Справа №2-161/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 серпня 2007
року Шевченківський районний суд м.
Запоріжжя в складі: головуючого
- судді Щасливої О.В.,  при
секретарі Морозової В.М. ,  розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м.
Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2 ОСОБА_3  треті особи - орендне підприємство
„Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації",    приватний
нотаріус   Запорізького   міського
нотаріального   округу ОСОБА_6  про визнання причин пропуску строку позовної
давності поважними,  поновлення строку
позовної давності,  перевід прав та
обов'язків покупця та зустрічному позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1,  ОСОБА_2,     ОСОБА_4,     ОСОБА_5,
треті особи - орендне підприємство „Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації"",
приватний   нотаріус   Запорізького   міського
нотаріального   округу
ОСОБА_6,  про визнання договорів
дарування та купівлі-продажу недійсними,
визнання права власності на об'єкт нерухомості,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1.3вернулась
до суду з позовом про визнання причин пропуску позовної давності
поважними,  поновлення строку позовної
давності та перевід прав і обов'язків покупця за договором купівлі-продажу
3/100 частин об'єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1  укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 24 січня
2001 року.

В
обгрунтування позову в судовому засіданні пояснила,  що є учасником спільної часткової власності
на об'єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1
та має право власності на 3/50 його частини,  яке зареєстроване в ОП „ЗМБТІ". 21
листопада 2001 року їй стало відомо,  що
24 січня 2001 року співвласник зазначеного об'єкту ОСОБА_2 продав належні йому
3/100 частини торгівельного комплексу у вигляді підвалу,  що зазначений в технічній документації під
літерою „В",  за згаданою адресою
ОСОБА_3 Вважаючи,  що її право переважної
купівлі частки у праві спільної часткової власності порушено,  оскільки продавець не повідомив її про своє
волевиявлення щодо продажу належної йому частки і вона була позбавлена
можливості заявити про свій намір купити зазначену частку,  просить визнати причини пропуску позовної
давності поважними,  поновити строк
давності звернення за захистом свого права та перевести на неї права і
обов'язки покупця за згаданим правочином.
Пояснила,  що під час розгляду
справи Жовтневим районним судом м.
Запоріжжя нею були внесені грошові кошти,  які складали ціну договору,  в розмірі 15765 грн. на депозитний рахунок у
підтвердження її наміру щодо купівлі відчужуваної частки,  які після набрання рішенням суду від
07.5.2002 року законної сили були отримані відповідачкою ОСОБА_3

В
обґрунтування вимог про визнання поважними причин пропуску строку
давності,  встановленого  ст.
114 ЦК України
(в редакції 1963 року),  пояснила,  що саме в зазначений час вона перебувала в
закордонній поїздці,  надавши суду копію
закордонного паспорту з відміткою про перетинання кордону держави.

Представник
відповідачки позов не визнав і пояснив суду,
що 3/100 частини об'єкту нерухомості,
які за оспорюваним правочином набула його довірителька,  є відокремленим приміщенням у вигляді підвалу
з самостійним виходом,  з певною
площею,  права власності на який у
ОСОБА_1. немає,  тому позивачка не має
права привілеєвої купівлі цієї частки.

До того
ж,  вважає,  що ОСОБА_1. пропустила термін давності
звернення до суду з відповідними вимогами без поважних причин,  оскільки на момент укладення договору їй було
відомо,  що відповідач ОСОБА_2 продав його
довірительці підвальне приміщення.

Відповідач
ОСОБА_2 позов
визнав та пояснив,  що при відчужуванні
належної йому частини торговельного комплексу допустив недбалість,  не повідомивши співвласницю ОСОБА_1. про свій
намір продавати приміщення.

Представник
третьої особи - приватного нотаріуса ОСОБА_6пояснив,  що порушень законодавства при посвідченні
договору купівлі-продажу 3/100 частин майнового комплексу допущено не
було,  оскільки нотаріус пересвідчився в
наявності повідомлень учасникам спільної часткової власності про намір
відповідача продати належне йому приміщення,
серед яких було і повідомлення ОСОБА_1.,
яка свідомо не скористалась своїм правом переважної купівлі відчужуваної
частки,  оскільки такої заяви від неї на
момент укладення правочину не надходило.

Представник
третьої особи - орендного підприємства „ЗМБТІ" - пояснив суду,  що за позивачкою ОСОБА_1.3ареєстроване право
власності на 3/50 частини торговельного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 який
зареєстрований як єдиний об'єкт нерухомості. 3/100 частини нежилого
приміщення,  що складається з підвалу
„пд." Під літерою „В" на підставі рішення Жовтневого районного суду
м.  Запоріжжя від 07.05.2002 року були
зареєстровані за ОСОБА_1. В теперішній час право власності на зазначене
підвальне приміщення зареєстроване за ОСОБА_5.: 1/100 частка майнового
комплексу - згідно з договором дарування від 15.10.2002 року,  1/50 частка- на підставі договору
купівлі-продажу від 23.01.2003 року.

