Справа №2-5746-2007 РІШЕННЯ
7 листопада 2007 року Слов"янский міськрайонний суд Донецької
області в складі: -головуючого- судді Хаустової Т.А. -при секретарі-
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі
суду міста Слов"янська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного Фонду України у місті Слов"янську, з участю третьої
особи- Головного Управління Державного Казначейства України в Донецькій
області про відшкодування моральної шкоди,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом
до Управління Пенсійного Фонду України у місті Слов"янську про
відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що вона працювала санітаркою рентгенологічного відділення Комунальної
лікувально-профілактичної установи „Міська лікарня ім. В.І. Леніна" і 6 травня 2005 року була звільнена у
зв"язку з виходом на пенсію. У відповідності до Протоколу №556
Управління Пенсійного Фонду України в м. Слов"янську „Про призначення пенсії" від 17 березня 2005 року їй з 1
березня 2005 року було призначено пенсію згідно Закону України „Про пенсійне забезпечення" за віком за списком №1 у
розмірі 284,69 грн- довічно. Вона є пенсіонеркою і з 1 березня 2005 року мала
право на матеріальне забезпечення за рахунок пенсійного фонду, шляхом отримання
льготної трудової пенсії. Закон України „Про пенсійне забезпечення"
гарантував їй даний соціальний захист.
Однак, 16 листопада 2006 року
Рішенням комісії Управління Пенсійного Фонду України в м. Слов"янську,
яким їй було призначено пенсію, незрозуміло з яких підстав, відмовило їй в
пенсії за ст. 13 п. „а" Закону України
„Про пенсійне забезпечення". Тому, що вона, як їм здалося, не має права на пенсію за віком і її робота з 2 вересня 1985 року по
31 грудня 1990 року санітаркою рентгенологічного відділення не підлягає заліку
в льготний стаж для нарахування льготної пенсії.

22 січня 2007
року вона звернулася до суду з позовом до УПФУ в м. Слов"янську про
визнання неправомірним рішення Управління Пенсійного Фонду України в м.
Слов"янську від 16 листопада 2006 року про відмову їй в пенсії за
ст. 13 „а" Закону України „Про пенсійне забезпечення" і відміну вказаного
рішення.

Згідно з Постановою
Слов"янського міськрайонного суду Донецької області від 5 квітня 2007 року в
задоволенні її позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, їй
довелося подати апеляційну скаргу, в якій вона просила Постанову від 5 квітня
2007 року скасувати і постановити нову постанову, якою задовольнити її позов, посилаючись на невірне застосування судом норм
матеріального права.

21 червня 2007 року Постановою
Донецького апеляційного Адміністративного суду Постанова Слов"янського міськрайонного суду від 5 квітня 2007 року було
скасовано, а рішення від 16 листопада 2006 року Управління Пенсійного Фонду
України в м. Слов"янську про відмову їй в пенсії по ст. 13 „а" Закону
України „Про пенсійне забезпечення" признано противоправним і скасовано.

Вона з провини посадових осіб УПФУ
міста Слов"янська щомісячно не отримувала пенсію з 7 серпня 2006 року по
22 серпня 2007 року, тобто протягом 13 місяців була позбавлена матеріальних засобів до існування, оскільки пенсія була єдиним її
прибутком, який забезпечував її існування.

Пенсія УПФУ
перераховувалася на її розрахунковий рахунок в „Приватбанкі" міста
Слов"янська, яку вона отримувала по банковській карточці через банкомат.

Однак, 7 серпня 2006 року її картку
з залишком грошових коштів на 2 серпня 2006 року у сумі 791 грн. 40 коп за вказівкою начальника відділу пенсійного забезпечення
УПФУ Фролової І.В. було заблоковано і вона не мала можливості
отримати залишки грошових коштів з розрахункового рахунку в
„ПриватБанкі" і забезпечувати своє існування.

З провини
посадових осіб УПФУ міста Слов"янська: начальника відділу пенсійного
забезпечення Управління в м. Слов"янську Фролової І.В., заступника
начальника відділу пенсійного забезпечення Белой О.А., ведущего спеціаліста Бутової Т.О., юрисконсульта юридичного
відділу Кулішової І.В. і головного спеціаліста Панченко Є.М.
була позбавлена права на матеріальне забезпечення за рахунок пенсійного фонду. З їх провини їй не виплачена пенсія за
13 місяців в сумі 5381 грн. 35 коп. Крім того, Фроловою І.В. було незаконно
накладено заборону на її розрахунковий рахунок в „ПриватБанкі" і вона
позбавилася можливості розпоряджатися залишком грошових коштів на розрахунковому
рахунку в сумі 791 грн. 40 коп.

