РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26
листопада 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим в складі:

Головуючого,  судді: Курської А.Г.

Суддів:                                                Горбань
В.В.

Шаповалової
О.А.

При
секретарі:                                     Галіч
Ю.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Відділу державної реєстрації фізичних
осіб ГУ МВС
України в АР Крим,  Головного управління
МВС України в АР Крим,  Органу опіки та
піклування Євпаторійського міськвиконкому,
ОСОБА_3 про заборону на вивіз дитини,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Євпаторійського
міського суду АР Крим від 03.05.2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

13.12.2006      року ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 звернулись до

суду з позовом до Відділу державної реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України
в АР

Крим,  Головного управління МВС
України в АР Крим,  Органу опіки та
піклування

Євпаторійського міськвиконкому,
ОСОБА_3 про заборону на вивіз

дитини за межі України.

Позовні
вимоги мотивовані тим,  що рішенням
Євпаторійського міського суду від 22.04.2005 року,  яке набрало законної сили,  встановлено порядок їх участі у вихованні
неповнолітнього внука ОСОБА_4,  який
постійно проживає з матір'ю ОСОБА_3 їм стало відомо,  що мати дитини оформлює документи для вивозу
дитини за межі України. У зв'язку з вивозом дитини вони будуть позбавлені
можливості спілкування з внуком,  тому
просили визнати недійсним та скасувати документ,  що дає право на вивіз дитини за кордон на
підставі  ст. 21 ЦК України.

27.03.2007      року позивачі уточнили
свої вимоги,  просили винести рішення про

те,  що у разі виїзду відповідачки
ОСОБА_3 за кордон без сина ОСОБА_4,
надати їм

право займатися його вихованням на весь період перебування матері за
кордоном.

Рішенням
суду позов задоволено частково,  ОСОБА_2
і ОСОБА_1 надано можливість брати участь у вихованні ОСОБА_4.
Постановлено,  що у разі виїзду його
матері ОСОБА_3 без дитини передавати на виховання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 їх внука
ОСОБА_4. В решті частині позову відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 просять рішення суду в частині відмови в позові
скасувати та ухвалити нове рішення,  яким
заборонити органам Відділу державної реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в
АР Крим оформлювати документи на вивіз ОСОБА_4 за межі України,  посилаючись на те,  що судом допущено порушення норм
матеріального і процесуального права.

Справа
№22-ц-4355/2007                  Головуючий
у суді першої інстанції: Горюнова Л.І.

Доповідач:       Курська А.Г.

Судова
колегія,  заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення позивачів
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх представника,
розглянувши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної
скарги,  вважає їх частково
обґрунтованими і такими,  що підлягають
частковому задоволенню,  а рішення суду -
скасуванню в повному обсязі з урахуванням вимог ч.3  ст. 303 та п.3 і п.4 ч.1  ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового
рішення,  з наступних підстав.

Відповідно
до ч.3  ст. 303 ЦПК України апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення норм процесуального права,  які є обов'язковою підставою для скасування
рішення.

При
частковому задоволенні позову суд виходив з його обґрунтованості і доведеності
саме в порушенні прав баби та діда ОСОБА_5 в майбутньому щодо їх участі у
вихованні внука ОСОБА_4 на той випадок,
якщо його мати захоче виїхати особисто за кордон без дитини.

В решті
позову,  де позивачі просили заборонити
матері їх внука одержувати право на виїзд за кордон з дитиною та на його вивіз
в порушення їх прав як діда і баби,  суд
відмовив.

Судова колегія не погоджується з висновками суду,  оскільки вони не відповідають нормам
процесуального права,   ст.  ст. 4,
10,  11,  ч.4
ст.  60,  212,
213 ЦПК України,  та нормам
матеріального права,   ст.  ст. 151,
159,  258,  263 Сімейного кодексу України,  Конвенції про права дитини,  Хартії прав сім'ї,  Конвенції про захист прав людини та основних
свобод,  які є частиною національного
законодавства.

У
статтях 8,  9,  20 Конвенції про права дитини вживається
термін „найкращі" інтереси дитини,
а у  ст. 3 зобов'язано усі
державні та приватні установи,  які
займаються питаннями соціального забезпечення,
суди,  адміністративні та
законодавчі органи у всіх діях щодо дітей приділяти першочергову увагу „як
найкращому забезпеченню інтересів дитини".

У
частині 2  ст. 1 Європейської конвенції
про здійснення прав дітей записано: „предметом цієї Конвенції є підтримка - у
найвищих інтересах дітей - їхніх прав...".

Як записано
у  ст. 5 Хартії прав сім'ї ( 22.10.1983
р.) „оскільки батьки дали життя своїм дітям,
вони мають первинне і невід'ємне право виховувати їх; отже їх слід
вважати первинними і головними вихователями власних дітей".

Правила  ст. 151 Сімейного кодексу України
передбачають,  що батьки мають право
залучати до виховання дитини інших осіб,
передавати їх на виховання фізичним та юридичним особам.

Право на
особисте виховання дитини дає можливість матері (батькові) бути нерозлучним з
нею і право тримати дитину біля себе переважає право на дитину баби та діда.

