Справа №2-201/2007
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

26
червня 2007 року                                                                 м.
Монастирище

Монастирищенський
районний суд Черкаської області в складі:

головуючого
судді:        Ротаенко Д.С.

при
секретарі:                 Пугач В.І.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Монастирище справу за позовом
ОСОБА_1 до Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській області,  УМВС України в Черкаській області,  третьої особи -Державного казначейства
України про відшкодування моральної шкоди,
завданої неправомірними рішеннями та бездіяльністю суб»єкта владних
повноважень, -

встановив:

Позивач 23.04.2007 року звернувся в суд із
позовом до відповідачів та третьої особи про відшкодування шкоди,  заподіяної протиправними рішеннями та
бездіяльністю суб»єкта владних повноважень. Підставою своїх вимог вважає,  те що 12 квітня 2006 року,  близько 17 години на вулиці Тетіївській в
м.  Монастирище Черкаської області її
побив лопатою та ногами ОСОБА_2.,
внаслідок чого її заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеню
тяжкості і вона тривалий час знаходилась на стаціонарному лікуванні в
травматологічному відділенні Монастирищенської районної лікарні. Того ж
дня,  12 квітня 2006 року,  вона повідомила до Монастирищенського РВ УМВС
про вчинення відносно неї злочину. Перевірку її повідомлення проводив
дільничний інспектор міліції ОСОБА_3. 27 квітня 2006 року ОСОБА_3 виніс
постанову про відмову в порушенні кримінальної справи по факту заподіяння їй
тілесних ушкоджень. При цьому будь-яхих повідомлень чи копій документів з
Монастирищенського РВ УМВС вона не одержувала. 15 травня 2006 року за її
скаргою на бездіяльність органу дізнання вказана постанова скасована прокурором
Монастирищенського району,  як незаконна.
30 травня 2006 року ОСОБА_3 повторно виніс постанову про відмову в порушенні кримінальної
справи. Копію цієї постанови вона отримала на її вимогу лише на початку серпня
2006 року. 21 серпня 2006 року за її скаргою вказана постанова скасована
Монастирищенським районним судом,  як
незаконна. 10 вересня 2006 року ОСОБА_3 втретє виніс постанову про відмову в
порушенні кримінальної справи по факту нанесення їй тілесних ушкоджень
ОСОБА_2,  знову неповідомивши їй про
прийняте рішення. 19 вересня 2006 року за її скаргою на бездіяльність органу
дізнання вказана постанова скасована,  як
незаконна,  прокурором Монастирищенського
району та порушена кримінальна справа за ознаками злочину,  передбаченого ч. 1  ст.
122 КК України. Вважає,  що
Монастирищенським РВ УМВС тричі приймалися незаконні рішення про відмову в
порушенні кримінальної справи за результатами розгляду її повідомлення про
вчинення злочину. Незаконність цих рішень,
на її думку,  встановлена
постановами прокурора Монастирищенського району та рішенням Монастирищенського
районного суду про їх скасування,  і
вважає,  що ця обставина не потребує
додаткового визнання чи підтвердження. При цьому також Монастирищенським РВ
УМВС порушувались вимоги  ст. 97 КПК
України щодо строків розгляду заяв і повідомлень про злочини. Остаточне законне
рішення за результатами розгляду її

