Справа
№2-3258/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13
червня 2007 року         Рівненський
міський суд Рівненської області

в особі
головуючого судді: Музичук Н.Ю.

при
секретарі:                                  Хоменчук
С. М.

за
участю адвоката                         ОСОБА_1

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.  Рівне

цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,  третя
особа Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу
Круліковський Андрій Іванович,   про
визнання частково недійсним договору дарування відповідно  ст.
ст.  225 , 1261 ЦК України, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2006
року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3,  третя особа приватний нотаріус Рівненського
міського нотаріального округу Круліковський А.І.,  про визнання частково недійсним договору
дарування будинку АДРЕСА_1,  укладеного
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,  в частині
дарування Уг частини будинку,
відповідно  ст.  ст.
225,  1261 ЦК України.

В
позовній заяві зазначав,  що він та
відповідачка є дітьми ОСОБА_4,  який на
випадок своєї смерті заповіту не залишав,
після його смерті відкрилась спадщина по закону,  на яку в нього та відповідачки виникли рівні
права спадкування. Частиною такого майна є будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка
за вказаною адресою. При зверненні в нотаріальну контору за оформленням
спадщини він дізнався,  що 08.02.2002
року був укладений оспорений договір дарування будинку. Такий правочин вважає
недійсним з наступних підстав. На момент вчинення оспорюваного правочину
ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій у зв"язку з тим,  що ще задовго до моменту укладення договору
дарування тяжко захворів та не міг рухатися,
що у відповідності до  ст.  225 ЦК
України дає підстави для визнання судом правочину недійсним.  Зазначені факти будуть підтверджені свідками
та висновком призначеної судом судово-психіатричної експертизи. З урахуванням
того,  що вказаний будинок належав
батькам на праві спільної сумісної власності,
договір дарування укладений за згодою матері ОСОБА_5 ,  а батько міг розпорядитися лише 1/2 частиною
цього будинку,  яка і є спадковим майном
після смерті батька,  на яку мають право
спадкування три спадкоємці першої черги,
позовні вимоги уточнені щодо 1/2 частини будинку.

Із
заперечень ОСОБА_3 на
позовну заяву ОСОБА_2 вбачається,  що
підстав до задоволення позовних вимог вона не вбачає,  як за їх безпідставністю так і за пропуском
строку позовної давності звернення до суду. В запереченнях зазначає,  що 20 липня 1990 року батько ОСОБА_4 склав
заповіт,  посвідчений державним нотаріусом
Першої рівненської держнотконтори Ткачук М. Ю.,
про що в реєстрі зроблено запис №4-357 за змістом якого належний йому на
праві власності жилий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 заповів їй -
ОСОБА_3,  оригінал заповіту по даний час
знаходиться в держаній нотаріальній конторі. Доказів звернення в Другу
рівненську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після
смерті батька позивач не надав. Твердження

позивача
про те,  що про наявність договору
дарування дізнався в 2005 році в нотаріальній конторі не відповідає
дійсності,  оскільки ще з 2002 року
позивач володів інформацією про дарування батьками для неї будинку і земельної
ділянки. Крім того,  в серпні 2004 року
нею була направлена позивачу заява про добровільне виселення з належного їй на
праві приватної власності будинку,  яку
позивач отримав і докази наявні в матеріалах зупиненої цивільної справи. В
березні 2005 року,  ще при житті
батька,  позивачу були вручені позовні
заяви про усунення перешкод в користуванні належним їй майном.  Твердження позивача про те,  що на момент вчинення правочину ОСОБА_4 не
усвідомлював значення своїх дій у зв"язку з тяжкою хворобою та
неможливістю рухатися вважає безпідставними. Дієздатність ОСОБА_4 не викликала
сумніву у жодної особи,  що спілкувалася
з батьком,  лише у сина /позивача/.
Батько до останнього самостійно себе обслуговував,  рухався,
ходив в магазин,  на базар,  спілкувався із сусідами,  постійно відвідував їх,  що буде підтверджено висновками лікарів та
показами свідків. Право власності ОСОБА_4 на будинок виникло на підставі
договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для
будівництва житлового будинку,
укладеного 17 липня 1962 року,  а
право приватної власності на землю на підставі Державного акту на землю,  виданого 26.11.1997 року.

Позивач
та його представник повністю підтримали позовні вимоги в суді. Додатково
пояснив,  що попав у немилість до батька
через те,  що в свій час захищав матір
від нападок п"яного батька. Проживаючи в будинку допомагав робити добудову
кухні і ванної до будинку. Після неодноразових мікроінсультів та інсультів і
лікування батько мав зміни в свідомості,
вчиняв неадекватні вчинки і дії,
періодично заговорювався ,
пізнавав лише свою сім"ю,
але плутав онуків. Уточнив,  що в
нотаріальну контору з приводу спадщини не звертався,  оскільки про наявність оспорюваного договору
дарування дізнався приблизно 19.03.2005 року. Від матері він не міг дізнатися
про вчинення такого договору,  оскільки
мати боялася відповідача та не мала свого слова в сім"ї. Просить визнати
зазначений позовом договір дарування недійсним з моменту його вчинення.

Відповідачка
ОСОБА_3,  додатково суду пояснила,  що батько працював до 31.05.2001 року,  далі ні одного дня в житті,  в тому числі після першого інсульту,  не втрачав пам"яті,  не був без свідомості,  всіх впізнавав,  говорив,
самостійно писав. На вимогу батька був укладений договір дарування,  щоб не оспорювався заповіт. Зі слів матері
відомо,  що в день посвідчення договору
позивач допитувався,  чи вони переписали
будинок. На решту спадкового майна після смерті батька,  в тому числі грошові вклади,  вона отримала свідоцтво про право на спадщину
по заповіту,  який не був скасований чи
змінений у встановленому порядку. Просить відмовити в задоволенні позову.

