Справа №2-11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04
вересня 2007 року                                                                                     м.
Івано-Франківськ

Тисменицький
районний суд Івано-Франківської області

в
складі:

головуючої
- судді                                           Хоминець
М.М.

секретаря                                                         Гундич
Г.В.

з участю
представника відповідача - адвоката   ОСОБА_1.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2до
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування будинковолодіння і поновлення
права власності на будинковолодіння, -

встановив:

Позивачка
20.03.2006 р. звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним
договору дарування будинковолодіння від 05.05.2005 р. та поновлення її права
власності на вказане будинковолодіння. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим,
що у спірному будинковолодінні АДРЕСА_1 вона проживала разом зі своїм
наймолодшим сином ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті сина
відповідач, який є її внуком, допомагав їй у проведенні ремонту, що був
розпочатий ще за життя її сина - батька відповідача, обіцяв доглядати її до смерті,
займатися домашнім господарством, допомагати їй у лікуванні, оскільки вона
хворіє цукровим діабетом, і постійно відкриваються рани. Вона погодилась
укласти договір довічного утримання. 05.05.2005 р. невістка з внуком забрали її
з городу, відвезли в нотаріальну контору, де вона підписала договір, текст
якого вона не читала і його їй не оголошували, сказали лише, що це той договір,
про який домовлялись; в момент укладення договору нотаріус їй нічого не
роз'яснювала, копію договору на руки не дала. Вона хворіє двобічною
сенсоневральною туговухістю і практично глуха, а також сліпа. Після укладення
договору відповідач перестав до неї приходити, залишивши її без догляду та
допомоги, а згодом заявив їй, що ремонт продовжувати не буде, а буде продавати
будинок, погрожував, що відвезе її в будинок перестарілих, якщо вона не
вибереться. Виявилось, що замість договору довічного утримання був укладений
договір дарування. Вважає, що договір дарування у даному випадку був укладений
з метою приховати дійсний договір про довічне утримання, а тому є удаваним
правочином. Просила оспорюваний договір дарування від 05.05.2005 р. визнати
недійсним і поновити її право власності на спірне будинковолодіння.

Позивачка та її
представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали і просили
їх задовольнити.

Відповідач у
судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що після смерті батька його,
відповідача, матір та її сестра сказали йому, що баба ОСОБА_5. хоче подарувати
йому своє будинковолодіння. Ініціатором укладення договору була баба. Під час
укладення договору нотаріус роз'яснила їй зміст і суть договору дарування, два
рази зачитала текст договору, баба сказала, що розуміє, погодилась і підписала
договір. Після укладення договору він кожен день приходив до баби, допомагав
їй. Він поважає бабу, завжди допомагав їй, ніколи не погрожував їй і не
збирався та не збирається продавати будинок і здавати бабу в будинок
перестарілих. Баба не вимагала від нього довічного утримання. Він пообіцяв
бабі, що буде біля неї, допомагатиме їй, однак, домовленості про довічне
утримання не було. Зараз баба відмовляється від його допомоги. Просив у позові
відмовити.

Вислухавши
пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить
до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

2

Встановлено, що
предметом спору по справі є право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1
Тисменицького району Івано-Франківської області, яке на час укладення
оспорюваного договору дарування було приватною власністю ОСОБА_5. - позивачки
по справі. 05.05.2005 р. позивачка подарувала належне їй будинковолодіння
своєму внукові ОСОБА_3. - відповідачу по справі, про що укладено договір
дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального
округу ОСОБА_6 (а.с.6).

Суд вважає, що
посилання позивачки та її представника на те, що оспорюваний договір дарування
є удаваним правочином, оскільки укладений з метою приховати дійсний договір про
довічне утримання, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.
Встановлено, що позивачка дійсно хотіла «переписати» свій будинок після смерті
наймолодшого сина, якому мав належати будинок, синові покійного і своєму
внукові ОСОБА_3. При цьому позивачка мала на увазі, що відповідач буде
доглядати її, займатися домашнім господарством, допомагати їй у лікуванні, що
відповідач їй пообіцяв. Цю обставину відповідач у судовому засіданні не
заперечував.

За змістом
ст.235 ЦК України
при вчиненні удаваного правочину настання його мети -приховати інший правочин -
бажають досягти обидві сторони, тому й до відносин цих сторін застосовуються
правила того правочину, якому відповідала їхня внутрішня воля і який вони
насправді вчинили. Суду не надано доказів того, що обидві сторони - як
позивачка, так і відповідач, укладаючи договір дарування, бажали приховати
інший правочин, який вони насправді вчинили, а саме договір довічного
утримання. Навіть, якщо погодитись з тим, що з боку відповідача таке бажання
існувало, то твердження про наявність подібного бажання з боку позивачки є
абсолютно нелогічним і абсурдним.

Допитана в
судовому засіданні в якості свідка нотаріус ОСОБА_6, яка посвідчувала
оспорюваний договір, підтвердила, що перед оформленням договору позивачка
сказала, що хоче переписати будинок на відповідача, а після роз'яснення їй
змісту заповіту і договору дарування сказала, що буде укладати договір
дарування, за договір довічного утримання мова не йшла; нотаріус двічі
роз'яснила позивачці зміст договору дарування, роз'яснила їй, що після
укладення договору внук стає власником хати.

Укладений між
сторонами договір є дійсним, оскільки відповідає загальним умовам дійсності
правочину, що передбачені в ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України. Підстав для визнання
його недійсним суд не вбачає, вважаючи, що позивачкою та її представником не
доведені обставини, якими обґрунтовувались заявлені нею позовні вимоги. Тому у
задоволенні позову слід відмовити.

На підставі
наведеного, відповідно до ст.ст. 203, 215, 235 ЦК України, керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Відмовити у
позові ОСОБА_2до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування
будинковолодіння і поновлення права власності на будинковолодіння.

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання
заяви про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана в строк,
рішення набирає законної сили після закінчення цього строку.

Заяву про
апеляційне оскарження рішення суду до Апеляційного суду Івано-Франківської
області може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та
апеляційна скарга подаються через Тисменицький районний суд.