повідомлення
прийняте лише 19 вересня 2006 року,
тобто більше ніж через п"ять місяців після звернення до
Монастирищенського РВ УМВС з повідомленням про вчинення злочину. Крім винесення
незаконних рішень,  Монастирищенським РВ
УМВС допущена і бездіяльність,  що
виразилося в неповідомленні їй в установлені законом строки про прийняте
рішення,  тривалому не проведенні
додаткових перевірок після скасування прокурором та судом постанов про відмову
в порушенні кримінальної справи та неприйнятті рішення в строки,  встановлені статтею 97 КПК України.
Вважає,  що бездіяльністю та прийняттям
протиправних рішень Монастирищенський РВ УМВС порушив вимоги Конституції та
законів України. Відповідно до  ст. 1 Закону
України „Про міліцію" міліція в Україні є одним з органів державної влади
України,  тобто суб"єктсм владних
повноважень. Як зазначено в ч.2  ст. 19
Конституції України,  органи державної
влади,  їх посадові особи зобов"язані
діяти лише на підставі,  в межах
повноважень та у спосіб,  шо передбачені
Конституцією та законами України. Згідно з вимогами  ст. 97 КПК України по заяві або повідомленню
про злочини орган дізнання чи досудового слідства зобов"язаний не пізніше
триденного строку прийняти одне з таких рішень: порушити кримінальну
справу,  відмовити в порушенні
кримінальної справи,  направити заяву або
повідомлення за належністю. Прийняття іншого рішення чи можливість неприйняття
взагалі ніякого рішення по заяві або повідомленню про злочини вказаною нормою
закону не передбачено. Згідно зі  ст. 4
КПК України орган дізнання чи слідчий зобов'язаний в межах своєї компетенції
порушити кримінальну справу в кожному випадку виявлення ознак злочину,  вжити передбачених законом заходів до
встановлення події злочину,  осіб,  винних у вчиненні злочину,  і до їх покарання. Монастирищенський РВ УМВС
ці норми закону тривалий час ігнорував. У зв"язку з тривалим неприйняттям
Монастирищенським РВ УМВС рішення за її повідомленням про вчинення злочину від
12 квітня 2006 року та неповідомленням і невчасним повідомленням їй про
прийняті рішення вона була позбавлена можливості вчасно оскаржувати ці рішення
прокурору чи до суду. Відповідно до  ст.
56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок
держави,  зокрема,  моральної шкоди,  завданої незаконними рішеннями,  діями чи бездіяльністю органів державної
влади,  їх посадових і службових осіб при
здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч.3
ст.  8 Конституції України,  норми Конституції України є нормами прямої
дії,  тому звернення до суду для захисту
конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України гарантується. Вважає,
що прийняттям незаконних рішень та бездіяльністю Монастирищенського РВ
УМВС їй заподіяна моральна (немайнова) шкода. Вона є людиною похилого
віку,  хворіє,  на час бездіяльності Монастирищенського РВ
УМВС та прийняття ним протиправних рішень знаходилась у лікувальних
закладах,  тому усвідомлення очевидної
неправомірності рішень,  неодноразово прийнятих
Монастирищенським РВ УМВС,  та його
тривала бездіяльність з 12 квітня 2006 року аж до порушення кримінальної справи
19 вересня 2006 року спричинили їй тривалі душевні страждання,  викликали сильні емоційні хвилювання,  змусили її абсолютно нераціонально витрачати
час і кошти на безпосереднє і опосередковане спілкування і оплату послуг
юристів,  подання численних заяв,  скарг до прокуратур і судів усіх рівнів,  до інших державних органів,  зокрема,
до УМВС України в Черкаській області,
а також на тривалу переписку з Монастирищенстким РВ УМВС.  Розмір заподіяної їй моральної шкоди вона
визначила в сумі 10000 гривень і вважає його розумним і справедливим,  таким,
що відповідає ступеню і глибині завданих її

моральних
страждань. Згідно із  ст.  З Конституції України державою задекларовано
пріоритет інтересів людини над інтересами держави,  зокрема,
що людина,  її життя і
здоров»я,  честь і гідність,  недоторканість і безпека визнаються в Україні
найвищою соціальною цінністю,  права і
свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності
держави,  яка відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним
обов»язком держави. Просить стягнути з відповідачів на її користь за рахунок
коштів державного бюджету України завдану їй моральну (немайнову) шкоду в розмірі
10 000 (десять тисяч)гривень.

Позивач
у судове засідання не з»явилася,  подала
заяву про розгляд справи у її відсутність. Просить позов задоволити.