Крім того,
протягом двух місяців виконували рішення суду,
продовжуючи держати її без коштів до існування, вона змушена була
ходити до Управління ПФУ в м. Слов"янську і по кабінетам і

2

вимолювати, щоб вони поновили їй
нарахування пенсії, тільки 22 серпня 2007 року пенсія була перерахована на її розрахунковий рахунок і вона отримала
свою довгоочикувану пенсію.

Від усих цих незаконних дій
посадових осіб Управління Пенсійного Фонду України м. Слов"янська вона зазнала моральних страждань, які виразилися в
порушенні її нормального укладу життя, було порушено її нічний
відпочинок, вона була залишена без коштів до існування, вона не мала можливості протягом 13 місяців самостійно купувати
продукти харчування, медикаменти, необхідні їй для лікування,
сплачувати комунальні послуги, їй довелося займатися судовими тяжбами, приймати участь у судових засіданнях, звертатися за
юридичною допомогою до юридичної консультації, її ніде не приймали на роботу,
оскільки вона була звільнена з роботи у зв"язку з виходом на пенсію,
вона не мала змоги отримувати допомогу.

Моральну шкоду, пов"язану з
незаконним прийняттям рішення про позбавлення її пенсійного забезпечення і причинивши їй моральні страждання вона
оцінює в сумі 10000 грн.

У судовому
засіданні позивачка ОСОБА_1 подтримала свої позовні вимоги, навела аналогічних доводів і суду пояснила, що всі доводи, якими
вона обґрунтовує свої позовні вимоги викладені нею
в позовній заяві. Все, що викладено в позовній заяві відповідає дійсності.
Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди
вона виходила з того, що повинна була отримувати пенсію у розмірі 387 грн. 85 коп протягом тринадцяти місяців, але з провини
посадових осіб відповідача вона була позбавлена такої можливості,
тобто з їх вини вона не отримала 5042 грн. Крім того, було заблоковано її картку, де знаходилися гроші у сумі 791, 40
грн і вона вважає, що такі дії були незаконними, в результаті
чого вона відчула моральні страждання, приниження з вини посадових осіб ПФУ м.
Слов"янська і вважає, що з них треба стягнути суму 10000 грн. Медичних
документів, які б підтверджували її стан здоров"я протягом 13 місяців,
коли вона не отримувала пенсію, в неї немає. У неї також немає медичних
документів, які б підтвердили необхідність придбання нею в період, коли вона не
отримувала пенсію, ліків та медикаментів, а також немає документів, які б
підтвердили їх придбання. Вона заміжня, однако мешкає одна, в її квартирі
зареєстровані- вона, чоловік і діти. її чоловік та діти працездатні і мають
можливість оплачувати частково комунальні послуги.

Після виходу
на пенсію у неї не було іншого доходу, ніж отримувана нею пенсія. Відмова
відповідача в отриманні нею пенсії відобразився на її стані здоров"я- вона
отримала удар, отримала моральні страждання, ночами не спала, була подавлена та
принижена. Доказами того, що діями відповідача їй
спричинено моральну шкоду є ті обставини, що вона була позбавлена пенсії, тобто
позбавлена коштів для існування. Оскільки їй не
виплачувалася пенсія, то було порушено її нормальний уклад життя. Всі ці
обставини підтверджуються поясненнями свідків. В неї не було грошей, щоб
придбати необхідні медикаменти і сплатити комунальні послуги і придбати
продукти харчування. На роботу її не приймали, оскільки вона була пенсіонерка.
Спричинення їй моральної шкоди у розмірі 10000 грн. вона обґрунтовує тим, що її
залишили в такому стані без коштів до існування.
Після рішення суду вона писала заяви про відновлення виплати пенсії з липня
2006 року по серпень 2007 року, пенсію
виплатили за 13 місяців, а отримала вона її через 15 місяців. В Управлінні ПФУ м.Слов"янська їй не видавали
документи, щоб вона змогла знати який у неї розмір пенсії і теперішнього часу вона не знає який у неї розмір пенсії. Після
рішення Апеляційного суду вона ще відчувала моральні страждання і вона має
право на матеріальне забезпечення за рахунок пенсійного фонду
шляхом одержання льготної трудової пенсії.

