Справа №2-8907
РІШЕННЯ

Іменем     України

22
травня 2007року                                                        м.  Донецьк

Київський
районний суд м.  Донецька

у складі
- головуючого судді                                         -   В.В. КОВАЛЕНКО

при
секретарі                                                                  -
О.В. ЯКОВЕЦЬКІЙ

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.
Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції
фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань у Київському районі м.
Донецька,  третя особа: Орендне
підприємство «Шахта ім.  Засядько » про
відшкодування моральної шкоди,  завданої
ушкодженням здоров»я , -

ВСТАНОВИВ

Позивач
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Відділення виконавчої дирекції
фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань у Київському районі м.
Донецька,  третя особа: Орендне
підприємство «Шахта ім.  Засядько » про
відшкодування моральної шкоди,  завданої
ушкодженням здоров»я.

В заяві
вказав,  що він перебував в трудових
відносинах з ОП «Шахта ім.  А.Ф.
Засядько» на посаді машиніста гірничо - виємочних машин з 1998 року по 21 липня
2005 року.

02
квітня 2005 року,  виконуючи трудові
обов'язки при виконанні і кріпленні 13 західного штреку на шахті відбулося
раптове обвалення порід покрівлі і висипання гірничої маси,  в результаті чого йому було заподіяно
каліцтво - закритий перелом крила повздовшної кістки зліва і гостре отравления рудничним газом.

Нещасний
випадок підтверджується актом № 39 про нещасний випадок на підприємстві від 5
квітня 2005 року.

За
висновком МСЕК від 21 липня 2005 року в результаті нещасного випадку позивача
визнано інвалідом 3 групи з втратою 50 відсотків професійної працездатності.

Внаслідок
нещасного випадку на виробництві та втрати працездатності мені завдана моральна
шкода,  яка полягає в моральних та фізичних
стражданнях і яку я оцінюю в сумі 70 тисяч гривень.

Що
стосується моїх фізичних страждань,  то
вони полягають у тому,  що мені причинені
тяжкі тілесні ушкодження,  внаслідок яких
його стан здоров»я різко погіршився. Тривалий час він знаходився у лікарні на
стаціан7арному лікуванні і відчував фізичну біль від тілесних ушкоджень.

Внаслідок
виробничої травми позивач відчуває тривалі моральні страждання,  які проявляються в глибинному психологічному
дискомфорті і значному порушенні душевної рівноваги. Я відчуваю стійку головну
біль,  запаморочення,  роздратування,  почуття внутрішнього напруження,  страх,
поверхневий сон з частими просинаннями,
пригнічений настрій,  у нього
постійно підвищений артеріальний тиск.

Крім
того,  каліцтво істотно вплинуло на звичайний
нормальний спосіб життя,  у результаті
чого істотно вимушено змінилися життєві і виробничі відносини. Він не може
вести нормальний спосіб життя як раніше,
не може працювати,  йому
протипоказана робота в підземних умовах,
важка фізична праця,  емоційні
переживання,  у сім»ї почуває себе
неповноцінним і відчуває сильні моральні переживання.

В
нинішній час симптоми хвороби,  викликані
каліцтвом здоров»я,  не
припиняються,  і він продовжує
спостерігатися і лікуватися за місцем проживання у невропатолога,  кардіолога,
психіатра і травматолога.

Позивач
просить стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань у Київського
району м Донецька на його користь моральну шкоду в сумі 70.000 грн.

У
судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги
позивача в повному обсязі.

Представник
Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань у Київському районі м.  Донецька

в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав та пояснив,  що
дія абзацу четвертої статті (в частині відшкодування моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового
випадку),  підпункту «є» пункту 1 частини
першої статті 21,  частини третьої статті
28 та частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання,  які спричинили втрату
працездатності» в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим зупинена
на 2007 рік на підставі пункту 22 статті 71 Закону України «Про державний
бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 року № 489-V.

Відповідно
до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 із
змінами,  внесеними згідно з Постановою
Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року № 5 «під моральною шкодою
слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних
страждань,  або інших негативних
явищ,  заподіяних фізичній чи юридичній
особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб і далі «...моральна шкода
може полягати,  зокрема: ... у моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я,
порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження
активного громадського життя,  порушенні
спілкування з оточуючими людьми,  у
настанні інших негативних наслідків». Однак в позовній заяві не міститься
доказів щодо доведеності спричинення позивачеві моральної шкоди.

