Справа № 2-929/2007р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

16 липня 2007 року. Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в
складі: головуючого судді Білокур В.І., при секретарі Сірій І.В., з участю
сторін та їх адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Прилуки справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя
особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_5 - про визнання права
спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом
вказуючи на те, що в період проживання із відповідачем у зареєстрованому шлюбі
вони спільно набули - шляхом забудови -житловий будинок за № 11/3 із
господарсько-побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1, але, правову
реєстрацію в Прилуцькому МБТІ зазначеного вище нерухомого майна (садиби) після
введення в експлуатацію, було оформлено одноособово на ім"я відповідача -
ОСОБА_4.

В даний час їх сім"я розпалась і відповідач заперечує її право у
новоствореному нерухомому майні, а тому позивачка за уточнених позовних вимог
просила суд визнати за нею право спільної сумісної власності подружжя на
вищевказаний житловий будинок із господарсько-побутовими будівлями.

В судовому засіданні позивачка підтримала заявлений позов із наведених вище
підстав, а відповідач заперечив проти задоволення такого і подав до суду
письмове заперечення (а.с.20-21). На обгрунтування своєї позиції в судовому
засіданні відповідач стверджував, що у позивачки відсутнє будь-яке право на
спірне нерухоме майно (садибу), бо вважає її (позивачку) як таку, що не
приймала участі у його набутті, тобто, спірна садиба була забудована лише за
його особисті кошти та його родичів, працею і будматеріалами, які не належали
позивачці.

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_5 також
заперечила проти задоволення позову із тих-же підстав, що і її син-відповідач
ОСОБА_4, при цьому вказує на те, що у забудову спірної в основному нею понесені
особисті грошові кошти і використані будматеріали, закуплені нею ще раніше.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та проаналізувавши наявні
докази по справі суд приходить до висновку задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3,
виходячи із наступного :

Як установлено судом, на час реєстрації шлюбу сторін відповідач ОСОБА_4 уже
здійснював забудову спірної садиби, а після реєстрації шлюбу (07.10.1995року)
подружжя ОСОБА_4, як
чоловік і жінка, уже спільно продовжували будівництво цієї садиби впродовж
більше 4-х років та завершили його 28.02.2000року, що підтверджується складеним
Актом прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і
господарчих будівель АДРЕСА_2 затвердженого Рішенням виконкому Прилуцької
міськради №89 від 28.02.2000року. (а.с.52).

Свідоцтвом №5148 від 20.03.2000року підтверджується та обставина, що право
власності на спірний житловий будинок АДРЕСА_1 було оформлено одноособово на
ім"я ОСОБА_4 - відповідача у даній справі, (а.с.51).

Тому, вирішуючи спір у даній справі суд вважає, що на час
виниклих правовідносин у набутті сторонами нерухомого майна - спірної садиби -
слід керуватися діючим на той час законодавством України про шлюб та сім"ю
(ст.22 КЗпІІІС України) про те, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з інших причин не мав самостійного
заробітку.

Аналогічні підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя
передбачено і у нині діючому Сімейному Кодексі України (ст.60 СК України).

Стаття 368ч.3 Цивільного Кодексу України вказує на те, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, законодавець визначив, що на відміну від підстав виникнення
спільної часткової власності, право спільної сумісної власності, виникає тільки
у випадках, передбачених законом чи договором. Для права спільної сумісної
власності характерно, що розмір частки в праві власності кожного із
співвласників не визначений і встановлюється тільки у випадку поділу спільної
сумісної власності чи виділу з неї.

Сторони ж у даній справі, подружжя ОСОБА_4 не заявляли вимог про поділ
спільно нажитого майна, зокрема, спірного домоволодіння.

