УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

14 грудня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

Сегеди С.М., Виноградової
Л.Є., Гайворонського С.П.,

розглянувши
у попередньому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, треті особи КП ВРЕЖО № 5, відділення громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб Комунарського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій
області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
та відміну реєстрації, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Комунарської
районної державної адміністрації Запорізької міськради, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, треті особи:
КП ВРЕЖО № 5, відділ опіки та піклування Комунарської райдержадміністрації,
приватний нотаріус ОСОБА_6, про визнання недійсним розпорядження про
приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на квартиру, договору
купівлі-продажу квартири, договору дарування частини квартири, виселення та
вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 04 липня 2006 року та на ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 13 вересня 2006 року,

встановила:

25
грудня 2002 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що в кв. АДРЕСА_1 зареєстровано її місце проживання, неповнолітньої
дитини та відповідача - її колишнього чоловіка, шлюб з яким розірвано у 1998
році. Мотивувала свої вимоги тим, що у вересні 2001 року відповідач забрав усі
належні йому речі та з цього часу у спірній квартирі не проживає, витрати по
квартплаті та комунальним послугам не здійснює. У зв'язку з непроживанням
відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців просила
визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Також
ставила питання про відміну реєстрації відповідача у спірній квартирі.

Не
погоджуючись з позовом, ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним зустрічним
позовом, який неодноразово уточнював та доповнював.

Мотивував
свої вимоги тим, що він був відсутнім тимчасово. За його відсутності у квартирі
ОСОБА_1 на підставі рішення суду зняла його з реєстрації, після чого отримала
свідоцтво про право власності на квартиру згідно приватизації, та на підставі
договору купівлі-продажу продала квартиру ОСОБА_7 Вважає, що дії відповідачів
не відповідають вимогам закону, тому просив задовольнити його позовні вимоги, а
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Головуючий у
першій інстанції: Боровікова А.І.     Справа
№33ц-16572007 р.

Доповідач: Сегеда С.М.         Категорія ЦП: 26

Рішенням
Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2006 року, яке було
залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня
2006 року, позов ОСОБА_1. був задоволений, у задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 було відмовлено.

Визнано ОСОБА_2
таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Зобов'язано
відділення громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Комунарського
РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області відмінити реєстрацію ОСОБА_2 у
квартирі АДРЕСА_1.

В
касаційній скарзі ОСОБА_8 ставить питання про скасування судових рішень першої
та апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду першої
інстанції через порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Колегія
суддів дійшла висновку, що підстави для перегляду судових рішень першої та
апеляційної інстанції відсутні, виходячи із наступного.

Ухвалюючи
судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1., суд обгрунтовано
виходив із вимог ст. 71 ЖК України, згідно яких при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

Як
вбачається з матеріалів справи відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 був
наймачем квартири АДРЕСА_1. В даній квартирі крім нього були зареєстровані
колишня дружина ОСОБА_1 та їх неповнолітній син Олександр.

Судом
першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з вересня 2001 року в спірній квартирі
не проживав, забравши при цьому всі належні йому речі, витрати по квартирній
платі та платі за комунальні послуги не здійснював, перешкод у користуванні
квартирою з боку позивачки йому не чинилось. Дані обставини підтверджуються
матеріалами справи, показаннями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, актом ЖЕУ
- 52 КП «ВРЕЖО № 5» від 13.02.2003 року про непроживання ОСОБА_2 в спірній
квартирі.

Суд
першої інстанції дійшов правильного висновку, що надані ОСОБА_2 довідки про
знаходження його на пенсійному, військовому, медичному та податковому обліках в
м. Запоріжжі та існування рахунку на його ім'я в Ощадбанку Запорізької області,
де зазначена адреса його проживання в спірній квартирі, не можуть свідчити про
факт проживання відповідача у ній, та про наявність поважності причин його
відсутності в цій квартирі понад шість місяців.

Не знайшли
свого підтвердження в суді першої інстанції і доводи ОСОБА_2 про те, що в
спірній квартирі він не проживав понад шість місяців з вересня 2001 року через
хворобу та потребу в постійному сторонньому догляді. Також він не надав суду
доказів про необхідність догляду за його батьками в Курській області РФ, на що він
посилався, як на причину поважності його відсутності в спірній квартирі понад
встановленого законом строку.

Стосовно
відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, то судова колегія також погоджується
з судом першої інстанції, оскільки останній встановив, що ОСОБА_1 на законних
підставах отримала свідоцтво про право власності на житло на своє ім'я та
зареєструвала його в ОП ЗМБТІ. Будучи власником квартири ОСОБА_1 за договором
купівлі-продажу від 20.11.2003 року продала її ОСОБА_7, який є добросовісним
набувачем та, в свою чергу, за договором дарування від 20.01.2006 року
подарував 1/2 частину цієї квартири своєму неповнолітньому сину ОСОБА_5

З
вищезазначеними висновками суду першої інстанції обгрунтовано погодився суд
апеляційної інстанції.

Згідно ч. 2 ст.
324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно
до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд
перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може
встановлювати або та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в
рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або
недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено
і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення постановлені
з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної
скарги не спростовують висновків судів, підстави, передбачені ст. 338 ЦПК
України для скасування судових рішень відсутні.

Касаційна
скарга підлягає відхиленню, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін.

Керуючись
ст.ст. 332, 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2007 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2006 року залишити без
змін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.