справа 2-7 /
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2007
року.

Рівненський
районний суд Рівненської області

в особі
головуючої судді                  Кушнір
Н.В.

при
секретарі                                    Данчук
Л.А.

з участю
позивача                            ОСОБА_1

його
представника адвоката           ОСОБА_2

відповідача                                        ОСОБА_3

його
представника адвоката           ОСОБА_4

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівному цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення збитків,

встановив:

У
поданій до суду заяві позивач просить стягнути на його користь з відповідача
збитки,  заподіяні в результаті ДТП пошкодженням
автомобіля "Фольксваген-Джетта" в повному об»ємі згідно суми,  вказаної в заключенні експерта.

В
обгрунтування своїх вимог покликається на те,
що постановою слідчого СВ УМВС України в Рівненській області від
17.11.2001 року про відмову в порушенні кримінальної справи в діях ОСОБА_3 було
встановлено грубе порушення правил дорожнього руху ,  які знаходяться в безпосередньому причинному
зв 'язку з вчиненням даної ДТП
,  а саме п.п. 1.4.,
2.9.(6, є),  9.9.,
9.10, 12.1 Правил дорожнього руху,
які діяли на той час.

Після
проведення автотоварознавчої експертизи позивачем було подано додаткову позовну
заяву,  в якій останній уточнив свої
позовні вимоги зазначивши,  що йому
внаслідок ДТП було
заподіяно шкоду в сумі 8 767 гривень 55 копійок та поставив питання про
притягнення в якості відповідача по справі ОСОБА_5,  який є власником автомобіля КАМАЗ-5320 д.н.з.
НОМЕР_1,  яким керував під час здійснення
ДТП ОСОБА_3
за дорученням,  виданим останьому
29.05.2000 року.

Згодом
відмовився від позовних вимог до ОСОБА_5 і просить стягнути збитки лише з
ОСОБА_3 Додатково просив стягнути 50 грн. за надану юридичну допомогу,  З грн. 40 коп. як поштові витрати та 128 грн.
за проведену експертизу.

В
судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та
пояснив,  що 07 листопада 2001 року
приблизно о 03.30 год. він
керував власним автомобілем "Фольксваген-Джетта" д.н.з. НОМЕР_2,  в якому знаходилось чотири пасажири,  автомобіль рухався по правій смузі руху ІНФОРМАЦІЯ_1 зі сторони
ІНФОРМАЦІЯ_2 у напрямкуІНФОРМАЦІЯ_3. Видимість проїзджої частини була приблизно
30-40 метрів,  а швидкість руху -
приблизно 70-75 км/год ,  під час руху
він їхав з включеним дальнім світлом фар. За таких обставин,  рухаючись з спуску по вищевказаній дорозі
ОСОБА_1 виявив,  що проїзджа частина
різко посвітлішала,  після чого він почав
гальмувати,  однак автомобіль не зупинявся
та почав рухатись юзом,  з лівої сторони
по руху автомобіля ним було виявлено об'ємні предмети,  які були розкидані на

лівій смузі.
Після чого,  попереду по правій
смузі,  ним у світлі фар було виявлено
великий за об'ємом предмет,  при
виявленні якого,  намагаючись уникнути
зіткнення,  ОСОБА_1 перестав гальмувати
та вивернув кермо автомобіля вліво,
після чого автомобіль винесло на зустрічну смугу,  однак на зустрічній смузі в світлі фар ним
було виявлено легковий автомобіль ВАЗ-2109,
котрий стояв поперек лівої смуги руху за перевернутим причіпом
"КАМАЗ"у- Виявивши "ВАЗ",
ОСОБА_1 знову почав гальмувати,
однак його автомобіль вдарив "ВАЗ" у задню праву дверку,  після чого "Фольксваген-Джетта"
відштовхнуло на ліве узбіччя,  де
передньою частиною автомобіль вдарився в залізобетонне огородження ,  а "ВАЗ" від удару відкинуло вперед
у напрямку ІНФОРМАЦІЯ_3,  де він і
зупинився перед "КАМАЗ»ом.  На
момент виявлення аварійної ситуації на місці ДТП жодних попереджувальних знаків,  знаків аварійної зупинки чи габаритних вогнів
автомобілів,  не було.