Судом установлено, що завершення будівництвом та облаштування спірної
садиби сторони здійснювали уже разом - від дня реєстрації шлюбу (понад 4-рьох
років) і до часу введення в експлуатацію та здійснення правової реєстрації
домоволодіння на одного з подружжя, у даному разі на відповідача ОСОБА_4

Між тим, застосовуючи норми сімейного законодавства суд враховує, що у
даній справі жодна сторона не подала доказів того, що на час реєстрації шлюбу -
07 жовтня 1995року (а.с.10) між ними, подружжям ОСОБА_4 існував шлюбний
контракт чи інший належно складений договір, яким би обмежувались права дружини
(позивачки ОСОБА_3) у її правах щодо набуття нею права спільної сумісної власності
на спірну садибу, чи те, що їй (ОСОБА_3) буде належати лише якась певна частка,
або ж вона взагалі буде позбавлена у правах спільної сумісної власності на
новостворене нерухоме майно в період шлюбу.

Тому, проаналізувавши в сукупності всі надані сторонами та дослідженими в
судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість та
законність вимог позивачки, достатність наданих доказів і правових підстав до
задоволення її позову про набуття нею права спільної сумісної власності на
спірний об"єкт нерухомого майна, незалежно від того, що реєстрація
домоволодіння проведена одноособово на відповідача і останній заперечує про
наявність такого права у позивачки.

На підтвердження такого висновку суду засвідчують наступні досліджені судом
документальні докази і покази свідків в судовому засіданні, а саме :

Час завершення будівництва спірного домоволодіння підтверджується Актом
прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і
господарчих будівель АДРЕСА_2 затвердженого Рішенням виконкому Прилуцької
міськради №89 від 28.02.2000року. (а.с.52).

Копією Технічного паспорту складеного 27.01.2000року підтверджується рік
забудови по кожній споруді у садибі - це 1999-2000 роки, тим самим
підтверджується пояснення позивачки про тривалий час (понад 4 роки) завершення
будівництва зазначених споруд у садибі, вже після реєстрації шлюбу, (а.с.58).

Також суд бере до уваги і попередньо складений Технічний паспорт від
18.04.1994р. (а.с.32-34), який було виготовлено для можливості замовити
технічної документації на газифікацію будинку в Прилуцькому управлінню по
газопостачанню та газифікації та фактичного проведення такої газифікації, що
також було виконано під час шлюбу, як це підтверджується довідкою начальника
Прилуцького управління по газопостачанню та газифікації, що пуск газу до
спірного житлового будинку було проведено 25 квітня 1996року. (а.с.13).

Крім того, як вбачається із копії вищевказаного
техпаспорта від 18.04.1994року він не містить у собі даних про ступінь
готовності споруд (незавершеного будівництва), тобто, цей документ не
спростовує пояснень позивачки про наявність на той час забудованими лише стіни
і покрівля у кожній споруді, а додаткові приміщення та виконання всього іншого
комплексу внутрішніх та зовнішніх робіт як у самих приміщеннях, так і
газифікація та водопроведення будинку, доведення до готовності і належне
облаштування всіх приміщень як у самому житловому будинку так і надвірних
споруд - були виконані подружжям ОСОБА_3 спільно під час шлюбу, після чого,
відповідно введені в експлуатацію та зареєстровані в МБТІ у 2000 році.

Із повідомлення Комунального підприємства
"Прилукитепловодопостачання" вбачається, що саме під час
зареєстрованого шлюбу були виготовлені технічні умови на водопостачання
житлового будинку АДРЕСА_2, та виконані за №49 від 09.04.1998року. (а.с.12).

Показами кожного із допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 (заявлених позивачкою), а також свідків ОСОБА_13
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 (заявлених відповідачем) підтверджується, що
сторони у даній справі - подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - у тій чи іншій мірі
приймали участь у будівництві житлового будинку із надвірними спорудами як до,
так і після реєстрації шлюбу. Також ці свідки вказують, що внутрішні роботи у
приміщеннях та повне облаштування їх у спірному домоволодінні виконували
сторони, їх родичі та наймані працівники, при цьому застосовувалась трудова
участь самих подружжя та допомога їх батьків.

