Справа №
22-ц-1477/2007 р.           Головуючий у 1
інстанції Барашков В.В.
Категорія 34   Доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

24 грудня 2007
року  м. Івано-Франківськ

колегія суддів судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді     Соколовського В.М.,

суддів:  Стефанів Н.С.,
Беркій О.Ю.,

секретаря        Довжинської Н .Б.,

з участю:      апелянта            ОСОБА_1,  його

адвоката          ОСОБА_2,

відповідачки   ОСОБА_3,
її

адвоката        ОСОБА_4,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2007 року, -

встановила:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання
права власності на частку в спільному майні подружжя,  тобто на Уг частку квартири АДРЕСА_1,  та встановлення порядку користування майном.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2007 року в
задоволенні даного позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю заявлених вимог.

Не погоджуючись з таким рішенням,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,
зазначаючи,  що суд однобоко
з'ясував обставини справи на користь відповідачки,  висновки суду не відповідають обставинам
справи,  рішення постановлено з
порушенням норм матеріального і процесуального права,  тому,
вважає апелянт,  підлягає
скасуванню.

24.06.1995
року між ним та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. 08.10.2003 року його дружина
ОСОБА_3 та ТзОВ «ЛММ сервіс» уклали договір №19/10 про пайову участь у
будівництві квартири АДРЕСА_1. 01.09.2005 року відповідачці ОСОБА_3 виконкомом
Івано-Франківської міської ради було видано свідоцтво про право власності на
вище зазначену квартиру,  а 25.09.2006
року шлюб між ним,  апелянтом,  та відповідачкою було розірвано. Тому
вважає,  що спірна квартира,  яка була придбана за час проживання у
шлюбі,  є їхньою спільною сумісною
власністю згідно ч.3 ст.386 ЦК
України. Суд цього не врахував та постановив необгрунтоване рішення.
Зокрема,  в рішенні суд зазначив,  що ОСОБА_3 уклала вище зазначений договір на
прохання своєї матері ОСОБА_5,  оскільки
остання не могла підписати його у зв'язку з перебуванням за межами України.
Однак,  суд при вирішенні справи,  в порушення норм чинного законодавства,  не вказав якими саме доказами
підтверджується,  що ОСОБА_3 діяла в
інтересах матері ОСОБА_5,  а не їхньої
сім'ї,  яке доказове значення мають такі
документи та чи можуть вони породжувати права та обов'язки для відповідачки як
представника ОСОБА_5 Апелянт вважає,  що
надання права особі на вчинення від її імені певних дій оформляється документом,  який має встановлену форму та повинен
посвідчуватись нотаріально,  чого в
матеріалах справи не має і такий документ відсутній у ТзОВ «ЛММ сервіс». Також
рішення суду базується на таких письмових доказах,  як лист ТзОВ «ЛММ сервіс» №499 від 18.09.2007
року та платіжні документи компанії «Вестерн юніон»,  з яких безпідставно робиться висновок,  що саме ОСОБА_3 вносила кошти за
квартиру,  оскільки,  зазначає апелянт,  це були спільні кошти його та
відповідачки,  однак,  платником вони зазначали відповідачку,  поскільки договір пайової участі був
оформлений на неї. Платіжні доручення компанії «Вестерн юніон»,  які є в матеріалах справи,  не містять вказівки про те,  з якою метою здійснювалося перерахування цих
коштів,  та й підтверджують вони перекази
від різних фізичних осіб коштів тільки на суму 10000 грн. Ними ж було сплачено
всього 86174 грн. за квартиру,  що
стверджує факт проплати спірної
квартири за їхні з відповідачкою спільні кошти на решту суми в 76174 грн. Окрім
того є безпідставним посилання суду в рішенні на його заяву від 26.11.2005 року
про відмову від будь-яких претензій на спірну квартиру,  оскільки,
вказана заява була ним відкликана та втратила своє юридичне значення.

Просив скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення,  яким задоволити його позовні вимоги.

В судовому
засіданні апелянт ОСОБА_1 та його адвокат ОСОБА_2 підтримали
вимоги скарги з вище наведених мотивів та просили її задовольнити в повному
об'ємі.

Відповідачка ОСОБА_3 та її адвокат ОСОБА_4 вимоги
апеляційної скарги не визнали,  вважають
її безпідставною,  а рішення суду -
законним і обґрунтованим,  яке просили
залишити в силі,  відмовивши в
задоволенні скарги.

Вислухавши доповідача,  пояснення
сторін,  перевіривши матеріали
справи,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних причин.

Судом встановлено,  що 24.06.1995
року позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у відділі РАГС
Івано-Франківського міськвиконкому (актовий запис №744). Від даного шлюбу в них
народилась одна дитина - син ОСОБА_6,
08.04.1997 року народження. Рішенням Івано-Франківського міського суду
від 25.09.2006 року шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано,  а дитину залишено на утриманні та вихованні з
матір'ю.

08.10.2003 року між ОСОБА_3 та ТзОВ «ЛММ сервіс» було
укладено договір №19/10 про пайову участь у будівництві житлового будинку.
Згідно даного договору відповідачка зобов'язалась приймати участь і вносити
кошти в будівництво житлового будинку для отримання в ньому квартири у порядку
і на умовах,  визначених договором.
Відповідно до умов договору ОСОБА_3 сплатила повну вартість житла забудовнику в
розмірі 86174 грн.