Третя
особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковський
А.І. вважає,  що посвідчений ним договір
дарування є правомірним,  посвідчений без
порушень чинного законодавства,  а
дієздатність особи дарувальника визначалась ним в процесі спілкування. Договір
посвідчувався з виїздом на місце,
готувалась згода дружини дарителя
на вчинення угоди. Вважає,  що
підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Оцінюючи
пояснення сторін і їх представників,
третьої особи,  досліджені надані
суду докази в їх сукупності та встановлені обставини,  суд прийшов до висновку,  що позов не підлягає до задоволення із
наступних підстав.

Встановлено,  що 08 лютого 2002 року приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. за р. №491 був
посвідчений договір дарування ОСОБА_4,
за нотаріально посвідченою згодою подружжя ОСОБА_2 ,
будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1,  що знаходиться на земельній ділянці розміром
624кв.м.  на користь ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1
дарувальник ОСОБА_4 помер. 14.Лютого 2006 року син дарувальника ОСОБА_2 заявив
позов до ОСОБА_3,  своєї сестри,  про
визнання вищенаведеного договору дарування частково недійсним з тих
підстав,  що він має право вимоги,  як спадкоємець першої черги по закону,  дарувальник на час посвідчення договору
дарування не усвідомлював значення своїх дій у зв"язку з хворобою,  а про наявність договору йому стало відомо
після смерті дарувальника,  відповідно
до  ст.
225, 1261 ЦК України.

Сукупністю
досліджених судом доказів,  в тому числі
показів допитаних в якості свідків ОСОБА_6,
яка ствердила,  що дарувальник,  будучи в доброму розумі з власної волі та за
її згодою оформив договір дарування будинку на відповідачку більше як за три
роки до смерті,  а позивач знаючи про
угоду з дня її вчинення не оспорював її при житті батька і до цього часу,  ОСОБА_7 ОСОБА_8,  ОСОБА_9,  ОСОБА_10,  які
ствердили,  що дарувальник був
свідомою,  адекватною людиною,  як під час так і після хворобі,  не втрачав пам"яті,  всіх впізнавав,  психічних відхилень не проявляв,  допитаних в якості свідків лікарів
Рівненської міської поліклініки №3 ОСОБА_11, ОСОБА_12,  які відмічають відсутність скарг на порушення
психічного стану хворого ОСОБА_4 в період хворобливого стану з 2001 року,  висновком посмертної судово-психіатричної
експертизи за № 332-07 від 10-17 травня 2007 року на ОСОБА_4,  1928 року народження,  стверджується на підставі вивчення матеріалів
справи і медичної документації,  що
дарувальник ОСОБА_4 психічним захворюванням чи недоумством,  які позбавляли би його здатності
усвідомлювати свої дії та керувати ними,
не страждав.

У
відповідності до положень ч.1  ст.  225 ЦК
України 2004 року,  правочин,  який дієздатна фізична особа вчинила в
момент,  коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними,  може бути визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи,  а в разі її смерті за
позовом інших осіб,  чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Згідно
п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України,  до договорів,  що були укладені до 01.01.2004 року і
продовжують діяти після набрання чинності ЦК
України,  застосовуються правила
цього Кодексу щодо підстав порядку і наслідків зміни або розірвання договорів
окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Водночас,  згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень
ЦК України
Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин,  що виникли після набрання ним чинності.

У
відповідності до положень  ст.  55 ЦК
України 1961 року,  угода укладена
громадянином,  хоч і дієздатним,  але який в момент її укладення перебував в
такому стані,  коли він не міг розуміти значення
своїх дій,  або

керувати  ними,
може  бути  визнана
судом  недійсною  за позовом
цього громадянина.

У
відповідності до положень  ст.  60 ЦК України,  кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини,  на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,  крім
випадків встановлених  ст. .61 цього
Кодексу /за наявності підстав звільнення від доказування/.

Оцінкою
досліджених судом доказів в сукупності не встановлено наданих позивачем
будь-яких належних,  допустимих,  переконливих доказів,  у відповідності до  ст.
ст. 57-66 ЦПК України,  які могли
бути підставою до задоволення позовних вимог.

Враховуючи
встановлені на підставі досліджених доказів обставини,  у відповідності до зазначених положень
чинного законодавства,  суд прийшов до висновку
про відсутність законних підстав до задоволення позовних вимог,  як не доведених доказами і не обґрунтованих.

Питання
розподілу судових витрат між сторонами у відповідності до  ст. 88 ЦПК України не ставилось.

На
підставі викладеного,   ст.  ст. 225, 126 ЦК України 2004 року,   ст. 55 ЦК
України 1961 року,  керуючись  ст.
ст.  10, 11, 60, 208, 209,
212-215, 218, 154, 223, 292, 294 ЦПК України,
суд -

вирішив:

В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3   про
визнання частково недійсним договору дарування будинку АДРЕСА_1,  посвідченого 08 лютого 2002 року приватним
нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. за р.
№ 491,  відмовити.

Рішення
може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський
міський суд поданням в десятиденний строк з дня проголошення рішення заяви про
апеляційне оскарження з наступним поданням в двадцятиденний після подачі заяви
строк апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана і без попереднього
подання заяви про апеляційне оскарження у строк встановлений для подання цієї
заяви.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження,  але апеляційна скарга не
була подана у встановлений строк,
рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги рішення,  якщо
його не скасовано,  набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним судом.