Обов'язок
встановлення факту спричинення моральної шкоди згідно з частиною «д» п.1.1.
«Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати
професійної працездатності у відсотках працівникам,  яким заподіяно ушкодження здоров'я,  пов'язане з виконанням трудових
обов'язків»,  затвердженим наказом
Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 року № 212 та
зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.03.1996 року за № 136/1161 із
змінами і доповненнями,  внесеними
Наказом МОЗ від 05.08.1998 року № 238,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.10.1998 року за №
652/3092,  покладений на медико-соціальні
експертні комісії (МСЕК).

Згідно
Положення про медико-соціальні експертні комісії,  затвердженого постановою Кабінету Міністрів
України від. 22.02.1992 року № 83,  та
вищевказаного наказу МОЗ України №212 МСЕК наділений повноваженнями для
визнання факту спричинення потерпілому на виробництві моральної шкоди. Однак,  факт спричинення моральної шкоди відповідним
висновком не підтверджений. Крім того,
взагалі ніяких документів,  які б
підтверджували лікування або навіть звернення позивача до спеціалізованих
психіатричних лікувальних закладів за фактом моральних страждань до позовної
заяви надано не було.

Згідно
п. 3.8 «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня
втрати професійної працездатності у відсотках працівникам,  яким заподіяно ушкодження здоров'я,  пов'язане з виконанням трудових обов'язків»
під моральною шкодою розуміють фізичні і моральні страждання,  спричинені потерпілому в результаті трудового
каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я,
при встановленні факту моральної шкоди МСЕК враховує як характер
каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я,
так і залишкову працездатність потерпілого. Висновком медичних органів
як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок
лікаря-психіатра лікувально - профілактичного закладу,  або лікарсько-консультаційної чи
медико-соціальної експертизи комісії про стрес,
якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного
захворювання,  чи їх наслідків,  про депресію чи інші негативні вияви стану
потерпілого. Такі висновки варто розглядати в комплексі з іншими документами і
наявними даними про потерпілого.

Позивачем
в якості факту спричинення моральних страждань помилково прийнятий висновок
МСЕК про встановлення йому ступеню втрати професійної придатності в розмірі 50
%. Однак вказаний висновок є підставою для розрахунку і відшкодування
потерпілому матеріальної шкоди - частини втраченого заробітку,  обов'язок по відшкодуванню якого відділенням
Фонду в Куйбишевського районі м.
Донецька виконується своєчасно і без затримань. (Виплачена одноразова
допомога - 16400,  00 гривень,  виплачується щомісячна страхова виплата -
1462,  05 гривень; крім цього,  щомісячна пенсія ПФУ - 284,  69 грн.) Отже вказаний висновок МСЕК не є
підтвердженням факту заподіяння моральної шкоди.

Вважає,  що наявність акта за формою Н-5,  трудова книжка і довідка МСЕК про
встановлення стійкої втрати працездатності не можуть без наявності інших
доказів у справі служити достатнім і єдиним підтвердженням заподіяння
позивачеві моральних страждань.

Відповідно
до підпункту "є" п.1  ст.  21,
ст.  28 Закону України № 1105,  у разі настання

страхового випадку Фонд
соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку відшкодувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я,  виплачуючи йому грошову суму за моральну
шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Вважає,  що позивачем порушені вимоги  ст.
ст.  10,  60 ЦПК України,  оскільки кожна сторона повинна довести ті
обставини,  на які вона посилається,  як на підставу своїх заперечень. Доказування
не може грунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано ніяких доказів
спричинення йому моральної шкоди,
доказів моральних страждань у зв'язку з ушкодженням здоров'я,  порушення нормальних життєвих зв'язків із-за
неможливості продовження активного громадського життя,  порушення стосунків з оточуючими і других
негативних явищ.

Моральну
шкоду позивач оцінює у 70000,  00
грн.,  не давши при цьому ніякого
обґрунтування та розрахунку цієї суми,  з
чого він виходив,  вказуючи дану суму
відшкодування моральної шкоди.

