Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 липня 2007
року

Заводський
районний суд м.  Миколаєва у складі
головуючого судді Павлової Ж.П.,  при секретарі Іваненко Г.В.,  адвоката ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні
суду м.  Миколаєва цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Управління земельних ресурсів виконкому Миколаївської
міської ради та ОСОБА_3про визнання права власності на земельну ділянку та по
зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права власності на
домоволодіння,

ВСТАНОВИВ:

В
березні 2007 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Управління земельних
ресурсів виконкому Миколаївської міської ради про визнання право власності на
земельну ділянку площею 888 кв.м. ,  що
знаходиться по АДРЕСА_1. Зазначила,  що у
2001 року придбала уОСОБА_4домоволодіння АДРЕСА_1  розташоване на спірній ділянці і тому
вважає,  що згідно  ст.  ЗО
ЗК України 1990 року,  разом з
домоволодінням,  вона одночасно набула і
земельну ділянку. Звернулася до суду внаслідок відмови відповідача від визнання
за нею право власності на дану земельну ділянку і видачі державного акту на
право власності.

Залучена
до участі в справі,  співвідповідачка
ОСОБА_3 в особі представника,  в свою
чергу,  звернулася із зустрічним позовом
до ОСОБА_2 про припинення права власності останньої на домоволодінняАДРЕСА_1.
Зазначила,  що це домоволодіння повністю
знесено,  ділянка під колишнім
домоволодінням належить їй,  і право
власності ОСОБА_2 на домоволодіння підлягає припиненню.

В
судовому засідання ОСОБА_2 свої позовні вимоги підтримала,  зустрічний позов ОСОБА_3 не визнала.

Представник
ОСОБА_3 і її адвокат,  первинний позов не
визнали,  зустрічний позов підтримали.

Представник
виконкому в судове засідання не з'явився,
надав заяву в якій не заперечував проти задоволення позову ОСОБА_2 і
просив розглядати справу за його відсутністю.

Інші  учасники процесу,   залучені
судом співвідповідачіОСОБА_5і ОСОБА_4,
належним чином повідомлені про час розгляду справи,  в судове засідання не з'явилися повторно,   про поважність причин не явки не повідомили.

Суд
вислухавши пояснення ОСОБА_2,
представника ОСОБА_3 та її адвоката,
дослідивши матеріали справи,
встановив наступне.

В
судовому засіданні встановлено, що 8 жовтня 2001 року ОСОБА_2 придбала
уОСОБА_4домоволодіння за номером АДРЕСА_1. Дане домоволодіння складалося з
житлового кам'яного будинку літ. "Б" - житловою площею 37, 70 кв.м.
,  житлового глинобитного будинку за літ.
"В" -житловою площею 10, 0 кв.м. ,
підвалу Впд і воріт №4.

Зазначене
домоволодіння розташовано на земельній ділянці розміром 888 кв.м. ,  право власності на яку зареєстровано на
ОСОБА_3 згідно з Державним актом на право власності на землю №015086,    виданого 4 січня 1997 року Миколаївською
міською Радою. Цільове призначення земельної ділянки - обслуговування житлового
будинку.

ОСОБА_3
згідно Дубліката свідоцтва про право власності на домоволодіння від 25 травня
1998 року,    виданого виконкомом
Заводського району м.    Миколаєва і
зареєстрованого 2 9 липня 1999 року в МЕТІ,
була власником домоволодіння поАДРЕСА_1

Згідно
договору купівлі- продажу,    укладеного
6 серпня 1999 року,    ОСОБА_3 продала
ОСОБА_5домоволодіння по АДРЕСА_1. Доля земельної ділянки площею 888 кв.м.    під домоволодінням,    якою вона володіла,    в договорі не визначена.

В
обґрунтування свого позову,    ОСОБА_2
посилається на зміст    ст.    30 ЗК України 1990 року,    який діяв на час придбання нею
домоволодіння,    де зазначено,    що при переході права власності на будівлю
і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах,    передбачених статтею 67 цього Кодексу,    і право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. До того ж це положення
було роз'яснено їй та ОСОБА_4при укладанні договору купівлі-продажу домоволодіння
8 жовтня 2001 року.

Відповідно
до    ст.    30 ч.3 ЗК України 1990 року
передбачає,    що право власності на
земельну ділянку повинно бути зареєстровано,
алеОСОБА_5 з проханням про відчуження її на свою користь ні до
виконкому,    ні до ОСОБА_3 не звертався.

Суд
виходить з того,    позов ОСОБА_2
підлягає врегулюванню нормами Земельного кодексу 1990 року,    оскільки спірні правовідносини виникли на
час його дії.

