Справа №22ц - 2112                                                                             Головуючий в 1 інстанції:
Категорія: 30       Доповідач: Майданік В.В.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

2007 року
вересня місяця 11 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:   Бауль Н.М. суддів:        Кутурланової О.В. Майданіка В.В.

при секретарі  Жегуліній Л.М.

адвокатів     ОСОБА_1 та ОСОБА_2

роглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 16
квітня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про виселення та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

14 липня 2006
рокуОСОБА_4 звернулася до суду з вказа'ним позовом, вказуючи, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1 її син перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. За позовом відповідачки рішенням суду від
29.12.2003 року шлюб розірвано. На прохання відповідачки
вона дозволила тимчасово проживати у будинку, поки
вона не знайде собі житло. Оскільки відповідачка не думає виселятися з будинку,
більш того стала проводити у ньому капітальний ремонт, то просила на підставі
ст.386 ЦК України, ст.48 Закону України «Про власність» та ст.169 ЖК України
виселити її з будинку і на підставі ст.4401 ЦК України 1963 року
стягнути моральну шкоду у розмірі 15770грн.

Заочним
рішенням суду від 16 квітня 2007 року позов було задоволено частково, відповідачка була виселена з вказаного будинку
± з неї на коуисїь позивачки було стягнуто 5000грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду
від 06 червня 2007 року була залишена без задоволення заява про
скасування заочного рішення.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_3 просить вказане рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального права.

Заслухавши доповідача,
перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

На підставі
договору дарування від 01 серпня 1996 року, зареєстрованому в Херсонському міжміському БТІ 16.04.1997 року, позивачка
є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.9).
З 02.09.1994 року син позивачки ОСОБА_5 та

2

відповідачка перебували у
зареєстрованому шлюбі. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду М.Херсона від 29.12.2003 року за позовом відповідачки вказаний шлюб було розірвано через
непроживання сторін протягом останніх трьох років та неведения ними спільного господарства (а.с.16).

Сторонами визнається, що у вказаному будинку
відповідачка проживає з листопада 1999 року з дозволу
відповідачки. При цьому згідно відповіді на запит начальника ХДБТІ та копії адресної довідки відповідачка є власником житлового будинку АДРЕСА_2, у якому і зареєстрована з 05.09.1995 року (а.с.69, 70).

Після
розірвання шлюбу з ОСОБА_5відповідачка продовжує проживати у вказаному житловому будинку, що належить позивачці, та
відмовляється виселитися з нього на вимогу останньої.

Зважаючи на
наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність виселення
відповідачки зі спірного будинку з урахуванням наявності у
неї належного їй житлового будинку в межах даного
населеного пункту.

При цьому,
зважаючи на пояснення позивачки про її дозвіл на тимчасове проживання відповідачки та наявність у відповідачки свого
власного житла, колегія суддів вважає, що відповідачка проживає у будинку
позивачки як тимчасовий мешканець, а тому суд першої інстанції дійшов до
правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та виселення з
вказаного житла відповідачки без надання їй іншого житла.

Оскільки судом
першої інстанції не зроблено посилання на ч.3 ст.98 ЖК України як на підставу в задоволенні позову в цій частині, враховуючи, що у
своєму позові позивачка вказала на такі обставини,
якими вона обґрунтовувала позовні вимоги, колегія суддів
вважає за необхідне доповнити мотивувальну частину рішення суду першої
інстанції посиланням на ч.3 ст.98 ЖК Україну як на підставу
задоволення позову в частині виселення.

Обставини
справи у вказаній частині судом з"ясовані в повному обсязі, висновки суду відповідають встановленим обставинам і
підтверджуються належними доказами.

Доводи апеляційної скарги щодо
необхідності застосування до спірних правовідносин
норми ЖК України, а не Закону України Про власність''   передбаченого
ст.156 ЖК України права колишніх членів сім"ї на користування житловим приміщенням до уваги не приймаються, як такі, що
не обгрунтовані вимогами закону, належними доказами
і такі, що висновки суду не спростовують.

Що стосується
рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог по
відшкодуванню моральної шкоди, то колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки в даному випадку недостатньо посилання лише на ст.23 ЦК України, яка є загальною в захисті
цивільних прав та інтересів.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її
відшкодування безпосередньо передбачено Конституцією України, а також у випадках,
передбачених законодавством.

В даному ж
випадку відповідне законодавство, зокрема ст.98 ЖК України, не передбачають можливісті відшкодування моральної шкоди.

Тому рішення
суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову позивачці у задоволенні вимог про стягнення
моральної шкоди.

3

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення
Суворовського районного суду м.Херсона від 16 квітня 2007 року в частині
стягнення моральної шкоди скасувати, постановити нове рішення.

В позові
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін, доповнивши його мотивувальну
частину посиланням на ч.3 ст.98 ЖК Україну як на підставу задоволення
позову.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення, на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.