Представник
позивача,  підтримуючи вимоги та
аргументацію свого довірителя,
показала,  що згідно висновку
органів внутрішніх справ всі троє учасників ДТП допустили порушення правил дорожнього руху. Разом з
тим,  на її думку,  найбільша ступінь вини саме відповідача,  оскільки розсипане зерно різко збільшило
гальмівний шлях автомобіля позивача і привело до таких руйнівних наслідків.
Відповідач не увімкнув аварійний сигнал,
не поставив знак аварійної зупинки,
хоча мав для цього достатньо часу. Грубе порушення ним правил дорожнього
руху перебуває у безпосередньому причинновому зв»язку з шкідливими
наслідками,  що настали. Позивач не мав
технічної можливості зупинитися,
оскільки в судовому засіданні не підтверджено інше.

Відповідач
позов не визнав з тієї причини,  бо він
зробив все можливе та прийняв всі міри до попередження автомобілів,  що рухались по смузі,  де перевернувся причіп для попередження їх
про небезпеку,  та вважає,  що ДТП
сталось не з його вини.

По суті
спору показав,  що 07 листопада 2001 року
приблизно о 03.30 год. він на
підставі доручення,  виданого йому ОСОБА_5,  керував автомобілем "КАМАЗ 5320
"д.н.з. НОМЕР_1 з причіпом,  які
були завантажені зерном та картоплею. В кабіні знаходились троє пасажирів,  автомобіль рухався зі швидкістю приблизно 50
км/год по правій смузі руху ІНФОРМАЦІЯ_1 зі сторони ІНФОРМАЦІЯ_2 у напрямку
ІНФОРМАЦІЯ_3 з ближнім світлом фар,
приблизно на відстані 1.5 м.  до
правого краю проїзджої частини,
видимість проїзджої частини була приблизно 30 метрів,  дорога була сухою,  на одній із ділянок дороги автомобіль рухався
зі спуску,  а,  виїхавши на горизонтальну ділянку
дороги,  ОСОБА_3 помітив два легкові
автомобілі,  які рухались назустріч при
наближенні один із зустрічних автомобілів почав обганяти перший,  при цьому виїхавши на його смугу руху.
Помітивши це,  з метою уникнення
зіткнення,  він повернув кермо
вправо,  а після того як автомобілі
розминулись,  знову вліво,  після чого причіп перевернувся.

Після
перекидання причіпу "КАМАЗ"у він разом з пасажиром ОСОБА_6 вибігли до
початку осипу зерна,  розмахуючи мішками
білого кольору з метою попередження автомобілів про небезпеку та їх зупинку.
Перший автомобіль,  яким був
"ВАЗ",  проїхав мимо них не
зупиняючись та вдарився в причіп,  після
чого ОСОБА_7 залишився на місці в подальшому для попередження інших,  а ОСОБА_3повернувся до перекинутого
причепу,  в який вдарився
"ВАЗ",  де допомагав вибратись
з автомобіля водію та пасажиру.

Приблизно
з інтервалом в одну хвилину у "ВАЗ",
який після зіткнення з причіпом опинився поперек дороги на зустрічній
смузі руху,  вдарився
"Фольксваген-Джетта". ОСОБА_3 зазначив,  що зробив все можливе для попередження водіїв
про небезпеку,  після перекидання причепу
він включав аварійну сигналізацію,  але
вона,  можливо через пошкодження,  не включилась,  знак аварійної зупинки ним не було виставлено
по тій причині,  що він не встигав це
зробити,  оскільки,  коли вийшов з машини то побачив,  як на дорозі з»явився та наближався
автомобіль.