Переважне
право батьків на особисте виховання дитини означає й те,  що лінія батьківського виховання має бути
головною. З огляду на це,  дід і баба
мають враховувати,  що їхня виховна
спрямованість повинна узгоджуватись і не суперечити тому вихованню,  яке дитині дають батьки.

Відповідно
до правил  ст. 258 Сімейного кодексу
України баба і дід мають право на самозахист внуків від їхніх батьків у разі
невиконання ними своїх обов'язків.

Як
убачається з фактичних обставин справи,
ціллю звернення позивачів ОСОБА_5 до суду був не захист внука
ОСОБА_4,  чи їх особистих немайнових прав
на спілкування з ним,  а одержання на
майбутнє заборони на вивіз внука матір'ю за кордон,  якщо вона захоче виїхати за межі України з
будь-яких причин.

При
розгляді справи суд послався на  ст.  ст. 257,
258 Сімейного кодексу України про право баби і діда брати участь у
вихованні внуків,  на підставі яких
вирішив цю справу.

Судова
колегія вважає,  що спір з цих підстав
фактично відсутній,  а докази щодо позову
ґрунтуються на припущеннях.

Спір
щодо участі баби і діда у вихованні внука ОСОБА_4,  який проживає в сім'ї матері ОСОБА_3 біля М.
Євпаторії вже вирішено судом 22.04.2005 року,
а з інших підстав відповідно до вимог
ст. 263 Сімейного кодексу України спір в суді не порушувався.

Згідно з
вимогами ч.4  ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як
убачається з матеріалів справи,  позивачі
не надали суду ніяких доказів на підтвердження виникнення у них прав,  заявлених в позові,  або їх порушення з боку будь-кого з
перелічених відповідачів.

Отже,  суд фактично вирішив питання
про відібрання дитини у матері без встановлення її протиправної поведінки,  за її відсутності в суді,  без додержання вимог закону щодо особливої
обережності та зваженості в таких питаннях,
бо це є мірою санкції. Суд не звернув уваги на те,  що в даному разі повинен бути висновок Органу
опіки та піклування,  а справу треба
розглядати в присутності представника цього органу. З урахуванням віку та стану
здоров'я дитина має право висловити свою думку щодо заявленого позову. Але
таких вимог закону судом не було дотримано в цій справі,  і тому таке рішення суду не може бути визнано
законним та обгрунтованим відповідно до
ст. 213 ЦПК України.

Виїзд за
кордон неповнолітнього громадянина України за відсутності згоди одного з
батьків може бути дозволено на підставі рішення суду,  за нормами Сімейного кодексу України. Цим
кодексом не передбачено отримання такої згоди від діда та баби.

Зважаючи
на те,  що суд першої інстанції не навів
відповідних норм матеріального закону при відмові в позові позивачам ОСОБА_5 з
питання про заборону на вивіз внука за межі України,  чим порушив вимоги закону,   ст. 215 ЦПК України,  судова колегія вважає за необхідне ухвалити
нове рішення про відмову в позові за його безпідставністю,  з наступних підстав.

При
зверненні до суду позивачі ОСОБА_5 просили (а.с. 4) застосувати міри
процесуального примусу,  які в цивільній
справі законом не передбачено,  а є
допустимими в кримінальному судочинстві.

Відповідно
до  ст. 4 ЦПК України,  здійснюючи правосуддя,  суд захищає права,  свободи та інтереси фізичних осіб,  права та інтереси юридичних осіб,  державні та суспільні інтереси у спосіб,  визначений законами України.

Судова
колегія вважає,  що позивачі по суті
просили суд допустити у відносинах малолітнього внука ОСОБА_4,  ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження,  та його матері ОСОБА_3 необгрунтоване
обмеження їх природних прав на свободу пересування,  що являється порушенням не тільки  ст. 3З Конституції України,  а й порушенням п.2  ст. 2 протоколу №4 Європейської Конвенції про
захист основних прав і свобод людини,  в
якій вказано,  що кожна людина має право
залишити будь-яку країну,  включаючи і
свою власну.

Зважаючи
на вищенаведене,  і з урахуванням
положень ч.3  ст. 303 ЦПК України про
те,  що апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги,  у випадку
неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм
процесуального права,  які є обов'язковою
підставою для скасування рішення,  судова
колегія вважає за необхідне скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про
відмову в позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Керуючись  ст.
ст. 303,  304,  307,
309,  313,  314,
316,  317,  319,
325 ЦПК України,  колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Справа
№22-ц-4355/2007                  Головуючий
у суді першої інстанції: Горюнова Л.І.

Доповідач:        Курська А.Г.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково,  рішення Євпаторійського міського суду АР Крим
від 03.05.2007 року скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення.

В
задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Відділу державної реєстрації фізичних
осіб ГУ МВС України
в АР Крим,  Головного управління МВС
України в АР Крим,  Органу опіки та
піклування Євпаторійського міськвиконкому,
ОСОБА_3 про заборону на вивіз дитини за межі України та про надання їм
права займатися вихованням внука ОСОБА_4,
якщо мати виїде за кордон - відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення,  однак може бути оскаржено шляхом подачі
касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.