Справа №2-1292 2007р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

25 жовтня
2007 року                                         '                               Енергодарський
міський суд

Запорізької області

у складі
головуючого судді: Пахоменко О.Г.,

при секретарі:     Качаєві P.O.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду
м. Енергодар цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства
„Підприємство комунальної власності" м. Енергодар, третя особа на боці
відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - директор цього
ж підприємства ОСОБА_2, про
стягнення компенсації за причинену моральну шкоду, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1.
звернулася до суду з позовною заявою, уточнив вимоги по якій, просила стягнути
з Комунального підприємства „Підприємство комунальної власності" м.
Енергодар (далі - КП „ПКВ") компенсацію за причинену їй моральну шкоду в
зв'язку з пред'явленням необгрунтованого позову про відшкодування шкоди
заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків в розмірі 9450 грн. та
судових витрат на загальну суму 124 грн. 50 коп.

В обґрунтування
своїх вимог зазначила, що вона працювала з 01.08.2005р. по 04.07.2006р. у
відповідача по справі - в КП „ПКВ" і після її необгрунтованого звільнення
з роботи, у вересні 2006 року, директор цього ж підприємства ОСОБА_2. звернувся до
суду, на її погляд, з необгрунтованим позовом до неї про відшкодування шкоди,
заподіяної нею при виконанні трудових обов'язків.

Окрім поданого
позову до суду, директор КП „ПКВ" ОСОБА_2.
звертався і до прокуратури м. Енергодар з вимогою притягнути її до кримінальної
відповідальності за тією ж підставою (нестача матеріальних цінностей), але
отримав відмову.

Не задоволений рішенням Енергодарського міського суду від 20.03.2007 року,
яким у задоволені позовних вимог КП „ПКВ" було відмовлено,
відповідач 16.04.2007 року подавав апеляційну скаргу до апеляційного суду
Запорізької області, в задоволенні якої йому також було відмовлено.

На протязі
дев'яти місяців, починаючи з вересня 2006 року по 23.05.2007 року, вона -
позивач ОСОБА_1. постійно знаходилась в стані судових і слідчо-процесуальних
дій. Вважає також, що її звільнення з роботи не було добровільним, а
відбувалось під впливом психологічного тиску з боку керівника КП „ПКВ"
ОСОБА_2., і у неї в період звільнення, у зв'язку із нервовими хвилюваннями
стався викидень і втрачена вагітність.

Також вважає, що
відповідач по справі використовуючи свої владні повноваження, безпідставно
притягнув її в судовий процес, чим обмежив її особисті немайнові права за
змістом і у відповідача не існувало законних підстав для подання позову до неї
відшкодувати шкоду, яку вона не заподіювала, що директор ОСОБА_2. знав про її
непричетність до нестачі майна, але хотів і бажав спричинити їй страждання,
ініціював судові процеси, які тривали протягом майже року. В результаті
безпідставних, на її погляд, дій відповідача стан її здоров'я істотно
погіршився, вона протягом дев'яти місяців знаходилась в постійному нервовому
напряжені за свою долю і за долю своєї неповнолітньої дитини, вона втратила
душевну рівновагу, відчувала невпевненість, була позбавлена  можливості
поліпшити  умови   свого
життя,   була  змушена
кожен  день

2

приймати заспокійливі ліки, що
призвело до порушення її нормальних життєвих зв'язків і її здоров'я.

Компенсацію за
причинену їй моральну шкоду вона оцінює в 9450 грн., при розрахунку якої вона
взяла середню заробітну плату, яку вона отримувала за останній місяць роботи у
відповідача (1050 грн.) та тривалість судової тяжби (9 місяців.)

В судовому засіданні позивач підтримала свої вимоги та
просила їх задовольнити.

Представники
відповідача за письмовими дорученнями Дублик Л.М. та Сущенко П.Г. позовні вимоги не визнали, вважають їх
необгрунтованими та просили у їх задоволені відмовити. У обгрунтування
своїх заперечень зазначили, що 04.05.2006 року, проведеною інвентаризацією
підзвітних майстру господарчої групи в КП „ПКВ" - позивачці по справі
ОСОБА_1. товарно-матеріальних цінностей, виявлено нестачу: 1) стільникового
телефону „Nokia 3100", вартістю 516 грн., 2) цифрової відеокамери «NM
5001", вартістю 5114,40 грн. та сумки для неї, вартістю 369,61 грн., 3) портфеля
- 138 грн., 4) телефону „Samsung А-800" - 1000 грн., 5) папки ділової - 48 грн., 6)
чохла-сумки „Wanlima" - 60 грн., чим підприємству заподіяно шкоду на
загальну суму 7246,01 грн.