Його
представник,  підтримуючи вимоги та
аргументацію свого довірителя показав,
що діям всіх учасників ДТП
дана належна юридична оцінка. На його думку,  головною причиною ДТП є дії ОСОБА_8 і
особисті неправомірні дії позивача. Фактично,
під час даного ДТП мало місце сукупність двох окремих ДТП: між ОСОБА_3 і
ОСОБА_8 та між ОСОБА_8 і ОСОБА_1.
Неправомірні дії ОСОБА_3 та заподіяна ОСОБА_1 шкода у причинновому
зв»язку

між собою не
перебувають,  тому в позові необхідно
відмовити. Крім того,  ОСОБА_3вживав всіх
заходів для уникнення зіткнення транспортних засобів,  чого його учасники не заперечували.

Суд,  заслухавши пояснення сторін,  показання свідків,  з"ясувавши обставини та вивчивши
матеріали справи,  враховуючи зазначені
нижче обставини та надані сторонами докази,
прийшов до таких висновків.

Відповідно
до  ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші
особи,  які беруть участь у справі,  мають рівні права щодо подання доказів,  їх дослідження та доведення перед судом їх
переконливості.

Згідно
до  ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини,  на які
вона посилається,  як на підставу своїх
вимог і заперечень,  крім випадків,  встановлених
ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини,  які мають значення
для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб,  які беруть участь у справі,  виникає спір. Відповідно до  ст. 61 ЦПК України,  обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі,  не
підлягають доказуванню.

Наявність
постанови слідчих органів про відсутність складу злочину у водіїв транспортних
засобів,  що зіткнулися,  не перешкоджає суду,  який розглядає позов про відшкодування
шкоди,  заподіяної транспортному
засобу,  можливості перевірити доводи
сторін про порушення правил дорожнього руху заподіювачем шкоди.

Як
вбачається з протоколу огляду місця події ДТП
від 07.11.2001 року та схеми огляду місця події автомобіль "КАМАЗ" та перекинутий
причіп знаходились на правій смузі руху,
на протязі 76 метрів по всій ширині проїзджої частини знаходилось
розсипане зерно з причепу та мішки з картоплею,
що перевозились .

Відповідно
до протоколу огляду та перевірки технічного стану транспорту ( а.с. 10-11 )
відмовного матеріалу,  було досліджено та
проведено огляд автомобіля "КАМАЗ"
після ДТП,  в протоколі було зафіксовано,  що стан освітлювально-сигнальних пристроїв в
автомобілі знаходиться в нормі,
внаслідок ДТП на причепі
при огляді,  було лише зафіксовано
пошкодження заднього правого показника повороту та стоп сигналу,  а тому за вищенаведених обставин вбачається
,  що ОСОБА_3мав можливість виконати
вимоги ПДР та обозначити свій транспортний засіб,  увімкнувши аварійну світлову сигналізацію .

Окрім
того,  ОСОБА_3 в даній дорожній
обстановці не було виконано вимоги п.12.1 ПДР в яких зазначено,  що під час вибору в установлених межах
безпечної швидкості руху водій повинен врахувати дорожню обстановку,  а також особливості вантажу,  що перевозиться і стан транспортного
засобу,  щоб мати змогу постійно
контролювати його рух,  що останнім
враховано та зроблено не було,  що в
подальшому і привело до дорожньо-транспортної пригод.