Представник
відповідача УМВС України в Черкаській області,
у судове засідання не з»явився,
подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Заперечує проти
задоволення позову,  так як вважає,  що позивач не надав достатньо доказів для
його задоволення. УМВС вважає,  що позов
не підлягає до задоволення із наступних підстав. Із справи вбачається,  що позивачка 12 квітня 2006 року звернулась
до Монастирищенського РВ УМВС з повідомленням про вчинення відносно неї злочину
в м Монастирище. Просила прийняти міри до ОСОБА_2,  який безпричинно побив її,  спричинивши тим самим,  їй тілесні ушкодження. По даному факту 27
квітня 2006 року Монастирищенським РВ УМВС було відмовлено в порушенні
кримінальної справи. 15 травня 2006 року за скаргою позивачки зазначена
постанова скасована прокурором Монастирищенського району та справа направлена
на додаткову перевірку. Після проведення додаткової перевірки дільничний
інспектор міліції ОСОБА_3. ЗО травня 2006 року вдруге виніс постанову про
відмову в порушенні кримінальної справи. 21 серпня 2006 року Монастирищенським
районним судом постанова про відмову в порушенні кримінальної справи скасована
та справа направлена на додаткову перевірку. 10 вересня 2006 року
Монастирищенським РВ УМВС втретє винесена постанова про відмову в порушенні
кримінальної справи. 19 вересня 2006 року,
перевіряючи скаргу позивачки на бездіяльність органів дізнання,  прокурором Монастирищенського району
постанова про відмову в порушенні кримінальної справи скасована і винесена
постанова про порушення кримінальної справи за ознаками злочину,  передбаченого ч. 1  ст.
122 ЮГ України (умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження).
Розслідування даної кримінальної справи проводиться Христинівським РВ
УМВС.  Вини Монастирищенського РВ або
УМВС в тому,  що до теперішнього часу
особі,  на яку вказує позивачка,  як на таку,
що заподіяла їй тілесні ушкодження не пред'явлено обвинувачення,  немає. Підставою того,  що ОСОБА_2. не притягнутий до
відповідальності є те,  що при перевірці
цього факту не встановлені свідки та не добуто інших доказів,  які б підтверджували,  що тілесні ушкодження потерпілій заподіяні
саме ОСОБА_2.,  а також відсутність на
той час акту судово-медичної експертизи,
яким підтверджується заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень середньої
тяжкості. За таких обставин,  у
Монастирищенського РВ,  як органу
дізнання,  не було підстав для порушення
кримінальної справи протягом 10 днів передбачених  ст.  94
КПК України. Про те,  що у ОСОБА_1 є
тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості,
стало відомо лише 22.06.2006 року. Посилання позивачки на те,  що тривале неприйняття Монастирищенським РВ
УМВС рішення про порушення кримінальної справи та несвоєчасне повідомлення про
відмову в порушенні кримінальної справи заподіяло їй моральну шкоду вважають
надуманим.  За період до встановлення
факту СМЕ про заподіяння ОСОБА_2. середньої тяжкості тілесних ушкоджень у
Монастирищенського РВ не  було  підстав
для   порушення  кримінальної
справи  за  ознаками
злочину,