З лікарні, де вона працювала, вона
звільнилася за власним бажанням і вона нікуди не зверталася для того, щоб її знов прийняли на роботу. Протягом року вона
не зверталася за медичною допомогою, сама ходила до аптеки, купувала там
необхідні їй медикаменти. Придбання нею лікарських препаратів, в тому числі і
заспокійливих, вона може підтвердити показаніями свідків. Протягом 13 місяців,
коли їй не виплачували пенсію, у зв"язку з погіршенням стану здоров"я
вона не зверталася до медичних закладів та лікарів за допомогою тому, що в неї
не було коштів.

Просить суд
стягнути з Управління Пенсійного Фонду України в м. Слов'янську у рахунок відшкодування
моральної шкоди 10000 грн.

Представник
позивачки- адвокат ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 в
повному обсязі, підтвердив у судовому засіданні факти, викладені
позивачкою,підкреслив, що позивачка ОСОБА_1 неодноразово скаржилася йому на
погіршення стану здоров"я, яке було пов"язано
з невиплатою їй пенсії, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що підлягають задоволенню і просить суд задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_1 в повному обсязі.

Представник
Управління Пенсійного Фонду України у місті Слов"янську- Біланова
Н.В.   не визнала позовні вимоги ОСОБА_1 і суду пояснила, що поновлення виплати
пенсії позивачці було здійснено без порушення терміну встановленного Порядком подачи та оформлення документів для

3

призначення ( перерахунку) пенсії у
відповідності до Закону України „Про загальнообов"язкове пенсійне
страхування".

Позовна заява ОСОБА_1 про
відшкодування моральної шкоди не містить доказів, якими підтверджується
моральна шкода, саме в заявленому розмірі. На сьогоднішній день діючим законодавством про пенсійне забезпечення не передбачено
відшкодування моральної шкоди. Рішення суду відносно ОСОБА_1 на теперішній час
виконується, пенсія їй виплачується. Просить суд в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Представник
третьої особи- Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області- Марченко Д.І. вважає позовні вимоги ОСОБА_1
безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню.

Свідок ОСОБА_3
суду пояснила, що вона працювала з ОСОБА_1 в період з 1985 по 1990 роки. Знала,
що та йде на пенсію, а потім ОСОБА_1 їй подзвонила і сказала, що їй припинили виплату пенсії. Дзвонила їй ОСОБА_1 неодноразово,
скаржилася на самопочуття, попрохала дати консультацію з приводу ліків. Після
того, як вони розмовляли з ОСОБА_1 по телефону, вони не зустрічалися, вона
декілька разів дзвонила.Вони зустрічалися з ОСОБА_1 в судовому процесі, але
вона не пам"ятає про що вони розмовляли. ОСОБА_1 виказувала їй скарги з
приводу того, що її позбавили пенсії. Скаржилася на те, що їй заблокували
рахунок і вона перестала отримувати пенсію. Коли вона побачила позивачку в судовому засіданні, вона була розстроєна,
пригнічена. Той факт, що оскільки ОСОБА_1 була розстроєна та
пригнічена в судовому засіданні, то вона, на підставі своїх особистих спостережень зробила висновок, що це все через
те, що їй перестали виплачувати пенсію. ОСОБА_1
казала їй, що в неї порушено сон, з"явився головний біль, погіршився
загальний стан її здоров"я. ОСОБА_1 поскаржилася
їй на те, що їй припинили виплачувати пенсію в серпні місяці 2006 року. До серпня 2006 року ОСОБА_1 не скаржилася на
головний біль і погане самопочуття, але їй відомо,
що ОСОБА_1 працювала у шкідливих умовах праці. Вона не була свідком того, як ОСОБА_1 купувала медичні препарати. Дзвонила позивачка їй
вдень і в нічний час, пізніше всього у 22 годині.

