№ 2-3608/07
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н
Е М         У К Р А Ї Н И

27 грудня 2007 року
місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької
області у складі:

судді                            Попової С.А.,

при
секретарі                    Больсуновій Г.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в залі суду
в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Управління
міського майна Маріупольської міської ради
про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, визнання
права на приватизацію жилого приміщення,

треті
особи -    Житлово-комунальне підприємство
"Азовжитлокомплекс",

орган
опіки і піклування Орджонікідзевської районної адміністрації, -

В С Т А
Н О В И В:

У листопаді 2007 року позивачка звернулася до суду з
позовом до відповідачів про визнання свідоцтва про право приватної власності на
квартиру АДРЕСА_1, виданого за реєстр. № 26476 від 15.12.1994р. Управлінням
міського майна Маріупольської міської ради на ім"я її дядька ОСОБА_2. В
обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що станом на момент
приватизації даного жилого приміщення у 1994 році вона була в ньому
зареєстрована разом із дядьком. Згодом в неї у 1997 році народився син ОСОБА_3
і у 2005 році - донька ОСОБА_4, з якими вона проживає в спірному помешканні.
Влітку 2007 року, коли із дядьком погіршились стосунки, вона довідалась про
призведення приватизації їх квартири одноособово відповідачем ОСОБА_2, без
врахування її, таких же рівних як у відповідача ОСОБА_2, прав на придбання
жилої площі у власність шляхом приватизації. У зв"язку з порушенням її та
неповнолітніх дітей прав, просила визнати свідоцтво про право приватної
власності на житло № 26476 від 15.12.1994р. на ім"я ОСОБА_2 недійсним і
визнати за нею із дітьми право на приватизацію жилої площі у зазначеній
квартирі.

В попередньому судовому засіданні позивачка уточнила
зміст позову за пунктом 2 і просила в кінцевій редакції вимог: визнати
свідоцтво про право власності на квартиру на ім"я ОСОБА_2 недійним;
визнати її, рівне із відповідачем ОСОБА_2, право на приватизацію квартири
АДРЕСА_1, виключивши посилання на право її неповнолітніх дітей, оскільки на
момент приватизації даного житла у 1994 році дітей вона ще не мала.

Відповідач ОСОБА_2 в попередньому судовому засіданні
позовні вимоги визнав в уточненій кінцевій редакції, не заперечував проти
визнання рівного з ним права ОСОБА_1 на приватизацію їх квартири. Зазначав, що
дійсно, на момент приватизації позивачка була зареєстрована в спірному
помешканні.

Представник відповідача - Управління міського майна
Маріупольської міської ради Ракульцева С.О, що діє на підставі довіреності,
визнала позовні вимоги в кінцевій їх редакції.

Представник ЖКП "Азовжитлокомплекс" в судове
засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи у відсутність представника
третьої особи.

Представник залученого у якості третьої особи - органу
опіки і піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Халайджян К.А., що
діє за довіреністю, не заперечувала проти задоволення позову в уточненій
редакції вимог.

Відповідно
до ч. 4  ст. 130 ЦПК України при визнанні
позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж
Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову
суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення
позову.

Виходячи
з
наведеного,
суд
вважає,
що
рішення
у
справі
можливо
постановити
при
проведенні
попереднього
судового
засідання.

Матеріалами
справи встановлено, що 15 грудня 1994 року на підставі розпорядження Управління
міського майна Маріупольської міської ради № 26476  ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, видане
Державним підприємством з ремонту і експлуатації житлофонду
"Жилищник" (а.с. 6).

Відповідно до ст. 65-1 ЖК України наймачі жилих приміщень
в будинках державного чи громадського житлового фонду за згодою всіх
проживаючих разом з ними повнолітніх членів сім'ї мають право придбати займане
ними приміщення у власність на підставах, передбачених діючим законодавством.

Відповідно
до ст. 3 Закону України “Про приватизацію
державного житлового фонду” (далі за текстом - Закон)  п риватизація здійснюється,
зокрема, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку
санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена
його сім'ї та  додатково 10 квадратних
метрів на сім'ю.

Загальний
розмір квартири АДРЕСА_1 - 50,9кв.м. (жила площа - 28,7кв.м.), що вбачається з
ордеру № 5563, передбачає можливість передачі позивачці ОСОБА_1 і відповідачеві
ОСОБА_2 квартири у їх спільну власність (а.с. 10). В цьому ж документі йдеться
про надання 26.11.1971р. цієї квартири ОСОБА_2 на склад родини з 5 осіб, до
якої, окрім наймача, входила і ОСОБА_1 у якості племінниці.

Відповідно до ст. 5 ч. 1 Закону
якщо загальна  площа  квартир
(будинків),  що  підлягають приватизації, відповідає площі,
передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки)
передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До  членів
сім'ї  наймача  включаються
лише  громадяни, які постійно
проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право
на житло.

Проте, відповідач ОСОБА_2 не заперечував факту його
одноособового звернення до Управління міського майна із заявою про безкоштовну
передачу у приватну власність займаної ним квартири, за наявності реєстрації у
вказаний період часу в цьому ж жилому приміщенні іншого мешканця - позивачки
ОСОБА_1 Зазначав, що вирішував питання з придбанням квартири у власність шляхом
її приватизації на своє ім"я у зв"язку з фактичним непроживанням
позивачки на той час (1994р.) і відсутністю відомостей про місце її
перебування.

Відповідно до
ст.  61 ЦПК України обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Враховуючи
ту обставину, що станом на момент приватизації наймачем ОСОБА_2 спірного жилого
приміщення ОСОБА_1 значилась як така, що проживає в ньому і за нею, як за
членом сім"ї наймача, зберігалось право на вказане житло, що вбачається з
довідки житлової організації і особистого рахунку (а.с. 11-12) , з урахуванням положень ст. 5 Закону України “Про приватизацію
державного житлового фонду”, якою встановлено разове право громадянина України
на безкоштовну приватизацію займаного ним житла в передбачених законодавствах
межах, доведеним
в ході судового розгляду є той факт, що позивачка
ОСОБА_1 була позбавлена права реалізувати його у своїх власних інтересах.

Зі
свідоцтв про народження дітей позивачки: донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і син
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, народжені після здійснення акту приватизації спірного
жилого приміщення у 1994 році (а.с. 7,8).

За
таких обставин, порушене право позивачки підлягає захистові шляхом визнання
недійсним свідоцтва про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 Донецької області, видане Державним підприємством з ремонту і
експлуатації житлофонду "Жилищник" 15.12.1994р. за реєстровим № 26476
лише на ім"я ОСОБА_2, та визнати право позивачки ОСОБА_1, рівне із правом
відповідача ОСОБА_2, на придбання у власність, зокрема - у їх спільну
власність, шляхом приватизації жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1.

Визнання в даному випадку відповідачами
пред"явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи
інтереси інших осіб.

На підставі ст. 65-1 ЖК України, ст. 1, 3, 5 Закону
України “Про приватизацію державного житлового фонду”, керуючись ст. ст. 10,
60, 130, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Свідоцтво про право приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1, видане Державним підприємством з ремонту і експлуатації
житлофонду "Жилищник" на підставі розпорядження № 26476 від 15 грудня
1994 року на  ім'я ОСОБА_2 - визнати
недійсним.

Визнати право ОСОБА_1, рівне із
наймачем ОСОБА_2, на приватизацію жилої площі в квартирі АДРЕСА_1.

Рішення суду
може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької
області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі в
10-дений строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і
поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч. 4 ст.
295 ЦПК України.

Суддя
________________