Справа №2-105
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

24 липня 2007
року      Кіцманський  районний
суд Чернівецької області

у складі :    головуючої   -          судді       Олексюк Т.І.

при
секретарі       -                                    Савчук О.М.

з участю :    позивача                     -         ОСОБА_1

представника позивача                  -        ОСОБА_3

відповідача                                      -        ОСОБА_2

представника відповідача              -        ОСОБА_4

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Кіцмань справу за позовом
ОСОБА_1до ОСОБА_2про визнання недійсними договору дарування будинковолодіння та
договору дарування земельної ділянки,  -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними нотаріально
посвідчених 23 червня 2004 року договору дарування АДРЕСА_1,  та договору дарування земельної ділянки,  розташованої в АДРЕСА_2

Свої вимоги
мотивує тим,  що відповідачка ОСОБА_2
(дошлюбне прізвище ОСОБА_2) навчалась в Кіцманському аграрному технікумі і з
вересня 2002 року проживала у неї на квартирі. Будучи студенткою надавала їй
посильну фізичну допомогу по обробітку присадибної земельної ділянки,  веденню домашнього господарства,  і у них склались дружні стосунки. В зв»язку з
похилим віком та поганим станом здоров»я,
смертю чоловіка,  потребую у
допомозі і догляді,  вона вирішила
укласти договір довічного утримання,  на
що відповідачка не заперечувала. 23.06.2004 року в Кіцманській державній
нотаріальній конторі вона уклала на користь відповідачки договір довічного
утримання,  оформивши на ім. »я останньої
будинковолодіння та земельну ділянку. Державний нотаріус попереджала її не
укладати такий договір,  оскільки
відповідачка є чужою для неї людиною і в силу своєї недосвідченості та молодого
віку не зможе належним чином виконувати свої обов»язки,  але вона наполягала на укладені договору. В
2005 році відповідачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_5і змінила прізвище на
ОСОБА_2В цьому ж році у них народився син ОСОБА_6. Після створення сім»ї
відношення відповідачки до неї погіршилось,
її чоловік зловживає спиртними напоями,
систематично влаштовує сварки,
принижує   не   лише
відповідачку,  але   і
її,  не  допомагає
вести домашнє

господарство і
обробляти земельну ділянку. Оскільки відповідачка була зайнята доглядом за
дитиною,  вона змушена була наймати
сторонніх людей виконувати різні роботи. Відповідачка перестала варити їжу,  прибирати в хаті,  не зважала на її прохання,  Систематичні сварки і скандали погіршили стан
її здоров»я. Влітку 2006 року за неможливості спільного проживала вона
вимагала,  що відповідачка із сім»єю
знайшли собі інше житло,  та добровільно
розірвати договір довічного утримання,
але відповідачка повідомила,  що
між ними укладений договір дарування,  а
ОСОБА_6 вимагав 1500 доларів США за розірвання договору. 10.08.2006 року
відповідачка із сім»єю перейшли проживати на квартиру. Лише 30.10.2006 року
вона отримала договір дарування,  який
уклала під впливом помилки. її волевиявлення не відповідало внутрішній
вНОМЕР_48,  вона бажала укласти договір
довічного утримання,  тому просила позов
задовольнити.

В
судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала заявлені вимоги з наведених
підстав.

Відповідачка
ОСОБА_2 позову не визнала,
пояснивши,  що коли навчалась у
технікумі проживала у позивачки,
допомагала їй по господарству,  і
позивачка сама запропонувала «хочу подарувати хату,  що не дісталось онуці чоловіка». 21.06.2006
року запитувала,  які потрібні документи
для нотаріуса,  сама оплачувала в банку
витрати. Нотаріус її попереджала про наслідки. Восени 2004 року ще до весілля
приїжджала сестра з чоловіком і позивачка сама показувала їм договір
дарування,  їздила позивачка і до
батьків,  говорила «їй вже є де жити».
Всім родичам показувала договір і хвалилась,
що подарувала,  щоб не дісталось
дочці чоловіка. Домовленості про допомогу не було,  позивачка просто хотіла бути біля неї.
Матеріальної та іншої допомоги позивачка не потребувала,  вона здавала житло. Вони фізично
допомагали,  все робили,  позивачка говорила: «вони не даремно
працюють,  я їм хату подарувала».

Заслухавши
пояснення сторін,  показання свідків
ОСОБА_7,  ОСОБА_8,  ОСОБА_9,  ОСОБА_10,  ОСОБА_11 ,
ОСОБА_12,  ОСОБА_13,  ОСОБА_14 ,
ОСОБА_15,  ОСОБА_2,  ОСОБА_16,
ОСОБА_17,  дослідивши матеріали
справи,  суд

приходить    до    висновку,
що вимоги    позивачки    задоволенню    не підлягають з наступних підстав.

Відповідно
до  ст.
243 ЦК України,  який діяв на момент укладення угоди,  за договором дарування одна сторона передає
безоплатно другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з
моменту передачі майна обдарованому.