Після 1990 року вона перейшла на
інше місце роботи і за 16 років бачилися з позивачкою декілька разів-
зустрічалися раптово на вулиці, на святах. Вона і позивачка спілкуються не дуже
близько, як люди, які колись вмісті працювали. У них були стосунки, як у гарних
співробітників і вона давала ОСОБА_1 поради: які придбати ліки,
коли болить голова, коли порушено сон.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що
ОСОБА_1- її сусідка. В один з днів серпня місяця 2006 року вона сиділа біля будинку і побачила ОСОБА_1, яка йшла додому.
Вона запросила ОСОБА_1 посидіти з нею, але та заплакала,
махнула рукою і пішла додому. Через 1-2 дня ОСОБА_1 прийшла до неї додому і
попросила дати їй заспокійливі ліки. Вона дала і не стала питати що трапилося.
Неодноразово приїздила „Швидка допомога" і зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що
та отримувала пенсію, потім їй відмовили в пенсії і причина їй не відома.
ОСОБА_1 потім неодноразово зверталася до неї за пігулками і за грошима. Вона
радила ОСОБА_1 звернутися до лікарів за медичною допомогою і ОСОБА_1 казала, що
вона до лікаря ходила.

Свідок
ОСОБА_5 суду пояснив, що він є чоловіком позивачки і йому відомо, що в серпні
2006 року його дружині припинили виплату пенсії,
Подзвонили додому і сповістили про це. Після звонку у ОСОБА_1 почалася істерика, вона плакала, кричала. Після цього протягом 13
місяців його дружина ходила по інстанціям, оскільки пенсію не виплачували з
липня місяця 2006 року. Після рішення Донецького Апеляційного
Адміністративного суду страждання його дружини не припинилися, вона продовжує
страждати. Вона неодноразово зверталася до Управління ПФУ в м. Слов"янську, але її направляли з кабінета в кабінет,
знущалися над нею. Потім пенсію віплатили за 12 місяців, хоча повинні були за
13 місяців. Він вважає, що після таких звернень, страждань люба людина буде
відчувати моральні страждання. У його дружини було порушено сон, вона стала
замкнутою, не спілкувалася з сусідами. Коли сусіди запрошували її йти
отримувати пенсію, вона плакала і, звісно, відчувала моральні страждання. Вона
скаржилася на головний біль, біль у серці, на те, що вона не
знає розмір своєї пенсії.

Він і дружина мешкають у квартирі
разом і тому ствердження позивачки, що вона мешкає одна, є невірними. Він
підтверджує факт придбання позивачкою заспокійливих препаратів, вона також
брала ліки у сусідів, він також купував їй ліки. Позивачка не зверталася до
лікарні після того, як їй припинили виплачувати пенсію, оскільки у неї не було
грошей.

Суд,
вислухавши пояснення позивачки, її представника - ОСОБА_6, представника Управління ПФУ
м. Слов"янська- Н.В. Біланову, представника третьої особи- Головного Управління Державного Казначейства України в Донецькій
області- Марченко Д.І. дослідивши матеріали справи,
допитавши свідків, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до

4

Управління
Пенсійного Фонду України в м. Слов"янську про відшкодування моральної
шкоди задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України „ Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини...".

Відповідно до
п.З постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування
моральної ( немайнової) шкоди" зазначено, „ що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній
особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до діючого
законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:... в моральних
переживаннях у зв"язку з ушкодженням здоров"я, у порушенні нормальних
життєвих зв"язків через неможливість продовження активного громадського
життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних
наслідків".

Як встановлено в судовому засіданні ,ОСОБА_1 працювала санітаркою
рентгенологічного відділення Комунальної
лікувально-профілактичної установи „Міська лікарня ім. В.І. Леніна" і 6 травня
2005 року була звільнена у зв"язку з виходом на пенсію.

У відповідності до Протоколу №556
Управління Пенсійного Фонду України в м. Слов"янську „Про призначення
пенсії" від 17 березня 2005 року їй з 1 березня 2005 року було призначено
пенсію згідно Закону України „Про пенсійне
забезпечення" за віком за списком №1 у розмірі 284,69 грн- довічно. 16 листопада 2006 року на підставі Рішення комісії
Управління Пенсійного Фонду України в м. Слов"янську, яким їй було
призначено пенсію, їй відмовили в виплаті пенсії за ст. 13 п. „а" Закону
України „Про пенсійне забезпечення" тому, що вона не має права на пенсію
за віком і її робота з 2 вересня 1985 року по 31 грудня 1990
року санітаркою рентгенологічного відділення не підлягає заліку в
льготний стаж для нарахування льготної пенсії.

22 січня 2007 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до УПФУ в м. Слов"янську про визнання неправомірним рішення Управління Пенсійного
Фонду України в м. Слов"янську від 16 листопада 2006 року про відмову їй в пенсії за ст. 13 „а" Закону
України „Про пенсійне забезпечення" і відміну вказаного рішення.

