вели спільне господарство, разом виховували її дітей,
проживаючи в її квартирі. В цей період вони вирішили купити квартиру, у зв'язку
з чим 08.04.2002 року вона з відома та згоди ОСОБА_3 уклала договір з
будівельно-виробничої фірми «Югсел» про інвестування будівництва квартири
АДРЕСА_1, вартістю 26457,60 доларів США 25.11.2003 року вказаний

Головуючий
І інстанції суддя - Сєверова Є.С.                                   Справа
№22ц-4622/2007

Доповідач
суддя Гончаренко В.М.                                                       Категорія
26

договір був
переоформлений на імя ОСОБА_3 та для здійснення оплати за квартиру під час його
перебування в рейсі він видав їй довіреність на представництво його інтересів.
На час здачі будинку в експлуатацію в 2003 році вони оплатили 60% вартості
квартири, через що, маючи право на вселення, разом вселилися до неї, однак
27.06.2004 року ОСОБА_3 під час перебування в рейсі несподівано помер.

Фірма
відмовилася приймати від неї платежі за квартиру, та визнати за нею право за
здійснення платежів, тому вона вимушена звернутися до суду.

Однак,
вже під час судового розгляду спору 12.01.2005 року виконком Одеської міської
ради видав свідоцтво про право власності на зазначену квартиру
будівельно-виробничій фірмі «Югсел», що є грубим порушенням її прав, оскільки
вони з ОСОБА_3 оплатили більшу частину вартості квартири.

При
цьому будівельно-виробнича фірма «Югсел» не повідомила виконком про права
інвестора, крім того свідоцтво про право власності видане під час перебування
квартири під арештом за ухвалою суду.

ОСОБА_1,
представники відповідачів ТОВ будівельно-виробничої фірми «Югсел», виконкому
Одеської міської ради позов ОСОБА_2 не визнали.

ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом про визнання її правонаступником всіх прав та
обов'язків інвестора за генеральним договором №150/3/3 та додаткових угод до
нього, в тому числі права вимоги результатів інвестицій, після смерті батька -
ОСОБА_3, внести зміну до договору, визнавши її інвестором.

Оскільки
свідоцтво про право власності на квартиру, що є предметом договору, видане
будівельно-виробничій фірмі «Югсел», порушує її права та видане безпідставно із
порушенням вимог закону, під час перебування квартири під арештом, без
врахування того, що її батьком виплачено 60% її вартості, що свідчить про
привласнення квартири, тому також просила визнати його недійсним.

ОСОБА_2,
представники відповідачів ТОВ будівельно-виробничої фірми «Югсел», виконкому
Одеської міської ради позов ОСОБА_1 не визнали.

ТОВ
будівельно-виробнича фірма «Югсел» звернулося до суду з зустрічним позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, посилаючись на те, що хоча 08.04.2002 року між ним та ОСОБА_2
був укладений договір №15033 в рамках програми «Житло у розстрочку на 10
років», який передбачає будівництво та передачу квартири в Приморському районі
м. Одеси /яка згодом визначена як квартира АДРЕСА_1, однак у
теперішній час ніяких прав на квартиру ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_2 - не мають.

Оскільки
інвестором за договором між ОСОБА_2 та БВФ «Югсел» був визнаний ОСОБА_3, з його
особою договір нерозривно пов'язаний, тому не може бути укладений з іншою
особою.

У
зв'язку з тим, що ОСОБА_3 права власності на квартиру за життя не набув, то
кожна з них може розраховувати лише на повернення грошей, які були
інвестиційними внесками, та частку кожної з них має визначити суд.

ОСОБА_2
та ОСОБА_1 зустрічний позов ТОВ будівельно-виробничої фірми «Югсел» не визнали.

Представник
виконкому Одеської міської ради позов в частині визнання недійсним свідоцтва
про право власності вважаючи необгрунтованим, посилався на те, що воно видане
12.01.2005 року на підставі договору від 09.11.2001 року між ЗАТ Спік «Одісей»
/БМУ - 11/ та ТОВ БВФ «Югсел», яким передбачений перехід права власності на
квартиру до БВФ «Югсел» та акту прийому-передачі від 18.12.2003 року. При
видачі свідоцтва вони

не зобов'язані
з'ясовувати чи знаходиться майно під арештом, тому будь-яких підстав для
визнання свідоцтва недійсним не існує, просив відмовити в задоволенні позову.

Справа
розглядалася неодноразово.

Рішенням
суду від 09.08.2005р. ОСОБА_2 в задоволенні позову відмовлено, позовні вимоги
ОСОБА_1 задоволено частково, в задоволені позову ТОВ будівельно-виробничої
фірми «Югсел» - відмовлено (а.с. 182-184).

Ухвалою
судової колегії судової палати апеляційного суду Одеської області від
01.02.2006 року рішення суду 1 інстанції від 09.08.2005р - скасовано. Справа
направлена на новий розгляд в суд 1 інстанції (а.с. 214-216).