Однак,  пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року № 4 "про судову практику по справах про
відшкодування моральної (немайнової шкоди)" передбачено,  що в позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди повинно бути зазначено,  у чому полягає ця шкода,  з яких міркувань виходить позивач,  визнаючи розмір шкоди і якими доказами це
підтверджується. Відповідно до пункту 5 цієї ж Постанови,  при вирішенні спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню в суді підлягає,  зокрема,
наявність такої шкоди,  чим
підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або
втрат немайнового характеру,  у якій
грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду і з чого він при цьому
виходить,  а також інші обставини,  що мають значення для вирішення спору. А
згідно п. 9 цієї Постанови при вирішенні питання щодо розміру відшкодування
моральної шкоди вважаючи характер та обсяг немайнових втрат,  стан здоров'я потерпілого,  тяжкість вимушених змін у цього життєвих і виробничих
стосунках,  час та зусилля,  необхідні для відновлення попереднього
стану,  суд має виходити із засад
розумності, виваженості та справедливості.

Вважає
також,  що позивачем порушений строк
подання позову,  бо згідно  ст.
233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового
спору,  безпосередньо до районного,  районного у місті,  міського чи міськрайонного суду в трьохмісячний
строк з дня,  коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення свого права. Підтвердженням цього факту
міститься у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№4,  та в Методичних рекомендаціях
Міністерства юстиції України щодо відшкодування моральної шкоди (лист від
13.05.2004 року № 35-13/797),  в п. 3.1
якого прямо вказується,  що у
правовідносинах щодо відшкодування моральної шкоди заподіяної працівникові у
разі якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань,  втрати нормальних життєвих зв'язків і
потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя
-застосовується саме тримісячний строк позовної давності згідно зі  ст.
233 КЗпП,  а не  ст.
268 ЦК,  яка встановлює
загальні правила позовної давності щодо відшкодування шкоди.

При
подачі позовної заяви позивач не прийняв до уваги той факт ,  що відповідно до вимог ч.2  ст.  5
Закону України «Про охорону праці» під час укладення трудового договору
роботодавець повинен проінформувати працівника під розписку про умови праці та
про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів,  які ще не усунуто,  можливі наслідки їх впливу на здоров'я та про
права працівника на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до
законодавства і колективного договору,
що і було зроблено роботодавцем при прийомі на роботу позивача.

Згідно  ст.  6
цього ж Закону працівник має право відмовитися від дорученої роботи,  якщо створилася виробнича ситуація,  небезпечна для його життя та здоров'я або для
людей,  які його оточують. Він
зобов'язаний негайно повідомити про це безпосередньо керівника або роботодавця.
Але позивач в його випадку цього не зробив. Також працівник має право розірвати
трудовий договір коли він вважає,  що
роботодавець не виконує законодавства про охорону праці,  не додержується умов колективного договору з
цих питань.

Таким
чином,  позивач був повідомлений про
шкідливі фактори праці і наслідки їх дії на його організм,  але продовжував працювати,  знаючи про те,  що його подальша трудова діяльність може
привести   к погіршенню здоров'я.

Крім
того,  вважаючи,  що дія статей Закону України «Про
загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку
на виробництві...» в   частині    відшкодування

моральної
шкоди на 2007 зупинена,  згідно  ст.
237-1 КЗпП моральна шкода працівнику відшкодовується власником або
уповноваженим ним органом у разі,  якщо
порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань,  втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Підтвердження цього висновку міститься також у п. 13 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4,  згідно якого за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин (виконання робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умов тощо),  яке призвело до
його моральних страждань,  втрати
нормальних життєвих зв'язків чи потребує від нього додаткових зусиль для
організації свого життя,  обов'язок по
відшкодуванню такої шкоди згідно
ст.  237-1 КЗпП покладається на
власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності,  виду діяльності чи галузевої   належності. Тобто відділення Фонду є
неналежним відповідачем.

Ніяких
доказів,  які б можна було дослідити у
судовому засіданні позивач не надав. Документи,
на які він посилається,  а саме:
довідка МСЕК та акт за формою Н-5 є документами,  що підтверджують факт нещасного випадку на
виробництві і встановлення в зв'язку з цим втрати професійної працездатності і
ніяким образом не можуть бути єдиним доказом заподіяння моральної шкоди.