Допитаний
в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив,
що після перевертання причепу "КАМАЗ"у,  в якому він їхав в якості пасажира,  він разом з водієм вискочили з кабіни та
почали бігти у напрямку ІНФОРМАЦІЯ_2,
оскільки помітили автомобіль,  що
рухався по смузі,  де знаходився
перевернутий причіп.3 метою попередження про небезпеку він тримав палицю з
поліетиленовим мішком,  а ОСОБА_3просто
мішок. Для попередження про аварійну ситуацію вони вибігли приблизно на 100
метрів від початку осипу зерна. Перший автомобіль,  що рухався,
був марки "ВАЗ",  який,  незважаючи на те,  що вони махали йому та подавали знаки про
зупинку,  їх об'їхав і виїхав на
розсипане зерно,  після чого зіткнувся з
причіпом.  ОСОБА_3побіг назад до причепа
та допомагав вибратись з автомобіля "ВАЗ" водію та пасажиру,  а приблизно через хвилину на дорозі знову
з'явився автомобіль,  який рухався з
великою швидкістю,  після чого виїхав на
осип зерна,  де в подальшому вдарився в
"ВАЗ". Причини,  по якій
ОСОБА_3 не було включено аварійну світлову сигналізацію ОСОБА_6 не назвав,  пояснивши лише те,  що знак аварійної зупинки ОСОБА_3 виставлено
не було лише по тій причині,  що він не
встигав розчохлити знак та виставити на потрібній відстані.

Допитана
в якості свідка по справі ОСОБА_9 дала суду аналогічні пояснення та
підтвердивши сказане свідком ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_10
- пасажир "Фольксваген-Джетта"
показала,  що в ніч,  коли сталась ДТП,  вони,  сидячи в автомобілі,  відчули,
що на одній із ділянок автомобіль по дорозі почало "водити".
На проїзджій частині людей,  які б
попереджували про небезпеку,  вони не
бачили,  на дорозі не було видно ні
знаків аварійної зупинки,  ні габаритних
вогнів автомобілів. Автомобіль,  в який
вони вдарились,  вони побачили приблизно
за десять метрів. Після зіткнення,  коли
вони вийшли на дорогу,  то побачили,  що їхали по розсипаному зерні.

Таким
чином,  суд вважає,  що відповідач повинен відповідати перед
позивачем за правилами  ст. 450 ЦК України.
Обставини,  що склалися,  на думку суду не є непереборною силою,  що виключає відшкодування шкоди.
Відповідальність за спричинення такої шкоди виникає незалежно від вини,  тобто не тільки за винну,  але і за випадково спричинену шкоду.  ст. 450 ЦК України / 1963 року / не
передбачала звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від
відшкодування шкоди в тих випадках,  коли
її виникненню сприяла винна поведінка третьої особи,  наприклад,
шляхом створення аварійної ситуації на проїжджій частині дороги. В
такому випадку,  треті особи,  які сприяли спричиненню шкоди володільцем
джерела підвищеної небезпеки відповідають перед його володільцем в порядку
регресу. Вина потерпілого у формі грубої необережності підлягає врахуванню
згідно правил  ст. 454 ЦК України.

Суд,  задовольняючи позовні вимоги в частині
відшкодування матеріальної шкоди,  дійшов
висновку,  що дорожньо-транспортна
пригода сталася з вини всіх водіїв,  які
були до неї причетні,  які порушили
Правила дорожнього руху.

Дані
обставини знайшли своє підтвердження в постанові про відмову в порушенні
кримінальної справи від 09 вересня 2005 року. На час розгляду справи в суді
дана постанова ніким не оскаржувалася,
не скасовувалася,  а тому суд
знаходить встановленим факт того,  що дана
ДТП сталася
з вини водіїв ОСОБА_3,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_1,  які порушили вимоги Правил дорожнього руху.

З
приводу даного ДТП 20
травня 2002 року Костопільським районним судом Рівненської області
адміністративна справа відносно ОСОБА_3 за
ст. 124 КпАП України була закрита на підставі  ст. 38 КпАП України за спливом передбаченого
законом двохмісячного строку притягнення особи до адміністративної
відповідальності.

Дану
постанову про обставини ДТП,  дії та вину її учасників є одним з доказів,  що оцінюється судом за правилами ЦПК України.

Вина
відповідача в заподіянні шкоди позивачу повністю підтверджується матеріалами
справи,  тому він повинен відшкодувати
дійсну шкоду,  заподіяну позивачу,  тому що відповідно до  ст. 450 ЦК
України / 1963 року / організації і громадяни,  діяльність яких пов'язана з підвищеною
небезпекою для оточення / власники автомобілів / зобов'язані відшкодувати
шкоду,  заподіяну джерелом підвищеної
небезпеки,  якщо не доведуть,  що шкода виникла внаслідок непереборної сили
або умислу потерпілого.