При
новому розгляді справи сторони свої позови підтримали.

Рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси від 20.04.2007 року позовну заяву ОСОБА_1
задоволено, позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково, в задоволенні
зустрічного позову ТОВ будівельно-виробничої фірми «Югсел» - відмовлено.

В
апеляційній скарзі ТОВ будівельно-виробничої фірми «Югсел» просить дане рішення
скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ будівельно-виробничої фірми
«Югсел» задовольнити та визнати ОСОБА_1 спадкоємцем на грошові кошти, виселити
її зі спірної квартири.

За
заявою ОСОБА_1 про відмову від апеляційної скарги - ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 04.12.2007 року апеляційне провадження закрите.

Заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги ТОВ будівельно-виробничої фірми «Югсел»,
заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за необхідне її відхилити з таких підстав.

Відповідно
до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судом
встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами,
що 08.04.2002 року ТОВ БВФ «Югсел» та ОСОБА_2 уклали Генеральний договір
№150/3/3 на будівництво житла згідно якому зобов'язався за рахунок
інвестиційних внесків інвестору ОСОБА_2 організувати і здійснити роботи з
будівництва квартири.

На
виконання умов зазначеного договору додатковою угодою 27.08.2002 року за
ОСОБА_2 закріплена квартира АДРЕСА_1, загальною площею 82, 68 м2, визначена
також її фактична вартість, яка в еквіваленті складає 26457, 60 доларів США. На
час закріплення квартири інвестором оплачена сума еквівалентна 13229, 10
доларів США, тобто 50% вартості квартири. Решта її вартості підлягає оплаті
протягом 10 років, починаючи з 01.09.2002 року по 08.04.2012 року шляхом
здійснення щомісячних виплат у розмірі еквівалентній 115, 30 доларів США.

25.11.2003
року між ТОВ БВФ «Югсел», ОСОБА_2 та Віхляєвим В.М. укладена угода про заміну
сторони в Генеральному договорі та укладено договір поступки права вимоги,

який є похідним
від договору про інвестування, а тому до ОСОБА_3 перейшли права в тім об'ємі,
яким володіла ОСОБА_2 - інвестор.

27.06.2004
року ОСОБА_3 помер.

Суд першої
інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ТОВ будівельно-виробничої фірми
«Югсел», дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею за
законом після смерті батька ОСОБА_3 та згідно ст.1282 ЦК України,
генерального договору від 08.04.2002 року права та обов'язки інвестора за
вказаним договором на будівництво житла не є такими, що нерозривно пов'язані із
особою спадкодавця ОСОБА_3, а тому можуть входити до складу спадщини та перейти
до спадкоємця.

Відповідно
до ст.ст. 608, 1219 ЦК України
не входять до складу спадщини тільки ті права та обов'язки особи як кредитора
та боржника, які припиняються з його смертю, якщо вони нерозривно пов'язані з
його особою і у зв'язку з цим не можуть бути здійснені іншою особою.

Інвестиційний
договір є двостороннім, а тому кожна із сторін одночасно виступає в якості
кредитора та боржника. Відповідно до ст. ст. 514, 512 ЦК України заміна
кредитора в зобов'язанні можлива внаслідок правонаступництва, до нового
кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Правонаступництво
прав та обов'язків в подальшому розглядатиметься сторонами як підстава для
подальшого інвестування та реєстрації права власності на передану квартиру,
тобто ОСОБА_1, яка вступила на місце померлого батька - ОСОБА_3 - є суб'єктом
інвестиційної діяльності за Генеральним договором №150/3 від 08.04.2002 року та
додатковим договором від 25.11.2003 року.

Доводи
ТОВ БВФ «Югсел», що порушення стороною умов договору в частині несплати
щомісячних платежів протягом трьох місяців надає йому право на одностороннє
розірвання договору, також не заслуговують на увагу та спростовуються такою
обставиною.

На день
смерті ОСОБА_3 - 27.06.2004 року загальна сума, яка виплачена за договором,
становить суму еквівалентну 16661, 52 доларів США, але за умовами договору,
відповідно до графіку платежів - належала до сплати - 15759, 76 доларів США, що
свідчить про перевищення оплати відповідно до умов договору на 901, 76 доларів
США. Та, виходячи з необхідності щомісячних виплат по 115, 3 доларів США,
свідчить про забезпеченість виконання договору на 7 місяців, тобто до січня
2005 року.

Таким
чином, станом на 11.12.2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оплачена сума вартості
квартири, яка еквівалентна 16661, 52 доларів США, що складає 60% вартості
квартири /а.с. 145 т.2/. Тобто, головна вимога про оплату не менше як 50%
вартості квартири інвестором виконана, сторонами визначено строк та розмір
щомісячних оплат та додатковою угодою - ще 27.08.2002 року за ОСОБА_2
закріплена квартира АДРЕСА_1, загальною площею 82, 68 м2 .