01.09.2005 року виконкомом Івано-Франківської міської ради відповідачці
ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на квартиру та зареєстровано за
нею право власності на квартиру АДРЕСА_1. Квартира складається із трьох
житлових кімнат,  загальною площею 79, 5
кв.м. Відповідно до висновку ОБТІ вартість квартири становить 260797 грн.

Як зазначила в
судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3,
договір на пайову участь в будівництві квартири вона уклала на прохання
своєї матері ОСОБА_5,  поскільки остання не могла його підписати через
відсутність на території України,  бо
перебувала на заробітках за кордоном. Кошти на придбання житла пересилались
ОСОБА_5 особисто та через знайомих на її,
ОСОБА_3,  ім'я,  а згодом вона їх сплачувала ТзОВ «ЛММ
сервіс». Тому спільних сімейних коштів не використовувалось для придбання
спірної квартири,  зазначала
відповідачка,  оскільки таких коштів у
них з позивачем не було. Такі пояснення відповідачки підтверджуються листом
ТзОВ «ЛММ сервіс» від 18.09.2007 року №499,
касовими видатковими ордерами з Івано-Франківського відділення
«Укрексімбанку України» та платіжними документами компанії «Вестерн юніон» про
надходження коштів на ім'я ОСОБА_3

Згідно довідки про заробітну плату №17 від 07.11.2006
року,  ОСОБА_1 було нараховано заробітної
плати за серпень-жовтень 2006 року в розмірі 1290 грн. (а.с. 11),  оскільки він працює в приватному підприємстві
«Колбуд» з 01.08.2006 року.

Відповідно ксерокопії трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.60-63) та витягу з
наказу №189 директора ТзОВ «ОРТ» (а.с.64),
позивач працював у даному підприємстві на посаді торгового агента з
01.08.2001 року та був звільнений з роботи з 30.09.2004 року у зв'язку з
винними діями,  що дали підставу для
втрати довір'я по п.3 ст.41 КЗпП України.

Як вбачається із довідки директора ТзОВ «ОРТ» ОСОБА_6 (а.с.65),  заборгованість ОСОБА_1 перед підприємством
станом на 17 січня 2007 року становить 5961 грн. 57 коп.,  оскільки,
попередньо дружиною погашено: 31.01.2005 року - 500 грн.; 11.02.2005
року - 500 грн.; 06.04.2005 року - 4000 грн.

Згідно повідомлення головного лікаря Івано-Франківського
обласного наркологічного диспансеру від 11.09.2006 року №01-7/1788
(а.с.68),  ОСОБА_1,  який проживає в АДРЕСА_2,  перебуває на диспансерному обліку в
наркодиспансері з 27.04.2004 року з приводу розладів психіки та поведінки
внаслідок вживання алкоголю (хронічний алкоголізм).

У приватній власності позивача ОСОБА_1 знаходиться домоволодіння по
АДРЕСА_3 (а.с.25).

Окрім того,  26.11.2005 року позивач
ОСОБА_1 через приватного нотаріуса ОСОБА_7
склав заяву про те,  що квартира
АДРЕСА_1 була придбана за особисті кошти його дружини ОСОБА_3 і він не
заперечує щодо розпорядження ОСОБА_3 зазначеною квартирою без його згоди і на
умовах на її розсуд (а.с.26). Однак,
23.05.2007 року позивач,  після
початку розгляду його позовної заяви в суді про поділ спірної квартири,  подав приватному нотаріусу нову заяву,  якою просив анулювати свою попередню заяву
про відмову від квартири (а.с.42).

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК
України майно,  набуте подружжям за
час шлюбу,  є їхньою спільною сумісною
власністю,  якщо інше не встановлено
договором або законом.

В суді встановлено,  чого не
заперечував і сам позивач,  що заява про
відмову від квартири була зроблена ним добровільно в присутності приватного
нотаріуса.

Пунктом 3
частиною 1 статті 57 СК України визначено,
що особистою приватною власністю дружини,  чоловіка є майно,  набуте нею,
ним за час шлюбу,  але за
кошти,  які належали їй,  йому особисто.

В судовому
засіданні встановлено,  що спірна
квартира була придбана за кошти,  які
належали матері відповідачки і для її потреб,
а тому дана квартира не може вважатися спільною сумісною власністю
подружжя.

За таких обставин,  суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого висновку,
з яким погоджується і колегія суддів,
що позивачем ОСОБА_1 не спростовано того факту,  що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана за
кошти матері відповідачки - ОСОБА_5,  а
тому не може бути спільною сумісному власністю подружжя,  в зв'язку із чим відмовив йому у позові.

Твердження апелянта про те,  що судом
неповно і необ'єктивно було встановлено обставини справи,  оскільки він також вносив кошти для придбання
квартири,  яка,  як він вважає,  являється спільною власністю подружжя,  а тому суд постановив рішення з порушенням
норм матеріального та процесуального права,
то такі посилання є безпідставними і не можуть бути взяті до уваги
колегією суддів,  оскільки заперечуються
матеріалами справи.

На думку колегії суддів,
суд першої інстанції вірно встановивши обставини справи,  дав їм правильну юридичну оцінку на підставі
діючого законодавства,  а тому доводи
апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості постановленого
судом рішення.

Керуючись ст.
ст. 307,  308,  313-315,
317, 218 ЦПК України,  колегія
суддів,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2007 року залишити без

змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.