ОСОБА_2. звернулась до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 ОСОБА_2  ОСОБА_4.,
ОСОБА_5. про визнання договорів дарування від 10.02.2002
року та купівлі-продажу від 23.01.2003 року недійсними,  визнання за нею права власності на 3/100
частини об'єкту нерухомості за адресою:АДРЕСА_1

В
обгрунтування вимог представник позивачки за зустрічним позовом в судовому
засіданні пояснив таке.

На
підставі рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 07.05.2002 року,
яке набрало законної сили,
ОСОБА_1.3ареєструвала право власності на 3/100 частини об'єкту
нерухомості у вигляді підвального приміщення під літерою „В",  яке його довірителька набула за договором
купівлі-продажу,  укладеним 24 січня 2001
року між ОСОБА_2. та ОСОБА_3 15 жовтня 2002
року відповідачка ОСОБА_1. на підставі посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_6договору дарування подарувала 1/3 частину зазначеного приміщення
ОСОБА_5,  а 2/3 частини -ОСОБА_4 23 січня
2003 року ОСОБА_4 продав належну йому 1/50 частину майнового комплексу,  яка становить 2/3 частини підвального
приміщення під літерою „В",
ОСОБА_5.

Оскільки
ухвалою Верховного Суду України рішення Жовтневого районного суду м.  Запоріжжя від 07.05.2002 року та ухвала
апеляційного суду Запорізької області від 01.08.2002 року скасовані,  згадані договори не можуть бути
дійсними,  так як право власності на
частину об'єкту нерухомості,  яка стала
предметом оспорюваних правочинів,  з
скасуванням судових рішень належить позивачці за зустрічним позовом.

З огляду
на викладені обставини представник просить про визнання недійсними договору
дарування 3/100 частин об'єкту нерухомості за адресоюАДРЕСА_1 від 15.10.2002
року,  укладеного між ОСОБА_1.3 одного
боку та ОСОБА_5. і ОСОБА_4 - з другого,
та договору купівлі-продажу 1/50 частини зазначеного об'єкту,  укладеного 23.02.2003 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5.

ОСОБА_1.3аперечує
проти задоволення зустрічного позову,
оскільки вважає,  що суди першої
та апеляційної інстанції на підставі закону поновили її право,  вона зареєструвала право власності на належне
їй нерухоме майно і на свій розсуд розпорядилась ним,  передавши його в дар.

ОСОБА_5.
позов не визнала і пояснила,  що вона є
добросовісним набувачем частки в праві спільної власності у вигляді підвального
приміщення,  ОСОБА_1.,  за якою суд визнав право власності,  розпорядилась ним у відповідності до закону.

ОСОБА_2 проти
задоволення позову заперечує з підстав,
якими обґрунтовує свою позицію за первісним позовом.

Відповідач
ОСОБА_4,  який неодноразово у
встановленому порядку повідомлявся про час та місце розгляду справи,  до суду не з'явився з невідомих причин,  заперечень проти позову не надав.

За
згаданих обставин суд вважає за можливе вирішення спору у відсутність
відповідача,  на підставі наявних в
справі фактичних даних про права та взаємовідносини сторін.

Третя
особа - нотаріус ОСОБА_6.,  яка
посвідчила оспорювані правочини,  що
вчасно повідомлялась про судовий розгляд,
до суду не з'явилась,
повідомлення про згоду на участь в справі не надала.

За
згаданих обставин у відповідності до
ст.  36 ЦПК України суд вважає за
можливе розгляд справи без участі третьої особи.

Вислухавши
пояснення осіб,  що беруть участь в
справі,  з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами,  суд вважає,  що первісний позов підлягає частковому
задоволенню,  а зустрічний - вважає
необхідним залишити без задоволення з таких міркувань.

Судом
встановлено,  що ОСОБА_1. належить право
власності на 3/50 частини цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_1 13 липня
1998 року відповідач ОСОБА_2
відповідно до договору купівлі-продажу купив у закритого акціонерного
товариства „Десна" підвал,  який
складає 3/100 частини зазначеного нерухомого майна (а.с.  40). Цей підвал він продав відповідачці за
первісним позовом ОСОБА_3 на підставі оспорюваного ОСОБА_1. договору
купівлі-продажу від 24.01.2001 року (а.с.
7).

Рішенням
Жовтневого районного суду м.  Запоріжжя
від 07.05.2002 року,  яке набрало
чинності,  на ОСОБА_1. переведено права
та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу від 24.01.2001 року,  за ОСОБА_1. визнано право власності на 3/100
частини майнового комплексу в цілому за адресою:АДРЕСА_1

15
жовтня 2002 року ОСОБА_1. на підставі посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_6договору дарування подарувала 1/3 частину зазначеного приміщення
ОСОБА_5,  а 2/3 частини - ОСОБА_4 23
січня 2003 року ОСОБА_4продав належну йому 1/50 частину майнового
комплексу,  яка становить 2/3 частини
підвального приміщення під літерою „В",
ОСОБА_5.

Відповідно
до  ст.
80 ЦК Української РСР сплив позовної давності до пред'явлення позову є
підставою для відмови в позові.

Якщо суд
визнає поважною причину пропуску строку позовної давності,  порушене право підлягає захисту.

