Справа №6118
інстанції Андрюшина Л.А.
Доповідач Лук'янова С.В.
УХВАЛА

Іменем України

28 серпня 2007
року       Апеляційний суд Донецької
області у складі:

головуючого
судді Зубової Л.М.

суддів
Лук'янової С.В., Барсукової О.І.

при секретарі
Андрусішиній М.Г.

розглянув у
відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою відповідача Комунального підприємства „Жилцентр №5 міста Макіївки на
рішення Центрально-Міського районного суду міста Макіївки Донецької області від
19 червня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства
„Жилцентр №5" міста Макіївки про поновлення на роботі, стягнення заробітку
за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивачки, представника
відповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної
скарги,апеляційний суд

встановив:

В апеляційній
скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення Центрально-Міського
районного суду міста Макіївки від 19 червня 2007 року і ухвалення у справі
нового рішення про відмову у задоволенні позову через неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи. Позивачка не надала суду доказів того,
що її змусили подати заяву про звільнення за власним бажанням: позивачка подала
заяву про звільнення 28 лютого 2007 року і в цей же день була звільнена і
отримала трудову книжку. Остання обставини свідчить про те, що позивачка мала
намір звільнитися за власним бажанням. Позивачка не надала доказів спричинення
їй моральної шкоди і не зазначили їз яких підстав вона виходила, визначаючи
розмір суми у відшкодування моральної шкоди

(а.с.82-83).

В судовому
засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи
апеляційної скарги; позивачка не визнала апеляційну скаргу і просила залишити
без змін рішення суду першої інстанції.

Рішення
Центрально-Міського районного суду міста Макіївки від 19 червня 2007 року
вказаний позов задоволений частково:

позивачка
поновлена на роботі на посаді головного інженера відповідача; з відповідача на
користь позивачки стягнута заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі
4595 грн. 40 коп. і 1000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а всього 5595
грн. 40 коп.; з відповідача на користь держави стягнуто 59 грн. 50 коп. -
судовий збір і 30 грн. - витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи.

Рішення суду в
частині поновлення на роботі і стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за
один місяць піддіне негайному виконанню.

Цим рішенням
встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем і
була прийнята на роботу на посаду головного інженера підприємства. Наказом від
28 лютого 2007 року №12-к позивачка звільнена з роботи за ст.38 КЗпП України на
підставі її заяви. Позивачка була звільнена до закінчення двотижневого терміну
попередження про розірвання трудового договору, хоча вона не просила про це у
своїй заяві про звільнення. Ніяких поважних причин для звільнення позивачки 28
лютого 2007 року за власним бажанням, тобто саме в день подачі заяви про
звільнення, не було. Такими діями відповідач позбавив позивачку до закінчення
строку попередження про звільнення остаточно визначитися у своєму рішення про
звільнення і до закінчення строку попередження відкликати свою заяву.

Суд прийшов до
висновку, що звільнення позивачки до закінчення двотижневого терміну
попередження при відсутності поважних причин для звільнення, а також при
відсутності прохання позивачки звільнити її 28 лютого 2007 року, є порушенням
вимог діючого трудового законодавства і тому задовольнив позов про поновлення
на роботі і стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Сума заробітку за
час вимушеного прогулу визначена у відповідності до вимог постанови Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 і за період з 1 березня по 19
червня 2007 року включно складає 4595 грн. 40 коп.

Судом
встановлено, що у зв'язку з незаконним звільненням позивачка була позбавлена
роботи і коштів для існування; вона були вимушена звернутися в суд з позовом;
була морально принижена, що потягло погіршення стану її здоров'я, і ці
обставини вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. У
відшкодування моральної шкоди суд визначив 1000 грн., оскільки така сума, на
думку суду, буде розумною, справедливою, необхідною і достатньою для
відшкодування

моральної шкоди,
спричиненої у даному випадку позивачці (а.с.71-72).

Апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає через наступне.

Відповідно
ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і
заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку
і дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивачки проведене з
порушенням вимог діючого законодавства.

Згідно ч.1 ст.38
КЗпП України працівник має право розірвати договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два
тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце
проживання; переведення чоловіка або дружини на іншу роботу в іншу місцевість;
вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення
нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом
сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом 1 групи; вихід на пенсію;
прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен розірвати договір у строк, про який просить
працівник.

Матеріали справи
підтверджують, що 28 лютого 2007 року позивачка подала відповідачу заяву про
звільнення за власним бажанням (а.с.5), але в заяві позивачка не просила
звільнити її 28 лютого 2007 року і не зазначила поважної причини, яка зумовила
звільнення позивачки 28 лютого 2007 року. Але відповідач 28 лютого 2007 року
видав наказ №12-к про звільнення позивачки за власним бажанням з 28 лютого 2007
року (а.с.8), що є порушенням вимог трудового законодавства і підставою для
поновлення позивачки на роботі.

Згідно ч.2
ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд першої інстанції у
відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995
року №100 „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати"
визначив розмір суми середнього заробітку, який підлягає стягненню з
відповідача за час вимушеного прогулу, а також правильно визначив кількість
днів вимушеного прогулу (а.с.21,23).

Незаконне
звільнення позивачки спричинило останній моральну шкоду і це висновок суду
першої інстанції відповідає вимогам ст.237-1 КЗпП України. Обставини, враховані
судом першої інстанції при визначенні розміру суми у відшкодування моральної
шкоди, підтверджуються матеріалами справи, а розмір цієї суми відповідає
принципам розумності, виваженості, справедливості. Апеляційний суд не знаходить
підстав для зміни розміру стягнутої на користь позивачки суми у відшкодування
моральної шкоди.

Доводи
апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело
або могло призвести до неправильного вирішення справи. Тому рішення суду першої
інстанції, є законним і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.
303, 307 ч.1 п.1. 308, 313, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу відповідача Комунального підприємства „Жилцентр №5" міста Макіївки
відхилити.

Рішення
Центрально-Міського районного суду міста Макіївки Донецької області від 19
червня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подання скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня проголошення.