Вважає
посилання на ці документи,  як на єдину
підставу для відшкодування моральної шкоди безпідставними,  а позовні вимоги щодо відшкодування моральної
шкоди такими,  що не відповідають Закону
і тому не підлягають задоволенню.

Представник
3-ої особи в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

В
судовому засіданні судом встановлено,  що
позивач ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ОП «Шахта ім.  А.Ф. Засядьмо» на посаді машиніста гірничо -
виємочних машин з 1998 року по 21 липня 2005 року.

02
квітня 2005 року,  виконуючи трудові
обов'язки при виконанні і кріпленні 13 західного штреку на шахті відбулося
раптове обвалення порід покрівлі і висипання гірничої маси,  в результаті чого йому було заподіяно
каліцтво - закритий перелом крила повздовшної кістки зліва і гостре отравления рудничним
газом.  Нещасний випадок підтверджується
актом № 39 про нещасний випадок на підприємстві від 5 квітня 2005 року
(а.с.  4-5).

За
висновком МСЕК від 21 липня 2005 року в результаті нещасного випадку позивача
визнано інвалідом 3 групи з втратою 50 відсотків професійної працездатності
(а.с.  11).

Крім
того,  позивачу заподіяна моральна шкода
у зв'язку з фізичними стражданнями,  які
він зазнає в результаті пошкодження здоров'я,
в порушенні нормальних життєвих зв'язків,  неможливості продовження активного
суспільного життя,  порушенні відносин з
оточуючими людьми,  відчуває моральні
страждання,  вимушений звертатися до
медичних закладів,  що підтверджується
витягами із історії хвороби (а.с.  12,
12, 14,  15-16,  58,
106,  107-108).

Відповідно
до  ст.
12 Закону України „Про охорону праці" від 14.10.1992р. позивач має
право на відшкодування моральної шкоди,
якщо шкідливі умови праці привели до моральних втрат потерпілого,  порушення його життєвих зв'язків і потребують
від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Разом з
тим,  відповідно до п.22  ст.  71
Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік" з метою
приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом зупинено на 2007
рік дію ряду норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійного
захворювання,  які спричинили втрату
працездатності»,  в тому числі і п.п.
„є" п.1  ст.  21 (яким передбачений обов'язок Фонду
відшкодувати моральну шкоду потерпілому) і ч.3
ст.  34 (згідно з якою
передбачений порядок відшкодування моральної шкоди).

Крім
того,  п.5 і п.10 Закону України „Про
внесення змін до Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасних випадків на виробництві і професійного
захворювання,  які спричинили втрату
працездатності",  із Закону України
„Про внесення змін до Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і професійного
захворювання,  які спричинили втрату
працездатності" виключені п.п. „є" п.1  ст.  21
і ч.3  ст.  34.

Таким
чином,  оскільки на даний момент із
Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві і професійного захворювання,  які спричинили втрату працездатності"
виключені положення щодо відшкодування моральної шкоди,   заподіяної в тому числі  професійним
захворюванням,   суд  приходить до

висновку,  що вимоги ОСОБА_1 не грунтуються на вимогах
закону,  в зв'язку з чим відмовляє йому в
задоволенні позову.

На
підставі вищевикладеного,   ст.  ст.
21,  34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на
виробництві і професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності»,
ст.  12 Закону України „Про
охорону праці",  п.22  ст.  71
Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік",  п.5 і п.Ю Закону України „Про внесення змін
до Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві і професійного захворювання,  які спричинили втрату
працездатності",  керуючись  ст.
ст.  10,  11,
60,  209,  212,
214,  215,  218 ЦПК України,  суд,

ВИРІШИВ:

В
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1до Відділення виконавчої дирекції фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань у Київському районі м.
Донецька,  третя особа: Орендне
підприємство «Шахта ім.  Засядько » про
відшкодування моральної шкоди,  завданої
ушкодженням здоров»я - відмовити.

Заява
про апеляційне оскарження дійсного рішення суду до Апеляційного суду Донецької
області може бути подана через Київський районний суд м.  Донецька протягом 10 днів із дня його
проголошення.

Апеляційна
скарга на рішення Київського районного суду м.
Донецька може бути подана в Апеляційний суд Донецької області протягом
20 днів після подачі заяви про апеляційне оскарження.