Як
випливає з відміток в наданому суду закордонному паспорті ОСОБА_1. (а.с.  156-158 т. 2),  позивачка ОСОБА_1. від'їжджала за межі
держави в січні 2001 року,  тобто саме в
той період,  з яким співпало укладення
оспорюваного нею правочину.

З
урахуванням викладеного суд знаходить ґрунтовними її твердження про те,  що вона не була обізнана про продажу частки в
об'єкті нерухомості,  співвласницею якого

вона є,
тому вбачає всі підстави для визнання поважною причини пропуску
встановленого частиною 3  ст.  114 ЦК
Української РСР строку звернення до суду з позовом про захист права і для
поновлення цього терміну.

Відповідно
до  ст.
114 ЦК Української
РСР (1963 року),  який діяв на момент
виникнення спірних правовідносин,  при
продажу частки в спільній власності сторонній особі учасники спільної часткової
власності мають право привілеєвої купівлі частки,  що продається.

Згідно
із  ст.
115 ЦК Української
РСР (1963 року) кожен з учасників спільної часткової власності має право
вимагати виділу своєї частки із спільного майна.

Із
змісту п. 13 Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 з
послідуючими змінами та доповненнями „Про практику застосування судами
законодавства,  що регулює право
власності громадян на жилий будинок" випливає,  що з визначенням частки в праві спільної
власності учаснику спільної власності в натурі решта учасників спільної
власності втрачає право привілеєвої купівлі цієї частки.

Відповідно
до п. 6 Пленуму при вирішенні справ про виділ в натурі часток будинку,  що є спільною частковою власністю,  належить мати на увазі,  що виходячи зі змісту  ст.
115 ЦК Української РСР,  це
можливо,  якщо кожній із сторін може бути
виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом.

Оскільки
предметом договору купівлі-продажу від 24.01.2001 року є підвал,  зазначений в технічній документації як
„пд." під літерою „В",  тобто
відокремлене приміщення,  яке має
самостійний вихід,  з певною площею,  суд вважає,
що він є окремиим об'єктом нерухомості,
який складає певну частину від цілісного майнового комплексу,  тому правила
ст.  114 ЦК Української РСР
на нього не розповсюджуються.

Оскільки
позивачка за первісним позовом на момент продажу підвального приміщення не була
учасницею права спільної власності на нього,
як ОСОБА_4та ОСОБА_5.,  отримавши
15 жовтня 2002 року від ОСОБА_1. в дар відповідно 2/3 та 1/3 його частини,  суд вважає,
що позивачка не має матеріального права вимагати заміни покупця в
спірному правочині,  і доходить висновку
про необхідність залишення її вимог в цій частині без задоволення.

Відповідно
до  ст.
223 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги рішення суду,  якщо його не скасовано,  набирає законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Відповідно
до  ст.
4 Закону України „Про власність",
що діяв на момент укладення спірних правочинів,  власник на свій розсуд володіє,  користується і розпоряджається належним йому
майном.  Власник має право вчиняти щодо
свого майна будь-які дії,  що не
суперечать закону.

Як
встановлено судом,  відповідно до рішення
Жовтневого районного суду від 07.05.2002 року,
що набрало чинності після розгляду справи судом апеляційної
інстанції,  за ОСОБА_1. визнано право
власності на спірне нерухоме майно,  і
відповідачка за зустрічним позовом на законних підставах розпорядилась ним,  подарувавши його ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

З огляду
на викладені обставини суд не вбачає підстав для визнання договору дарування
від 15.10.2002 року недійсним,  оскільки
він грунтується на вільному волевиявленні учасників правочину,  укладений в належній формі.

Дійсність
договору купівлі-продажу 1/50 частини цілісного майнового комплексу,  укладеного 23 січня 2003 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5.,  з наведених міркувань також не
викликає у суду сумнівів.

Виходячи з
викладеного суд не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_3

Вирішуючи
зустрічний позов на користь відповідачів,
суд враховує,  що право позивачки
як власниці захищене з отриманням нею грошових коштів в сумі,  за яку було вчинено продаж,  на виконання рішення Жовтневого районного
суду м.  Запоріжжя від 07.05.2002 року.

Керуючись
ст.
ст.  114,  115,
41 ЦК України
(в редакції 1963 року),   ст.  4 Закону України „Про
власність",   ст.  ст.
10,  59, 60,  209,
212-215, 292, 294 ЦПК
України,  суд

ВИРІШИВ:

Позов
ОСОБА_1до ОСОБА_2ОСОБА_3
задовольнити частково.

Поновити
ОСОБА_1 строк позовної давності для звернення за захистом свого права.

В
задоволенні вимог про перевід прав та обов'язків покупця за договором
купівлі-продажу 3/100 частин об'єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1  укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 24 січня
2001 року,  відмовити.

В
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 ОСОБА_4,  ОСОБА_5
відмовити.

Рішення
може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання
через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів
після проголошення рішення і подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів
після подання заяви про апеляційне оскарження або шляхом подання апеляційної
скарги впродовж терміну,  встановленого
для подання заяви про апеляційне оскарження.