В зв'язку з
порушенням майнових прав, використовуючи надані чинним законодавством права, КП
„ПКВ" звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1. про відшкодування
шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків.

Вважають, що в
діях ОСОБА_1. міститься повний перелік фактів, на підставі яких працівника можливо
було притягти до матеріальної відповідальності, а саме:

·
порушення працівником трудових обов'язків, яке виявилось
у неналежному контролі правильності обліку матеріальних цінностей, а також в
неналежному забезпеченні збереження майна, виданого в користування майстру
господарчої групи, які спричинили шкоду підприємству, що підтверджується
договором про матеріальну відповідальність та пунктами 2.33, 2.34 посадової
інструкції майстра господарчої групи;

·
наявність прямої дійсної шкоди в розмірі 7246,01 грн., що
підтверджується довідкою бухгалтерії та матеріалами інвентаризації;

·
наявністю причинного зв'язку між порушенням та шкодою,
який виявився в тому, що в наслідок невиконання своїх обов'язків, передбачених
договором про матеріальну відповідальність та посадовою інструкцією по
неналежному контролю правильності обліку матеріальних цінностей та забезпеченні
їх збереження, а також в неналежному забезпеченні збереження майна виданого в
користування майстру господарчої групи, що в свою чергу призвело до втрати
майна, за збереження якого відповідала ОСОБА_1.;

·
наявністю вини, яка полягає в тому, що
матеріально-відповідальна особа ОСОБА_1. повинна була виконувати вказані
обов'язки, могла їх виконувати, однак їх не виконала.

З ОСОБА_1.,
29.07.2005 року, на підставі ст.135-1 Кодексу законів про працю України було
укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а матеріальні цінності
були передані їй в підзвіт відповідно до наказу КП „ПКВ" № 195 від
29.07.2005р. за актом приймання-передачі, що узгоджується з пунктом 1 договору
про матеріальну відповідальність, і ОСОБА_1. без зауважень підписала договір
про матеріальну відповідальність. Пропозицій, зауважень, вимог щодо створення
підприємством працівнику необхідних для нормальної роботи умов та забезпечення
ввірених йому матеріальних цінностей від ОСОБА_1. не надходило. Тобто, вважає
сторона відповідача, ОСОБА_1. мала всі можливості виконувати свої посадові
обов'язки, в тому числі і обов'язки щодо збереження та обліку ввіреного майна.
Зазначають, що висновок ОСОБА_1. про негативне ставлення до неї директора КП
„ПКВ" ОСОБА_2. є
голослівним.

Третя особа по
справі на стороні відповідача - директор КП „ПКВ" ОСОБА_2. в судове
засідання не з'явився, заперечень проти позову не надав, про слухання справи
повідомлений належним чином. Відповідно до ст.169 ЦПК України суд розглянув
справу у відсутність ОСОБА_2., на
підставі наявних в справі даних і доказів

Дослідивши
матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та допитавши свідків ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5. і ОСОБА_6.,
які дали непрямі свідчення, суд дійшов до висновку, що у позові необхідно
відмовити з наступних підстав.

Так, в
судовому засіданні встановлено, що в вересні 2006 року КП „ПКВ" звернулось
до суду з позовом про відшкодування з ОСОБА_1. матеріальної шкоди,
заподіяної нею при виконанні трудових обов'язків в сумі 7246,01 грн., яка
встановлена в результаті

3

виявленої нестачі
товарно-матеріальних цінностей, а саме: стільникового телефону „Nokia 3100",
вартістю 516 грн., цифрової відеокамери «NM
5001", вартістю 5114,40 грн. та сумки для неї, вартістю 369,61 грн.,
портфеля - 138 грн., телефону „Samsung A-800"
-1000 грн., папки ділової- 48 грн., чохла-сумки „Wanlima" -
60 грн. (а.с.13).

Рішенням
Енергодарського міського суду Запорізької області від 20.03.2007 року, в
задоволенні зазначених вимог відмовлено. В цьому ж рішенні суду зазначено, що в
судовому засіданні встановлено, що по факту нестачі зазначених ТМЦ Комунальне
підприємство „ПКВ" зверталось до правоохоронних органів і за даними
перевірки порушено кримінальну справу по факту викрадення майна (а.с.15).

Ухвалою
апеляційного суду Запорізької області від 23.05.2007 року у задоволенні
апеляційної скарги КП „ПКВ" по зазначеній цивільній справі відмовлено, а
рішення місцевого суду залишено без змін (а.а.17).