Згідно з Постановою
Слов"янського міськрайонного суду Донецької області від 5 квітня 2007 року в
задоволенні її позовних вимог було відмовлено.

21 червня 2007
року Постановою Донецького апеляційного Адміністративного суду Постанову Слов"янського міськрайонного суду від 5 квітня 2007
року було скасовано, а рішення від 16 листопада 2006 року Управління Пенсійного
Фонду України в м. Слов"янську про відмову позивачці в пенсії по ст. 13
„а" Закону України „Про пенсійне забезпечення" признано противоправним
і скасовано.

Відповідно до п.4 „Порядку подання
та оформлення документів для призначення ( перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України „Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування"
від 27 грудня 2005 року № 1566, затвердженого
Постановою Правління Пенсійного Фонду України №21 -1 від 27 грудня 2005 року „Заява про поновлення виплати раніше призначеної
пенсії, подається пенсіонером або його законним
представником особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання".

17 липня 2007
року ОСОБА_1 звернулася із заявою до відділу пенсійного забезпечення з
проханням поновити виплату пенсії по рішенню суду апеляційної інстанції з липня
місяця 2007 року ( а.с.43).

Розпорядженням №1685 від 19 липня
2007 року ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії з 1 серпня 2006 року, оскільки в Постанові Донецького апеляційного Адміністративного
суду зазначено, що виплата пенсії була припинена з
серпня 2006 року. Відповідно до Протоколу від 24 липня 2007 року виплата пенсії за період з серпня місяця 2006 року по
липень 2007 року була здійснена в плановий період в
восьмому місяці 2007 року, року ( а.с.8-9,44-46).

Тому суд приходить до висновку, що
10-денного терміну для розгляду заяви про поновлення пенсії і прийняття рішення, встановленного „Порядком подання та оформлення
документів для призначення ( перерахунку) пенсії" відповідно до Закону
України „Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" від
27 грудня 2005 року №1566, затвердженого Постановою Правління Пенсійного Фонду
України №21-1 від 27 грудня 2005 року не порушено.

За червень та липень місяці 2006
року перерахунок було здійснено в вересні 2007 року ( а.с.46).

Згідно до п.5
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (
немайнової) шкоди" суд повинен з"ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або

5

втрат немайнового характеру, за яких обставин, в
якій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить".

Але, як вважає суд, позивачкою
ОСОБА_1 в наданій до суду позовній заяві, а також в судовому засіданні не вказано жодного посилання на мотиви, якими
вона обґрунтовує причинения їй моральної шкоди у розмірі 10000
грн та якими доказами моральна шкода саме в такому розмірі підтверджується.

З урахуванням положень п.3 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (
немайнової) шкоди" „позивач повинен надати докази про моральні переживання
у зв"язку з ушкодженням здоров"я, про порушення нормальних життєвих зв"язків через неможливість продовження
активного громадського життя, дані про порушення спілкування з оточуючими
людьми, дані про настання інших негативних наслідків".

Однак, як вважає суд, позивачкою
ОСОБА_1 доказів спричинення їй моральної шкоди діями відповідача в
судовому засідання не надано.

Крім того, у
відповідності до ст. 60 ЦПК України сторона забов"язана доказати ті
обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Але позивачка ОСОБА_1 в своїй
позовній заяві і в судовому засіданні, посилаючись на порушення її нічного відпочинку, погіршення стану здоров"я в період,
коли їй не виплачувалася пенсія, не надає суду жодного
доказу цього факту, також не посилається на будь-яку медичну документацію.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вказала, що з моменту позбавлення її права на
пенсію, вона жодного разу не звернулася до лікарні,тому медичних документів,
які б підтвердили погіршення стану її здоров"я,
необхідність проведення лікування, придбання лікарських засобів немає.

Суд не може прийняти до уваги
пояснення свідка ОСОБА_3 в тій частині, що позивачка себе погано почувала у зв"язку з тим, що їй припинили виплату пенсії і тому
дзвонила їй додому для медичної консультації і та
рекомендувала їй ліка від головного болю і порушення сну, оскільки, як пояснила
в судовому засіданні вказаний свідок, висновок, що ОСОБА_1 є пригніченою і розстроєною саме через припинення виплати їй пенсії, є
припущенням самого свідка і тому у відповідності до вимог ч.4 ст. 60 ЦПК
України такі свідчення не можуть бути прийняті судом до уваги.