Постановою
Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних справ" №7 від 16.04.2004 року
встановлено,    що при вирішенні спору
про право власності на земельну ділянку,
слід виходити з того,    що при
переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими
угодами,    укладеними до 1 січня 2002 p.,
згідно з положеннями чинної до цієї дати    ст.
30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право
власності або право користування земельною ділянкою,    на якій розташовані будівлі та споруди,    якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після ж 31 грудня 2001 р. право власності на земельну ділянку або
її частину може переходити відповідно до
ст.    120 ЗК на підставі
цивільно-правових угод.

Суд
приймає до уваги і доводи ОСОБА_2 про те,
що державний акт на право власності на землю від 04.01.1997 року було
передано ОСОБА_3 ОСОБА_5,    при
придбанні останнім домоволодіння по АДРЕСА_1
і передавався кожному наступному власнику на підтвердження правомірності
користування і володіння землею. Крім того,
при укладанні договору купівлі-продажу між ОСОБА_3  та
ОСОБА_5,     сторонам

роз'яснювалися
положення  ст.  23,  30 ЗК України 1990 року. Оригінал зазначеного
державного акту надавався і ОСОБА_2 Судом оглядалися в судовому засіданні
оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку від 4 січня
1997 року,  дублікату цього акту від 3
травня 2007 року,  Свідоцтва про право
власності на домоволодіння від 13 травня 1966 року.

Представники
ОСОБА_3 не навели переконливих доводів проти цього і щодо неправомірності
знаходження оригіналу державного акту у ОСОБА_2

Таким
чином,  позов ОСОБА_2 є обґрунтованим і
підлягає задоволенню.

При
розгляду зустрічного позову ОСОБА_3 про припинення права власності ОСОБА_2 на
домоволодіння,  розташоване по
АДРЕСА_1,  суд виходить з наступного.

ОСОБА_2
в 2001 році придбала уОСОБА_4домоволодіння по АДРЕСА_1 що складалося з
житлового кам'яного будинку літ. "Б" - житловою площею 37, 70 кв.м.
,  житлового глинобитного будинку за літ.
"В" - житловою площею 10, 0 кв.м. ,
підвалу Впд і воріт №4.

Згідно
довідки КП "ММБТІ" від 02.07.2007 року на даний час на земельній
ділянці по вул.  Садова,  36/1 знаходиться розпочате будівництво
житлового будинку на місці раніше зруйнованого. Станом на 02.07.2007 року
готовність незакінченого будівництва житлового будинку становить 15 відсотків.

ОСОБА_2
пояснила,  що придбане домоволодіння не
задовольняло потреби її сім'ї щодо побутових умов,  не було достатньо місця для проживання та
потребувало ремонту та реконструкції. Тому вона самовільно здійснила знесення
старих житлових будинків та надвірних споруд,
побудов і розпочала будівництво нового капітального будинку з усіма
зручностями. Згодна,  що це будівництво є
самовільним - проекту та дозволу на будівництво вона не отримувала.
Вважає,  що нічиїх прав вона не
порушила,  а ОСОБА_3 не має підстав для
звернення з зустрічним позовом,  оскільки
земельна ділянка під домоволодінням належить його власнику.

Представник
та адвокат ОСОБА_3 вважають,  що
внаслідок знищення ОСОБА_2 придбаного домоволодіння,  вона втрачає на підставі  ст.
346 ч. 1 п. 4 ЦК України
право власності на нього і,
відповідно,  до  ст.
376 ЦК України
не може бути визнана власником об'єкта самовільного будівництва. Земельна
ділянка під колишнім домоволодінням є власністю ОСОБА_3 і для вільного її
використання потрібно припинити право власності ОСОБА_2 яка таким чином
розпорядилася домоволодінням.

Суд
вважає,  що зустрічним позов є
необґрунтований і підлягає відмові у задоволенні.

При
вирішенні позовних вимог ОСОБА_2,  суд
встановив,  що вона правомірно
користувалася земельною ділянкою під домоволодінням АДРЕСА_1згідно цільового
призначення і відповідно до  ст.  30 ЗК України 1990 року є її власницею.

ОСОБА_3
в особі представника звернулася з даним позовом,  вважаючи,
що її діюче право власності на зазначену земельну ділянку,  можливо
захистити  в суді,    оскільки право

розпорядитися ділянкою не визнавалося ОСОБА_2

Інших
підстав для реалізації права на звернення до суду з даним позовом,  з її боку не існує.

Таким
чином, зустрічний позов ОСОБА_3 є безпідставним і підлягає відмові.

Керуючись   ст.
ст.  10,  60,
212,  213,  215 ЦПК України,  суд

ВИРІШИВ:

Позов
ОСОБА_2   задовольнити.

Визнати
за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку,
площею 888 кв.м. ,  розташовану на
території Миколаївської міської ради
по АДРЕСА_1

В
задоволенні     зустрічного позову    відмовити.

Рішення
набуває законної сили через 10 днів після його проголошення.     Рішення
може    бути    оскаржено в   Миколаївський апеляційний суд через
Заводський районний суд м.  Миколаєва в
порядку,    визначеному  ст.
294,     ст.    295 ЦПК України.