Суд
першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи та
взаємовідносини між сторонами, помилково при вирішенні справи керувався нормами
ЦК 1963 p., як і позивачі
при пред'явленні позову.

Так,
згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до нового ЦК цей Кодекс
застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
За п. 9 цих же положень до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 р. і
продовжують діяти після

набрання
чинності ЦК України,
застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни
або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладання.

Таким
чином, оскільки генеральний договір інвестування будівництва житла був
укладений до 01.01.2004 p.,
але дія його не припинялася після набрання чинності ЦК України /в
редакції 2003 року/, суд повинен був застосувати норми цього Кодексу. Посилання
позивача на певну норму права не має для суду визначального значення, оскільки
застосовування норми права є виключною компетенцією суду. При цьому, суд
застосовує норму права, яка за своєю диспозицією співпадає із заявленими
позивачем підставами позову.

Судова
колегія вважає, що суд першої інстанції з урахуванням вимог про оцінку доказів
(ст. 212 ЦПК України), давши оцінку показанням свідків та іншим матеріалам
справи, дійшов правильного висновку про безпідставність заявлених позивачем ТОВ
будівельно-виробничої фірми «Югсел» вимог.

Помилкове
твердження апелянта і в тій частині, що судом першої інстанції не розглядалися
конкретні обставини в частині витрат на подальше будівництво за Програмою
«Житло у розстрочку до 10 років», яка припинила своє існування з 01.01.2004
року у зв'язку з введенням в дію Закону України №3201 «Про фінансово-кредитні
механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»
від 19.06.2003 року з тих підстав, що Закон України від 15 грудня 2005 року N
3201-IV «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»
передбачає, що інвестування та фінансування будівництва об'єктів житлового
будівництва може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва,
фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні
пенсійні фонди, а також через випуск безпроцентних (цільових) облігацій. Він
доповнив статтю 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» частиною третьою
такого змісту: «Об'єктами інвестиційної діяльності не можуть бути об'єкти
житлового будівництва, фінансування спорудження яких здійснюється з
використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у
тому числі в управління. Інвестування та фінансування будівництва таких
об'єктів може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва,
фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні
пенсійні фонди, які створені та діють відповідно до законодавства, а також
через випуск безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром
виступає одиниця такої нерухомості».

Але,
крім цього, судом встановлено, підтверджується матеріалами справи та не
заперечується сторонами, що правовідносини з будівництва житла між ОСОБА_3 та
ТОВ БВФ «Югсел» виникли до набрання чинності Цивільного кодексу України від
16.01.2003 року та Закону України «Про фінансово-кредитні механізми управління
майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та були урегульовані
за допомогою договору, передбаченого окремими нормами Цивільного кодексу
України від /в редакції 1963 року/, Закону України «Про інвестиційну
діяльність» у зв'язку з чим, для урегулювання вищезазначеного договору
продовжують застосовуватися норми цього ж договору, як такого, що відповідає
вимогам законодавства, яке діяло на час його укладення.

Отже, а
ні Цивільний кодекс України, який набрав чинності 01.01.2004 року, а ні Закон
України «Про фінансово-кредитні механізми управління майном при будівництві
житла та операціях з нерухомістю» не містить положень, правових механізмів, які
б зобов'язували суб'єктів господарювання до додаткового врегулювання раніше
урегульованих правовідносин шляхом розірвання та укладання нових або внесення
змін до вкладених раніше угод.

Тобто
залишається чинним Закону України «Про інвестиційну діяльність», який
передбачає можливість притягнення інвестицій в житлове будівництво шляхом
укладення

інвестиційних
договорів (договір про інвестиційне фінансування будівництва). Відповідно до
ст. 9 зазначеного Закону договір є основним правовим документом, який регулює
взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності.

Крім
цього, ст.18 Закону України «Про інвестиційну діяльність» держава гарантує
стабільність умов здійснення інвестиційної діяльності, додержання прав і
виконання інтересів її суб'єктів. Умови договорів, укладених між суб'єктами
інвестиційної діяльності, зберігають свою чинність на весь строк дії цих
договорів і у випадках, коли після їх укладення законодавством /крім
податкового, митного та валютного законодавства, а також законодавства з питань
ліцензування певних видів господарської діяльності/ встановлено умови, що
погіршують становище суб'єктів або обмежують їх права, якщо вони не дійшли
згоди про зміну умов договору.

У
зв'язку з наведеним, суд дійшов правильного висновку і в тій частині, що
свідоцтво про право власності від 12.01.2005 року, видане виконкомом Одеської
міської ради на ім'я ТОВ будівельно-виробничої фірми «Югсел» підлягає визнанню
недійсним, оскільки видане безпідставно, за наявності арешту на спірне майно та
порушує права інвестора за договором.

Враховуючи
все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень
матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а
наведені в скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують. За таких
обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.
304, п. 1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п. 1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ТОВ будівельно-виробничої фірми «Югсел» відхилити.

Рішення
Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної
сили до Верховного Суду України.