листопада місяця «27»
дня,  колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду Автономної Республіки Крим в складі:
Головуючого:      Новікова Р.В.
Суддів:      Філатової Є.В.
секретарі: Урденко Г.В. Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.  Сімферополі цивільну справу за апеляційною
скаргою приватного підприємця ОСОБА_1 на рішення Красноперекопського
міськрайонного суду від 17.05.2007
року по справі за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємця ОСОБА_1 про
встановлення факту знаходження у трудових відносинах,  внесення запису у трудову книжку,  стягнення заробітної плати,  середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні і моральної шкоди,
позовом до ПГІ ОСОБА_1 про встановлення факту знаходження у трудових
відносинах,  внесення запису у трудову
книжку,  стягнення заробітної плати,  середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні і моральної шкоди в сумі 2500грн.
вимоги мотивовані тим,  що 17.10.2006р.
позивач був прийнятий відповідачем на роботу на посаду водія і вантажника. За
умовами трудового договору ОСОБА_1
був зобов'язаний щоденно сплачувати ОСОБА_2 30грн. зарплати водія і 20грн. - вантажника,  а також 40грн. за оренду його приватного
транспорту,  на якому позивач працював. В
обов'язки позивача входило розвозити по торгівельним точкам товар за
накладними,  які він отримував від
роботодавця. Свої обов'язки позивач виконував сумлінно. Але 4.11.2006р. його
звільнили за скороченням штату. На тої час заборгованість по оплаті складала
1260грн. Відповідач виплатив її лише частково,
заборгованість становить 311грн. Крім того роботодавець не зробив ніяких
записів в трудовій книжці. Вважаючи,  що
між сторонами виникли трудові відносини,
а сума боргу є заробітною платою,
позивач просив встановити факт перебування в трудових стосунках,  зобов'язати ОСОБА_1 зробити відповідні записи
у трудовій книжці щодо прийому та звільнення позивача,  стягнути з ОСОБА_1,  як роботодавця,  невиплачену заробітну плату,  разом із сумою середнього заробітку за весь
період затримки розрахунку. Стягнути моральну шкоду,  заподіяну порушенням звичних життєвих
умов,  необхідністю докладати зусилля для
відстоювання своїх прав,  звертатися за
адвокатською допомогою.
відповідача заперечували проти позову посилаючись на те,  що позивач не працював у ОСОБА_1 за трудовим
договором,  а подеколи виконував разові
замови на підставі цивільно-правових угод.
Судовим
рішенням ухвалено: позовні вимоги задовольнити частково. Встановити факт
знаходження ОСОБА_2 в трудових відносинах з приватним підприємцем ОСОБА_1
Зобов'язати ОСОБА_1 внести записи у трудову книжку позивача про прийняття його
на роботу з 17.10.2006р. на посаду водія-експедитора і звільнення з роботи
4.11.2006р. за п.1  ст. 36 КЗпП України.
Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 3аборгованість по заробітній платі
311грн.,  середнього заробітку за час
затримки розрахунку 14670грн.,  витрати
на допомогу адвоката 400грн.,  моральну
шкоду 500грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір 51грн. і
витрати на ІТО 30грн. Рішення суду в частині заробітку за 1 місяць в сумі
1260грн. допустити до негайного виконання.

Справа
№22-ц-4816/2007р.                                        Головуючий
в 1 інстанції
Зіпьков В.І.

Доповідач
Філатова Є.В.

2

В
апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення і відмовити в позові
посилаючись на те,  що рішення ухвалено з
порушенням матеріальних та процесуальних норм закону,  висновки суду не відповідають фактичним
обставинам і матеріалам справи. Суд дав неналежну оцінку зібраним по справі
доказам,  в наслідок чого дійшов
помилкового висновку про наявність трудових відносин між сторонами. Висновки
суду ґрунтуються на поясненнях свідка ОСОБА_2,
який у силу родинних відносин є зацікавленою особу,  і не прийняв до уваги пояснень свідків:
ОСОБА_3,  ОСОБА_4,  ОСОБА_5. Відеодискета,  на яку посилався суд першої інстанції,  не є належним доказом.  Маршрутні листи не мають реквізитів
відповідача. Суд щ прийняв до уваги,  що
трудовий договір не укладався,  не
зареєстрований державною службою зайнятості. Тому ніяких трудових відносин між
сторонами не виникло. Позивач є громадянином Молдови,  тому до працевлаштування був повинен отримати
на це відповідний дозвіл. Заробіток і період роботи встановлені судом
свавільно,  в заробіток включено суму
оренди. Інші суми також визначені необґрунтовано.

Заслухавши
доповідача,  перевіривши матеріали справи
колегія вважає,  що апеляційна
скарга   підлягає задоволенню   за таких обставин.

ст. 256 ЦК
України визначено перелік фактів,
які встановлюються судом.
Частиною другою зазначеної норми передбачено,  що в судовому порядку можуть бути встановлені
також інші факти,  від яких залежить
виникнення,  зміна або припинення
особистих майнових прав фізичних осіб,
якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Таким
чином,  встановлення факту перебування у
трудових відносинах не передбачено законом і не створює правових
наслідків,  тому рішення суду першої
інстанції у зазначеній частині суперечить закону.

Відповідно  ст.  24 КЗпП України
трудовий договір укладається,  як правило
у письмовій формі. У випадках договору працівника з фізичною особою письмова
форма є обов'язковою.

Вирішуючи
питання в частині внесення записів у трудову книжку,  суд виходив з наявності трудового
договору,  проте з матеріалів справи та
пояснень сторін убачається,  що такий
договір у встановленій законом формі не укладався,  з приводу чого і виник спір. Проте вимог про
визнання договору дійсним не заявлялося і не розглядалося судом.

За
змістом  ст. 48,  94,  117,
237-1 КЗпП України спори щодо внесення записів у трудову
книжку,  відшкодування моральної
шкоди,  стягнення заробітної плати,  в тому числі і за затримку розрахунку при
звільненні,  виникають лише з трудового
договору.

Неправильно
встановивши природу правовідносин,  суд
необгрунтовано застосував норми трудового законодавства,  в наслідок чого у відсутності трудового
договору свавільно визначив дату його укладення,  дату та підстави розірвання,  а також заробіток й посаду позивача.

За таких
обставин колегія не може погодитися з рішенням суду першої інстанції,  вважає за необхідне його скасувати і
відмовити ОСОБА_2 у повному обсязі позовних вимог.

Керуючись
п.1, 4  ст. 309, 315 Цивільного
процесуального кодексу України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити,  рішення
Красноперскопського міськрайонного суду від 17.05.2007 року скасувати,
ОСОБА_2 у задоволенні позову відмовити.

Рішення може
бути оскаржено в касаційну інстанцію Верховного Суду України протягом двох
місяців зі дня проголошення.