Отже, проаналізувавши покази вищеуказаних свідків та
дослідивши всі інші документальні докази у даній справі суд приходить до
переконання про неможливість розмежування об"єму, кількості та вартості
використаних будматеріалів і робіт у забудові (створенні) нерухомого майна : -
як до реєстрації шлюбу між подружжям ОСОБА_4, - так і після його реєстрації.

Проти цього не
заперечили і самі сторони в судовому засіданні.

Тому, суд приймаючи до уваги цю обставину також приймає і відмову позивачки
від підтримання нею первісно заявленої вимоги у позовній заяві щодо проведення
судової будівельно-технічної експертизи.

За таких обставин, суд не може прийняти до уваги вказівки відповідача і
третьої сторони у даній справі (його матері ОСОБА_5) про те, що за правилами
ст.57 СК України спірна садиба належить лише йому (відповідачу) на праві
особистої приватної власності, оскільки, на його думку будівництво було
здійснено до реєстрації шлюбу, без участі позивачки і за його (відповідача)
власні кошти, працею та із будматеріалів придбаних ОСОБА_5 ще за давніх часів.

Така позиція відповідача та третьої особи є хибною і спростовується
сукупністю наведених вище доказів, які навпаки, засвідчують про наявність
законного права і підстав у позивачки щодо набуття права спільної сумісної
власності у відповідності з вимогами ст.22 КЗпШС України (ст.60 СК України).

Таким чином, вирішуючи спір у даній справі суд керується роз"ясненнями
п.4 абз.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4.10.1991 року №7
"Про практику застосування судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий будинок" про те, що у разі надання
допомоги забудовнику не безоплатно, ОСОБА_5 чи інші особи, що брали участь у
будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної
власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати лише відшкодування
своїх затрат на будівництво.

Таких вимог в
ході розгляду даної цивільної справи ніхто не заявляв.

Тому, на підставі наведених вище доказів суд,
з"ясувавши джерело, обсяг і час придбання (будівництва) спільно нажитого
майна (садиби), керується вимогами ст.16 Закону України "Про
власність" та п.4 абз.2,3 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 4.10.1991 року №7 які вказують на те, що участь інших осіб у
будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім
випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі ст.16 Закону "Про
власність" таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям
у період шлюбу - жилий будинок у зв"язку з цим стає їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Як установлено судом при розгляді даної справи (про що
зазначено вище) - жодних письмових угод із цього приводу між подружжям ОСОБА_4 заключено не було, а тому
позовні вимоги позивачки слід задовольнити як такі, що є обґрунтованими на
законі.

Задовольняючи таким чином позовні вимоги, суд вважає
необхідним за правилами ст.88 ЦПК України стягнути з відповідача 81грн. на
компенсацію позивачці понесених нею витрат по сплаті судового збору та
інформаційно-технічного забезпечення по даній справі, (а.с.1,2).

Ухвалу судді від 14 червня 2007року про забезпечення
позову, що направлена на виконання в Прилуцьке МБТІ про заборону видавати витяг
з рестру та ОСОБА_4 про заборону вчиняти будь-які дії щодо відчуження житлового
будинку із господарсько-побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 -
скасувати, після набрання чинності даного рішення суду.

На підставі викладеного та ст.22 КЗпШС України, ст. 16 Закону України
"Про власність" від 07.02.1991р. №697-Х11, керуючись ст.ст. 10,15,60,
88,213 - 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги
ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право спільної сумісної власності
подружжя на житловий будинок із господарсько-побутовими будівлями, що
розташований по АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 81 (вісімдесят одну) грн. в користь ОСОБА_3 на
компенсацію понесених нею витрат у даній справі по сплаті судового збору та
витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Ухвалу
судді від 14 червня 2007року про забезпечення позову, що направлена на виконання
в Прилуцьке МБТІ про заборону видавати витяг з рестру та ОСОБА_4 про заборону
вчиняти будь-які дії щодо відчуження житлового будинку із
господарсько-побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 -скасувати,
після набрання чинності даного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до
Апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд
шляхом подання заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня його
проголошення і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в
порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.