передбаченого
ст.  122 КК
України. За час перевірки повідомлення про злочин не встановлено свідків,  які б могли підтвердити факт неправомірних дій
з боку ОСОБА_2.,  та не добуто інших
доказів його вини. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України,  викладених в постанові "Про судову
практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від
31.03.1995 року в редакції від 25.05.2005 року (пункт 3),  що "моральна шкода може полягати зокрема
у приниженні честі,  гідності,  престижу або ділової репутації,  моральних переживань в зв'язку з ушкодженням
здоров'я,  у порушенні права
власності,  у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом,  у
порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного
громадського життя,  порушення стосунків
з оточуючими людьми,  при настанні інших
негативних наслідків". Ніяких ознак,
які за роз'ясненням Пленуму ВСУ можна вважати такими,  що заподіяли моральну шкоду,  в діях працівників міліції немає. Відмова в
порушенні кримінальної справи у зв'язку з відсутністю доказів вини особи в скоєнні
правопорушення та подальше порушення кримінальної справи на підставі акту
судово-медичної експертизи про наявність у потерпілої ушкоджень середнього
ступеню тяжкості у зв'язку з тривалим розладом здоров'я також не можуть
вважатися такими,  що сталися з вини
працівників міліції. А захворювання позивача та перебування на лікуванні є
наслідком протиправних дій особи,  яка
заподіяла позивачу тілесні ушкодження. Недоліки в роботі дільничного інспектора
міліції при перевірці факту заподіяння тілесних ушкоджень позивачці,  на які звертається увага прокуратури при
перевірці матеріалів про відмову в порушенні кримінальної справи та в постанові
суду про скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи,  не можна вважати такими,  що заважали встановленню істини по справі або
зашкодили встановленню інших доказів по справі Розслідування кримінальної
справи Христинівським РВ також поки що не спростовує доводів,  до яких дійшов Монастирищенський РВ при
перевірці заяви позивачки щодо заподіяння їй тілесних ушкоджень ОСОБА_2. Ці
недоліки є робочими,  усунення яких
контролюється прокуратурою. Критична оцінка з боку позивачки певних фактів і
недоліків,  думки та судження не можуть
бути підставою для задоволення вимог для відшкодування моральної шкоди. За
таких обставин,  право на відшкодування
моральної шкоди у позивачки не виникає. З урахуванням викладеного,  УМВС України в Черкаській області просить в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити;

Представник
відповідача - Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській області у судове
засідання не з»явився,  подав заяву про
розгляд справи у його відсутність. Просить в задоволенні позову відмовити як
безпідставного.

Представник
третьої особи - Державного казначейства України в судове засідання не
з"явився,  про причини неявки в
судове засідання суд не повідомив,  про
час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку,  про що є поштове повідомлення про вручення
кореспонденції,  а тому суд вважає за
можливе розглянути справу на підставі
ст. 169 ЦПК України у його відсутність,
на підставі наявних матеріалів у справі,
оскільки,  в справі є достатньо
матеріалів та доказів для розгляду спору та постановления рішення.

Дослідивши
матеріали справи,  суд вважає,  що позов не підлягає до задоволення,  виходячи із наступного:

Дійсно,  у відповідності до Конституції України,  норми якої є нормами прямої дії,  кожен має право на відшкодування матеріальної
та моральної шкоди,  завданої незаконними
рішеннями,  діями чи бездіяльністю
органів державної влади та ін. при здійсненні ними своїх повноважень ( ст. 56
Конституції України);

Разом з
тим,  порядок звернення до суду із
позовом,  доказування заподіяння шкоди
встановлюється Цивільно-процесуальним кодексом України,  а Цивільним кодексом України деталізовано
підстави такої відповідальності.

У
відповідності до ч.2  ст.  1176 ЦК України право на відшкодування
шкоди,  завданої фізичній особі
незаконними діями органів досудового слідства виникає у випадках,  передбачених законом.

Частиною
6 вказаної статті передбачено,  що
шкода,  завдана фізичній особі внаслідок
іншої незаконної дії або бездіяльності органу дізнання,  крім незаконного її засудження,  незаконного притягнення до кримінальної
відповідальності,  незаконного застосування
як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд,  незаконного затримання,  незаконного накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт,
відшкодовується на загальних підставах.

У
відповідності до ч.3  ст. 10,  ч.1
ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Судом не
встановлено,  а позивачем не надано суду
доказів звільнення від доказування позивача в частині заподіяння їй моральної
(немайнової) шкоди та підстав задоволення позову.