Відповідно до
п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 „Про судову
практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під
моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних
чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи
юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 5
зазначеної постанови передбачено, що відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору
про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві
моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частиною 5 ст.55 Конституції України закріплено право кожного будь-якими не

забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і

протиправних посягань.                         .

Відповідно до
п.5 ч.1 ст.3 ЦК України
однією з основних засад цивільного законодавства є судовий захист цивільного
права та інтересу, і вказана норма отримала свій розвиток в статтях 15 та 16
цього ж кодексу, згідно з якими:

кожна особа має право на захист свого цивільного права у
разі його порушення,

невизнання або оспорювання;

кожна особа має право на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним

засадам цивільного законодавства;
Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому
цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Пунктом 4 ч.1
ст.232 КЗпП України передбачено право на звернення до суду власника або
уповноваженого ним органу з позовом про відшкодування працівниками матеріальної
шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

Право на
звернення до суду гарантовано Конституцією України та може бути реалізоване в
випадках, коли особа вважає свої права порушеними. При цьому особа не є такою,
що діє неправомірно й тоді, коли суд відмовляє їй у задоволенні позову, заяви, скарги або закриває провадження у справі по її
заяві. Негативні наслідки для такої особи в зазначених випадках, як
правило, охоплюються покладанням на неї судових витрат відповідно до вимог
процесуального законодавства (практика Верховного Суду України а.с.42).

В своєму рішенні
від 20.03.2007 року, по справі за позовом КП „ПКВ" до ОСОБА_1. про
відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної нею при виконанні трудових
обов'язків, судом встановлено, що за результатами проведеної інвентаризації у
матеріально-відповідальної особи ОСОБА_1. була виявлена нестача вищезазначених
ТМЦ на загальну суму 7246,01 грн. Виходячи саме з тексту цього рішення, судом
відмовлено

4

КП „ПКВ" в задоволені його
позову з тих підстав, що позивач не надав доказів спричинення саме ОСОБА_1.
прямої дійсної шкоди підприємству (а.с.16).

Із матеріалів
цієї ж справи вбачається, що по факту нестачі зазначених ТМЦ Комунальне
підприємство „ПКВ" зверталось до правоохоронних органів і за даними
перевірки порушено кримінальну справі по факту викрадення майна.

Крім того, в
даному судовому засіданні (справа за позовом ОСОБА_1. до КП „ПКВ") сторони
підтвердили той факт, що ця кримінальна справа до цього часу знаходиться в
проваджені слідчого відділу Енергодарського MB УМВС і
по ній провадяться слідчі дії.

Тому, суд
вважає, що відповідно до свого конституційного права і в порядку, встановленому
діючим законодавством, КП „ПКВ" обґрунтовано звернулось до суду та
прокуратури з метою захисту своїх порушених прав, і в судовому засіданні
позивачкою не доведено, що КП „ПКВ" здійснювало відповідне звернення до
правоохоронних органів та до суду з метою заподіяння їй, ОСОБА_1., шкоди.

Відповідно до
ч.3 ст.13 ЦК України,
не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а
також зловживання правом в інших формах.

Але, згідно до вимог ст.ст. 11, 29, ЗО ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами по справі доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх вимог.

На підставі
ст.ст.57-59 ЦПК України обставини справи повинні бути підтверджені належними та
допустимими засобами доказування. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України,
обов'язки доказування і подання доказів лежать на сторонах по справі і саме
сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Тому, суд вважає
голослівними і заяви позивачки щодо її переслідування керівництвом КП
„ПКВ" та її незаконного звільнення, оскільки ОСОБА_1. дії посадових осіб
цього підприємства не оскаржувала та не зверталася до суду з позовом про
визнання незаконними наказів КП „ПКВ" щодо її звільнення та поновлення її
на роботі.

Не доведеним є і
причинний зв'язок між діями (бездіяльністю) керівництва КП „ПКВ" та
хворобою позивачки, яка згідно до медичних документів хворіє вже тривалий час,
а її хворобливий стан існував ще до початку її трудових відносин з відповідачем
(а.с.8-12).

На підставі
вищезазначеного, керуючись ч.5 ст.55 Конституції України, ст.ст. 3, 13, 15, 16
Цивільного кодексу України, ст. 232 КЗпП України, ст.ст. З, 10, 11, 29, 30, 57-
60, 209,212-215   ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені
позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства „Підприємство комунальної
власності" м. Енергодар, третя особа на боці відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору - директор цього ж підприємства ОСОБА_2, про стягнення
компенсації за причинену моральну шкоду, відмовити.

Заява про
апеляційне оскарження рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня
його складання в повному обсязі. Апеляційна скарга на рішення суду подається
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження та апеляційної
скарги.