Справа №
першій інстанції: МАКСИМЕНКО Л.В.
Суддя -
доповідач: МАРТЄВ С.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року
листопада місяця 15 дня у м. Полтаві колегія суддів судової палати з цивільних
справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого  - МАРТЄВА СЮ.

суддів  -
ЧІЧІЛЯВ.А.,  ТИМЧУКЛ.А.

при секретарі -
КОЛОДЮК О.П. розглянула апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гадяцького
районного суду Полтавської області від 12 вересня 2007 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

Колегія
суддів,  заслухавши доповідь судді -
доповідача, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2007
року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом,
у якому зазначила,  що постановою
судді Гадяцького районного Полтавської області від 27 серпня 1993 року із
відповідача стягнути кошти на утримання спільної неповнолітньої дитини.

Проте,  ОСОБА_2 аліменти сплачує нерегулярно,  унаслідок чого за ним утворилася
заборгованість із травня 2004 року 14.11.06 року на 2 802, 44 грн.

Просила стягнути
із відповідача на підставі ст.196 СК України пеню у розмірі 1% від суми
несплачених аліментів за кожен день прострочки,
починаючи із травня 2004 року у розмірі 10 258, 53 грн. і судові
витрати.

Рішенням
Гадяцького районного Полтавської області від 12 вересня 2007 року позов
задоволено частково,  стягнуто із
відповідача 853, 02 грн. неустойки за прострочення сплати аліментів і судові
витрати.

У апеляційній
скарзі порушено питання про скасування рішення суду першої інстанції з підстав
невірного застосування норм матеріального права та невідповідності висновків
суду обставинам справи.

Апеляційний
суд,  перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів
апеляційної скарги,  вважає,  що остання задоволенню не підлягає.

Відповідно до
ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу,  якщо встановлює,  що суд першої інстанції постановив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно до ч.1 ст.196
СК України,  при виникненні
заборгованості з вини особи, яка

зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду,  одержувач аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за
кожен день прострочення.

На підставі п.1
ч.2 ст.258 ЦК України
до вимог про стягнення неустойки (пені) застосовується позовна давність у один
рік.

Місцевим судом
вірно встановлені фактичні обставини утворення заборгованості за аліментами з
вини відповідача,  дана належна оцінка
доказам у справі а висновок суду про необхідність застосування відповідальності
за прострочення сплати аліментів відповідає вимогам ст.196 СК України.

З огляду на ч.2
ст.267 ЦК України,  за відсутності заяви відповідача про
застосування позовної давності,  судом
першої інстанції обґрунтовано стягнута пеня за увесь час прострочення.

Апеляційна
скарга не містить у собі нових фактів чи засобів доведення,  які б спростовували висновок суду першої
інстанції.

Доводи
апеляційної скарги не дають підстав для висновку про таке порушення
процесуального права,  яке б спричинило
неправильне вирішення справи.

Твердження
апелянта про необхідність нарахування пені з наростаючим підсумком є
безпідставними,  оскільки за змістом ч.1
ст.196 СК України,  розмір неустойки за
кожен місяць прострочення не може перевищувати 30% суми несплачених аліментів.

За таких
обставин рішення місцевого суду постановлено з дотриманням норм матеріального і
процесуального права,  тому підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.
303,  307-308,  315 ЦПК України,  -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну       скаргу  ОСОБА_1  відхилити,
рішення  Гадяцького  районного
Полтавської області від 12 вересня 2007 року залишити без зміни.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання нею чинності.