Відповідно
до чинного законодавства  ст.  ст. 440 і 450 Цивільного кодексу України та
роз'яснень Постанови Пленуму ВСУ від 08.07.1994 року "Про практику
розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди",  шкода заподіяна особі і майну громадянина або
заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі
особою,  яка її заподіяла,  за умови,
що дії останьої були неправомірними,
між ними та шкодою є беспосередній причиний зв»язок та є вина зазначеної
особи,  а коли це було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки,  незалежно
від наявності вини,  що і має місце в
даному випадку.

Як
вбачається з матеріалів справи,  7
листопада 2001 року відповідач ОСОБА_3,
управляючи вантажним автомобілем «КАМАЗ-5320»,  № НОМЕР_1з причіпом,  завантаженим зерном та картоплею,  не справився з керуванням транспортним
засобом,  внаслідок чого причіп
перекинувся і разом з автомобілем,  який
зупинився,  знаходилися на правій смузі
руху,  створивши перешкоди для інших
транспортних засобів,  що рухалися по
авто дорозі.

Оскільки
ОСОБА_3аварійну світлову сигналізацію не увімкнув і не виставив знак аварійної
зупинки,  на причіп «КАМАЗа» вчинив наїзд
автомобіль «ВАЗ-2109» під керуванням ОСОБА_8 ,
а дещо пізніше,  уникаючи наїзду
на причіп,  на автомобіль «ВАЗ-

2109» здійснив
наїзд автомобіль «Фольксваген-Джетта» під керуванням позивача. Внаслідок цього
наїзду автомобіль позивача було пошкоджено,
чим останньому заподіяно майнову шкоду.

Доводи
відповідача,  що його вина у заподіянні
шкоди позивачеві відсутня,  не
відповідають обставинам справи,  оскільки
з пояснень сторін,  показань свідків
видно,  що після виникнення перешкод для
руху транспортних засобів,  внаслідок
перекидання завантаженого зерном та картоплею причіпа автомобіля,  яким відповідач,  останній аварійну сигналізацію не увімкнув і
не встановив знак аварійної зупинки,  як
того вимагають правила дорожнього руху. Саме у зв»язку з цим,  зазнали пошкоджень і автомобіль ОСОБА_8
,  і автомобіль позивача,  оскільки не могли передбачити наявність
перешкод на смузі руху їх автомобілів і своєчасно прийняти міри з метою
запобігання дорожньо-транспортній події.

Посилання
відповідача,  що прийняти належні міри
для попередження водіїв транспортних засобів про наявність перешкод для руху
він не мав об»єктивної можливості,
спростовуються показаннями свідка ОСОБА_11,  яка показала,
що відповідач включив аварійну сигналізацію на автомобілі «КАМАЗ»,  але після того,  як автомобіль позивача вчинив наїзд на їх з
чоловіком автомобіль. Ці покарання підтверджуються і особистими показаннями
відповідача.

За таких
обставин,  суд прийшов до висновку про
наявність безпосереднього причинного зв»язку між протиправними діями
відповідача і шкодою,  заподіяною
позивачу та наявність вини відповідача у заподіянні цієї шкоди.

Розмір
заподіяної матеріальної шкоди у 8 767 грн. 55 коп. підтверджується дефектною
відомістю та актом дослідження спеціаліста - автотоварознавця,  при цьому матеріальний збиток визначається як
вартість відновлювального ремонту автомобіля.

Суд
приходить до висновку,  що відповідач
зобов'язаний відшкодувати позивачу цю шкоду. Вибираючи спосіб відшкодування
цієї шкоди,  суд вважає необхідним
зобов'язати відповідача відшкодувати заподіяні збитки,  тобто стягнути грошові кошти,  які необхідні для ремонту автомобіля
позивача.

