Справа №2-102
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

05 жовтня
2007року Комінтернівський районний суд м.
Харкова        у складі:
головуючого - судді Данько
В. В. при секретарі - Беляніної Т.В.,
Чумаковій Н.С. ,  розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1до
ОСОБА_2про розподіл сумісного нажитого майна подружжя,  -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1звернулася
до суду с позовом,  в якому просила суд розділити майно,  що являється їх з відповідачем сумісною
власністю,  визнавши за нею право
власності на 'А всього майна,  виділивши
їй: 'А частину вартості автомобіля ВАЗ-2101 державний номер НОМЕР_1 1980 року
випуску,  вартістю 5 тисяч гривен; 'А
частину вартості гаражу НОМЕР_2в ГК „Победа",  вартістю 12, 5 тисяч гривен; визнати право власності на
'А частину земельної ділянки АДРЕСА_2; провести розподіл сумісно нажитого
грошового вкладу у розмірі 8 тисяч доларів США,
виділивши їй половину - 4 тисячі доларів США,  що були вилучені з сімейного бюджету
відповідачем,  та стягнути з відповідача
спричинену їй моральну шкоду у розмірі 50 тисяч гривен.

В
обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те,  що з відповідачем була в зареєстрованому
шлюбі з 05.11.1962 року по 10.07.2002 рік. Шлюб розірвано у зв "язку з
подружньою невірністю відповідача. Ще до шлюбу в липні 1962 року вона провела
перерахунок першого пайового внеску - 40 % вартості кооперативної квартири на
рахунок ЖБК № 1 ,  так як для отримання
ордеру на квартиру необхідно було перечислити перший пайовий внесок 40%. Суму
пайового внеску позивачці дали її батьки. Батьки відповідача такої можливості
не мали. Рішення про надання кооперативної квартири ОСОБА_3. винесено,  виходячи з житлових умов та з урахуванням
наміру укласти шлюб. Після укладення шлюбу,
за взаємною згодою сторін,  ордер
було виписано на відповідача,  який став
основним квартиронаймачем.  Під час шлюбу
сторонами також: були придбані: автомобіль ВАЗ 2101 державний номер НОМЕР_1
1980 року випуску,  який був оформлений
на ім"я відповідача,  вартість якого
в теперішній час складає 10 тисяч гривен,
і який находиться в управлінні,
власності та зберіганні відповідача,
гараж: НОМЕР_2 ГК „Победа",
що розташований по вул.
Танкопія,  6 м.  Харкова,
який також: оформлений на ім"я відповідача,  вартістю 25 тисяч гривен,  який також: знаходиться у власності та
зберіганні відповідача. На території садового товариства
„Смородське-1",  що розташоване в м.  Люботин Харківської області,  на виділеній земельній ділянці сторони
збудували цегляний будинок,  гараж,  сарай,
провели всі необхідні комунікації,
воду,  електроенергію. Сторонам в
садовому товаристві „ Смородське-1",
була надана земельна ділянка АДРЕСА_2,
яка оформлена на відповідача. Також: загальною сумісною власністю сторін
являються грошові вклади у вигляді доларів США у розмірі 8 тисяч,  якими відповідач заволодів і за них придбав
собі квартиру № АДРЕСА_1,  де прописаний
та проживає в теперішній час з іншою жінкою. Своїми діями відповідач спричинив
позивачці моральну шкоду,  яка виразилася
в тому,  що позивачка пережила сильні
нервові стреси,  глибокі душевні
переживання,  послабилось
здоров"я,  частково пропав зір.
Моральну шкоду позивачка оцінює в 50 тисяч гривен. Після розірвання шлюбу
сторони не змогли мирним шляхом розділити сумісно нажите майно,  у зв "язку з чим позивачка була вимушена
звернутися до суду з позовом,  який
просить суд задовольнити в повному обсязі.

В судовому зсіданні
позивачка змінила свої позовні вимоги,
просила суд зобов
"язати відповідача повернути їй 40% вартості квартири АДРЕСА_1,  гроші у розмірі 4тисячі доларів США,
які відповідач викрав у неї,  визнати за нею право власності на 'А частину
квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача суму моральної шкоди у розмірі 50
тисяч гривен. Від інших позовних вимог позивачка відмовилася,  так як автомобілем ВАЗ 2101 державний номер
НОМЕР_1 та гаражем НОМЕР_2в ГК „Победа"
користується її онук,  земельною
ділянкою,  що знаходиться в садовому
товаристві „ Смородське-1" по АДРЕСА_2,
користується та розпоряджається її дочка.

Відповідач
та його представник позов не визнали в повному обсязі,  мотивуючи тим,  що у позивачки не має правових підстав для
звернення до суду із зазначеним позовом,
так як відсутній предмет спору щодо поділу нажитого майна,  тому що все майно вже поділено. Щодо викрадення
відповідачем 8-ми тисяч доларів,  то
позивачка не надала суду жодних доказів,
що підтверджували б даний факт. Проти стягнення моральної шкоди
відповідач та його представник також: заперечували,  так як вони не бачать причинного зв
"язку між: діями відповідача та наслідками,  що мали місце у позивачки.

Суд,  заслухавши пояснення сторін,  свідків,
перевіривши матеріали справи,
прийшов до наступного.

В
судовому засіданні встановлено,  що
сторони уклали шлюб 05.11.1962 року та в судовому порядку розірвали його
10.07.2002 року,  що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3року відділом РАЦС Фрунзенського
районного управління юстиціїм.  Харкова,  а/з № 309.

При
розгляді справи про розірвання шлюбу жоден із подружжя не ставив питання про розподіл
спільно нажитого майна. Майже через 3 роки після припинення шлюбу позивачка
порушила питання про примусовий поділ спільно нажитого майна.

Позивачка
просить суд зобов"язати
відповідача повернути їй 40% вартості квартири АДРЕСА_1,  мотивуючи тим,  що квартира була кооперативною і вона зробила
перший внесок в ЖБК № 1. Гроші,  з її
слів,  дали батьки,  тому позивачка вважає,  їх своєю дошлюбною власністю,  у зв "язку з чим вони спільною сумісною
власністю подружжя не могли бути.

Дана
вимога позивачки не відповідає матеріалам справи,  так як згідно ордеру № 853 від
16.01.1963року,  виданого ОСОБА_2. на
сім"ю з двох осіб на право зайняття квартири АДРЕСА_1,  вбачається,
що ОСОБА_2. є основним наймачем,
тобто членом ЖБК № 1 „Малишивець".

Згідно
витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 3200802 від 29.03.2004
року,  квартира № АДРЕСА_1станом на
29.03.2004 року належала на праві приватної власності ОСОБА_2.. Даний факт
підтверджує те,  що членом ЖБК№1 був саме
ОСОБА_2.,  а не ОСОБА_1..

Відповідно
до п.23 Примірного статуту ЖБК,
затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 року,  вступні і пайові внески вносять на рахунок
кооперативу в установі банку тільки члени кооперативу. Тому довідка ЖБК № 1
„Малишивець" про те,  що перший
внесок на будівництво будинку № АДРЕСА_2 внесла ОСОБА_1.,  не відповідає дійсності та не може бути
прийнята судом,  як доказ.

Таким
чином,  твердження ОСОБА_1про те,  що 40% паю в ЖБК № 1 „Малишивець" буди
її дошлюбним майном не відповідає дійсності,
тому вимога про виплату їй суми пайового внеску в розмірі 40% вартості
квартири є безпідставною і не може бути задоволена.

Що
стосується позовних вимог позивачки стосовно права власності на 'А частину
квартири № АДРЕСА_1,  то в судовому
засіданні встановлено наступне.

Сторони прийшли
взаємної згоди подарувати квартиру АДРЕСА_1 своєму внукові ОСОБА_4. з метою
недопущення можливості переходу права власності на частину квартири третій
особі,  жінці,  з якою відповідач зареєстрував шлюб. Із
зазначеною метою сторони прийшли до нотаріуса,
щоб посвідчити договір дарування квартири внуку,  однак,
в останній момент ОСОБА_1. відмовилася дарувати свою частку квартири
ОСОБА_4..

В
судовому засіданні свідок ОСОБА_4. пояснив,
що ОСОБА_1. в останній момент сказала,
що вона боїться,  щоб внук під
впливом його матері (рідної дочки позивачки) не прогнав її з квартири. Крім
того,  свідок ОСОБА_4. зазначив,  що бабуся звернулася до дідуся з пропозицією
переписати на неї всю квартиру,  і що їй
від дідуся більше нічого не буде потрібно,
тобто позивачка запропонувала відповідачу свій варіант розподілу спільно
нажитого майна. Після чого сторонами було укладено договір дарування 1/2
частини квартири № АДРЕСА_1 від 21.09.,
посвідченого приватним нотаріусом Олійник Н.М. .

Відповідач
в судовому засіданні пояснив,  що даний
договір було укладено,  тому що інший
поділ нерухомості був проблематичним як з юридичної,  так і з фінансової сторони. Проти цього не
заперечувала і позивачка.

Згідно cm. 235 ЦК України,  якщо буде встановлено,  що правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину,  який вони
насправді вчинили,  відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили. Сторони,
укладаючи договір дарування,
приховали інший правочин,  який
вони насправді вчинили,  а саме договір
добровільного поділу спільно нажитого майна. Даний факт підтверджується
тим,  що договір було укладено через два
роки після припинення шлюбу,  право
власності на майно було передано безоплатно в той час,  коли відповідач знаходився в іншому шлюбі та
мав відповідні матеріальні і моральні зобов "язання перед новою сім
"єю.

Виходячи
з вищевикладеного,  вбачається,  що сторони спільно нажите майно добровільно
розділили ще 21.09.2004 року,  уклавши
договір дарування 1/2 частини квартири № АДРЕСА_1. Стаття 69 СК України
передбачає таку можливість поділу спільно нажитого майна.

Стосовно
позовних вимог позивачки проте,  що
відповідач украв у неї 8 тисяч доларів США,  суд вважає за необхідне також відмовити
в даній частині позову,  так як
відповідно cm.
60 ЦПК України,  кожна сторона зобов"язана довести ті
обставини,  на які вона посилається,  як на підставу своїх вимог і заперечень. В
противному випадку,  таке твердження може
бути розцінене,  як наклеп з усіма
наслідками,  що з цього випливають.
Позивачка не надала суду жодних доказів відносно згаданого факту.

Що
стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди,  то суд вважає,  що немає жодних підстав для задоволення
зазначеної вимоги,  так як позивачка не
довела суду причинний зв "язок між: діями відповідача та наслідками,  що наступили.

Керуючись  ст.
ст.  10, 11, 209, 212, 213-215 ЦПК
України,  cm. 235 ЦК України,   ст.  69 СК
України,  суд,  -

ВИРІШИВ:

В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1- відмовити.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської
області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги,  з
подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч.4 cm. 295 ЦПК України.