Судом
встановлено,  що 23 червня 2004 року
укладено договір дарування,  за яким
ОСОБА_1 подарувала житловий будинок з господарськими спорудами,  розташований в АДРЕСА_1,  та розташованому за цією ж адресою земельну
ділянку площею 0, 2724 га,  ОСОБА_2
Договори укладені державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори
і зареєстровані в Реєстрі відповідно   за
№ 2402 та № 2404.

Відповідачка
ОСОБА_2 на своє ще дошлюбне прізвище 02.07.2004 року зареєструвала
будинковолодіння в Кіцманському РБТІ,
продовжувала проживати в цьому господарстві,  що свідчить про фактичну передачу майна та
реальність   договору.

Наведене
підтверджується змістом договорів дарування від 23.06.2004 року,  змістом витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від 02.07.2004 року.

Як
роз»яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови №3 від 28.04.1978
року «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками,  передбаченими законом.  Тому у кожній справі про визнання угоди
недійсною суд повинен встановлювати наявність тих обставин,  з якими закон пов»язує визнання угоди
недійсною і встановлення певних юридичних наслідків.

Відповідно
до  ст.
56 ЦК України
(в редакції 1963 року) угода може бути визнана судом недійсною,  як така. Що укладена внаслідок помилки,  що має істотне значення,  за позовом сторони,  що діяла під впливом    помилки.

Під
помилкою,  як вказано у п. 11 згаданої
постанови. В даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною
суб»єкта,  предмета,  або інших істотних умов угоди,  що вплинуло на її волевиявлення і через
відсутність якої по обставинах справи можна вважати,  що угода не була укладена.

В
судовому засіданні встановлено,  що за
ініціативою позивачки і саме на укладення договору дарування було взаємне
волевиявлення сторін,  згідно якого
позивачка передала,  а відповідачка
прийняла в дар будинокволодіння та земельну ділянку,  що розташовані в АДРЕСА_1,  що належали позивачці на праві
власності,  зареєструвавши на  них право власності.

Так,  свідки ОСОБА_12,  ОСОБА_13,
ОСОБА_14 ,  ОСОБА_11.,  ОСОБА_13показали,  що позивачка сама розповідала,  що подарувала будинок,  говорила «це мої діти»,  «взяла їх за своїх».

Свідок
ОСОБА_2 вказувала,  що позивачка сама
хвалилась,  що подарувала ОСОБА_2,  щоб не дісталось   дочці чоловіка.

Показання
цих свідків свідчать про те,  що
волевиявлення ОСОБА_1 було спрямоване на безоплатне відчуження будинковолодіння
та земельної ділянки саме на користь ОСОБА_2,
позивачка не помилялась стосовно суті договору,  укладеного на користь відповідачки,  усвідомлювала який договір укладає,  неодноразово говорила про це знайомим та
сусідам,  що підтвердили в судовому
засіданні свідки.

Окрім того,  в судовому засіданні не
було встановлено,  що в 2004 році у
позивачки була потреба у догляді. Посилання позивачки на те,  що відповідачка зобов»язалась її
доглядати,  але не виконувала
обіцянки,  не може бути підставою для
визнання угоди недійсною,

оскільки
умовами   договору     дарування      таке
зобов»язання      не передбачено.

Таким чином,  позивачкою не надано суду належних доказів про те,  що при
укладенні договору дарування
вона діяла під впливом помилки,  таких
доказів не здобуто і в судовому засіданні. Вона сама зачитувала зміст
договору,  що було підтверджено свідком
ОСОБА_2,  наполягала саме на укладенні
договору дарування,  «щоб будинок не
дістався дочці чоловіка»,  як показала
вказаний свідок,  і ,  як,
вказувала сама позивача державний нотаріус попереджала її не укладати
такий договір,  оскільки відповідачка є
чужою для неї людиною і в силу своєї недосвідченості та молодого віку не зможе
належним чином виконувати свої обов»язки.

Як
пояснила сама позивачка,  хотіла
записати,  зробити «дарственну»,  як колись чоловік зробив на неї,  хотіла бути впевнена,  що відповідачка як і раніше буде допомагати,  показувала договір дарування,  і якби відповідачка не створила сім»ю,  було би все добре.

Отже,  оспорювані договори були укладені за
волевиявленням позивачки,  її
волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній вОСОБА_2,  а тому суд вважає,  що доводи позивачки з приводу укладення нею
спірних угод внаслідок помилки є безпідставними.

На
підставі викладеного,   ст.
ст.  56,  243 ЦК
України (в редакції 1963 року),   ст.
ст.  203,  209,
229,  321,  334 ЦК
України,  п. п. 2. 11 Постанови № 3
Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними,
керуючись  ст.  ст.
10, 11, 15, 31, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 218   ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1до ОСОБА_2про       визнання недійсними     нотаріально посвідчених 23 червня 2004
року договору дарування АДРЕСА_1,  та
договору дарування земельної ділянки,
розташованої в АДРЕСА_1,
відмовити.

Рішення
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо таку заяву не було
подано. При поданні заяви на апеляційне оскарження,  але апеляційна скарга не була подана у
строк,  рішення набирає законної сили
після закінчення цього строку.

Заява
про апеляційне оскарження рішення може бути подана протягом 10 днів з дня його
проголошення,  а апеляційна скарга -
протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження до апеляційного
суду Чернівецької області через Кіцманський районний суд.