Разом з
тим,  суд вважає за можливе на
підставі  ст. 454 ЦК України зменшити
розмір матеріальної шкоди,  оскільки
груба необережність самого потерпілого сприяла збільшенню шкоди. Грубою
необережністю з врахуванням конкретних обставин суд визнає порушення ним правил
дорожнього руху,  очевидність для
потерпілого неправомірність його поведінки та характер наслідків в даній
ситуації. Позивач не додержався мінімальних вимог уважності та обережності,  які зрозумілі кожному,  при цьому не досить чітко усвідомлював
можливі наслідки своєї поведінки за тих чи інших конкретних обставин. Як не
заперечував сам позивач,  дійсно
відповідач та пасажири даного автомобіля намагалися його зупинити,  бігали по дорозі з білим мішком,  але він вважав,  що це люди з неадекватною поведінкою і тому
не звертав на них уваги. Такі ж показання дали свідки ОСОБА_8.

У
судовому засіданні відповідач,
заперечуючи свою вину,
пояснив,  що після перекидання
причепа та зупинки машини він не встиг встановити будь-які попереджувальні
знаки,  оскільки,  побачивши позаду автомобіль,  який наближався, разом із ОСОБА_12  побігли назустріч йому,  розмахуючи білими мішками,  але на ці сигнали водій автомобіля «ВАЗ» не
зреагував і,  продовжуючи рух,  зіткнувся з лежачим на дорозі причепом; а
через хвилину із цією машиною зіткнувся автомобіль під управлінням
позивача,  якому ОСОБА_6 також подавав
сигнали для зупинки.

Аналогічні
пояснення про обставини зіткнення автомашини позивача з автомобілем ВАЗ дали
очевидці пригоди свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_9.

За таких
підстав суд вважає за необхідне визначити ступінь вини заподіювача шкоди та
потерпілого як 40 % та 60 %. Таким чином,
сума матеріального збитку,  який
підлягає до відшкодування,  становить 8
767 грн. 55 коп. X 0.40 = 3507 грн. 02 коп.

В
зв'язку з частковим задоволенням позову відповідно до  ст. 88 ЦПК України судові витрати
покладаються на сторони пропорційно до задоволених вимог.

Щодо
стягнення 3 грн. 40 коп. як поштові витрати,
то відшкодування таких витрат законом не передбачено.

Суд не вбачає підстав для стягнення вартості послуг по
дослідженню спеціаліста-товарознавця в сумі 128 грн. 00 коп.,  50 грн. за надану юридичну допомогу оскільки
такі витрати позивачем документально не підтверджені,  так як не вказано,  за ведення якої саме справи адвокатом
ОСОБА_2  по розписці отримано 50
грн.,  а 128 грн. вказано як розрахунок
вартості матеріального збитку.

На
підставі наведеного,   ст. 450, 440-1 ЦК України /1963
року /,  керуючись  ст.
ст. 57,  59,  88,
209,  213-215 ЦПК України,  суд

вирішив:

Позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення збитків задоволити частково.

Стягнути
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 507 грн. 02 коп. матеріальних збитків.

В решті позовних
вимог відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_3 в прибуток держави 35 грн. 07 коп. судового збору.

Стягнути
з ОСОБА_1 в прибуток держави 52 грн. 61 коп. судового збору.

Рішення
може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський
районний суд з поданням в 10-денний строк заяви про апеляційне оскарження з
наступним поданням в 20-денний строк апеляційної скарги після подачі цієї
заяви.

Рішення
може бути також оскаржене і без подання заяви про апеляційне оскарження у
випадку подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення
рішення.

У
випадку неподання заяви про апеляційне оскарження у 10-денний строк рішення
набуває законної сили після закінчення цього строку.

Якщо
буде подано заяву про апеляційне оскарження,
але не подано в подальшому апеляційну скаргу в 20-денний строк,  то рішення набирає законну силу.