Ствердження позивачки, її
представника та свідка ОСОБА_5 в тій частині, що дійсно у позивачки було погіршено здоров"я, вона скаржилася на головний біль,
біль у серці, але не зверталася протягом 13 місяців до лікарів, оскільки у
зв"язку з тим, що їй було припинено виплату пенсії, у неї не було коштів
звернутися до лікарів і у медичні установи не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки у відповідності до ст. 49
Конституції України, яка має в Україні вищу юридичну силу закріплено, що „ Кожен має право на охорону здоров"я,
медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров"я забезпечується державним
фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і
оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і
доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров"я медична
допомога надається безоплатно" і тому суд оцінює ствердження позивачки, її представника та свідка ОСОБА_5 в цій частині, як
вигадані і такі, що не заслуговують уваги.

Також не
заслуговують уваги і стверждення позивачки, що через припинення виплати їй
пенсії вона була позбавлена можливості
купувати необхідні їй медичні препарати і ліки, оскільки в судовому засіданні
позивачкою не наведено суду об"єктивних доказів того, що саме в цей період
часу вона у зв"язку зі станом свого
здоров"я повинна була приймати якісь ліки чи медичні препарати.

Також не
заслуговують уваги і ствердження позивачки ОСОБА_1, дані в судовому засіданні,
в тій частині, що вона мешкає в квартирі одна і у
зв"язку з припиненням виплати пенсії, була позбавлена можливості
оплачувати квартирну плату та комунальні послуги, що також завдавало їй моральних страждань, оскільки ці стверждення цілком
спростовуються поясненнями свідка ОСОБА_5, який в судовому засіданні вказав, що
мешкає в квартирі разом зі своєю дружиною- позивачкою по справі однією
сім"єю.

В позовній
заяві ОСОБА_1 стверджує, що моральні страждання виразилися також в тому, що її ніде не брали на роботу, оскільки її було звільнено з
роботи у зв"язку з виходом на пенсію. Однак, в судовому засіданні ОСОБА_1
вказала, що звільнилася з роботи за власним бажанням і протягом усього часу
невиплати їй пенсії вона нікуди не зверталася з питання працевлаштування, не
шукала роботу, не вчинила жодної дії,
спрямованої на працевлаштування, отже і не могла, як вважає суд, отримати відмову у працевлаштуванні, що спричинило б їй
моральні страждання.

6

ОСОБА_1 в судовому засіданні також не навела доказів того, що саме в ті
дні, коли вона зверталася за ліками та пігулками до своєї сусідки- свідка
ОСОБА_4 вона погано себе почувала і це погіршення самопочуття було викликано
діями відповідача.

Також
відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995
року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" в позовній заяві про відшкодування моральної
шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується".

Однак, не в позовній заяві, не в судовому засіданні ОСОБА_1 не вказує з
яких саме міркувань вона виходила, визнаючи розмір
моральної шкоди-10000 грн, а також не надала ніяких об"єктивних доказів, якими б підтвердила спричинення їй моральної
шкоди саме в розмірі 10000 грн.

Таким чином,
суд приходить до висновку, що позивачкою ОСОБА_1 не надано в судовому засіданні доказів спричинення їй моральної шкоди і тому
її позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, у
відповідності до п.5 Постанови №4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від
31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування
моральної „немайнової" шкоди" передбачає, що оскільки питання
відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами,
введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з"ясовувати характер правовідносин сторін і
встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне
законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли
набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування
моральної шкоди в цих випадках та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Як вбачається
з Рішення Вищого Адміністративного суду України від 1 березня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_7 до Управління Пенсійного Фонду
України в Гагарінському районі м. Севастополя про перерахунок пенсії,
рішення якого у відповідності до ст. 14 ЦПК України є обов'язковими для виконання ,на сьогоднішній день законодавство про
пенсійне забезпечення не передбачає відшкодування моральної
шкоди і тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3,10,60,212,213,214,215 ЦПК України, ст. 1167 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від
31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах
про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд

ВИРІШИВ

В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України в місті
Слов"янську  про відшкодування
моральної шкоди у розмірі 10000 грн. відмовити за відсутністю
підстав.

Рішення може бути оскаржене в
Апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20
днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної
інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Рішення
ухвалене і підписане в нарадчій кімнаті в одному екземплярі.