У відповідності
до  ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у :

1) у
фізичному болю та стражданнях,  яких
фізична особа зазнала у зв"язку з каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров"я;

2)   у
душевних   стажданнях,    яких
фізична   особа   зазанала
у   зв"язку   із протиправною поведінкою щодо неї самої,  членів її сім"ї чи близьких родичів;

3) у душевних
стражданнях,  яких фізична особа зазнала
у зв"язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні
честі,  гідності,  а також ділової репутації фізичної або

юридичної
діяльності;

тому
посилання позивача,  що вона є людиною
похилого віку,  хворіє,  на час бездіяльності Монастирищенського РВ
УМВС та прийняття ним протиправних рішень знаходилась у лікувальних
закладах,  нераціонально витрачала час і
кошти на безпосереднє і опосередковане спілкування і оплату послуг
юристів,  подання численних заяв,  скарг до прокуратур і судів усіх рівнів,  до інших державних органів,  зокрема,
до УМВС України в Черкаській області,
а також на тривалу переписку
з Монастирищенстким РВ УМВС,
законність чи незаконність рішень та бездіяльності самі по собі не
можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди,
а тому не можуть бути підставою задоволення позову у відповідності
до  ст.
ст. 23, 1176 ЦК України.

У
відповідності до  ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання права,  визнання правочину недійсним,  припинення дії,  яка порушує право,  відновлення становища,  яке існувало до порушення,  примусове виконання обов"язку в
натурі,  зміна правовідношення,  відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди,
відшкодування моральної (немайнової) шкоди,  визнання незаконними рішення,  ^дій чи бездіяльності органу державної
влади,  органу влади автономної
Республіки Крим або органу місцевого самоврядування,  їхніх посадових і службових осіб;

суд
вважає,  що позов також не підлягає до
задоволення також виходячи із наступного:

у
відповідності до  ст. 16 ЦК України способом
захисту прав та інтересів особи від протиправних рішень і бездіяльності є
"визнання незаконними рішення,  дій
чи бездіяльності органу державної влади,
органу влади автономної Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування,  їхніх посадових і
службових осіб";

із
матеріалів справи слідує,  що позивач
звернулась із заявою про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2.
Органом дізнання не було встановлено доказів заподіяння тілесних ушкоджень
позивачу саме ОСОБА_2. і тричі приймав рішення про відмову у порушенні
кримінальної справи. Дані рішення двічі

скасовувались
прокурором та один раз судом.  Про заподіяння
позивачу тілесних ушкоджень середнього ступеню стало відомо 22.06.2006 року.
Прокурором Монастирищенського району рішення про порушення кримінальної справи
прийнято 19 вересня 2006 року по факту. Суд вважає,  що таким чином порушене відповідачем Монастирищенським
РВ УМВС України в Черкаській області право позивача на прийняття законного
рішення щодо її заяви про вчинення злочину,
захищено у відповідності до  ст.
16 ЦК України прийняттям органом,  який
здійснює наглад за їх діяльністю - прокуратурою Монастирищенського району та
судом рішень про їх скасування та порушення кримінальної справи прокуратурою.

За таких
обставин суд вважає,  що позов не
підлягає до задоволення повністю,  як
безпідставний.

На
підставі викладеного та керуючись
ст.  ст.   ст.
ст. 3,  5,  6,
7,  8,  10,
11,  14,  88,
158-159,  169,  208-209,
212-215 ЦПК України,   ст. 56
Конституції України,   ст.  ст.
16, 23, 1179 ЦК України,  Постановою Пленуму Верховного Суду України
"Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" № 4 від 31.03.1995 року в редакції від 25.05.2005 року,  суд, -

ВИРІШИВ:

В
задоволенні позову ОСОБА_1 до Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській
області,  УМВС України в Черкаській
області,  третьої особи - Державного казначейства
України про відшкодування моральної шкоди,
завданої неправомірними рішеннями та бездіяльністю суб»єкта владних
повноважень відмовити.

Заява
про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 20
днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано.