РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

Справа №2-2044/07

28
серпня 2007 року Центрально-міський районний суд м.   Горлівка Донецької області розглянув у
відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.  Горлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власною квартирою та виселення з
квартири

ВСТАНОВИВ

Позивач
звернулась до суду з даним позовом про усунення перешкод в користуванні власною
квартирою та виселення відповідача з квартири. В обґрунтування своїх вимог
посилається на те,   що 18.12.2002 року
за угодою купівлі-продажу від 18.12.2002 року вона придбала однокімнатну
АДРЕСА_1та стала в ній проживати.

17.03.2003
року уклала шлюб з відповідачем,
ОСОБА_2З її  дозволу він,   як чоловік,
став з нею разом проживати в цій квартирі та зареєстрував в ній своє
мешкання.

23.11.2003
року у подружжя народився син. Після народження дитини відносини між подружжям
погіршились,   бо відповідач перестав
приймати до уваги її інтереси та потреби дитини,   створивши неможливі умови для сумісного
проживання.

13.10.2006
року сторони розірвали шлюб,   після чого
стали проживати окремо,   а саме,   позивачка з дитиною пішла з квартири та
квартирує у чужих людей,   а відповідач
залишився проживати в спірній квартирі. Добровільно її вимогу звільнити
квартиру не виконує. Вважає,   що
оскільки вони фактично розлучені,
чоловік вже не є членом її родини,
тому вона не зобов'язана забезпечувати його житлом,   при тому,
що вона є власником спірної квартири і має потребу в житлі з дитиною.
Крім того,   він не сплачує вартість
комунальних послуг,   тому просить
захистити її право власника на квартиру шляхом виселення з неї колишнього члена
її родини.

В
судовому засіданні позивач підтримала вимоги,
підтвердивши викладене в позові,
та наполягала на його задоволенні.

Відповідач
позов не визнав,   пояснив,   що він як чоловік позивачки на той час за її
дозволом вселився в спірну квартиру,   на
теперішній час ця квартира необхідна йому для проживання,   так як іншого житла він не має. Вважає,   що права позивача,   як власника квартири,   ним не порушено. Просив у задоволенні позову
відмовити.

Свідок
ОСОБА_3суду пояснив,   що з метою
розлучення подружжя він уклав шлюб із позивачкою та вони домовились,   що вона буде проживати у нього з дитиною до
тих пір,   поки відповідач не піде з
квартири добровільно. Зі слів позивачки сумісне проживання було неможливе,   бо відповідач довів квартиру до неприглядного стану,   є заборгованість за комунальні послуги,   які відповідач своєчасно не сплачував.

Суд,   заслухавши сторони,   дослідивши матеріали справи та надавши їм
оцінку,   встановив наступне.

Як
вбачається з матеріалів справи,
позивачка та відповідач перебували у шлюбі з 17.03.2003 року по
13.10.2006 року

За договором купівлі-продажу
від 18.12.2002 року позивачка придбала однокімнатну АДРЕСА_2. За її дозволом
відповідач,  як іі чоловік та член
родини,  вселився в спірну квартиру та
зареєстрував в ній своє мешкання,  що не
оспорює позивач.

Після
розлучення позивач уклала шлюб із гр. ОСОБА_3 та стала проживати з ним в його
квартирі зі своєю дитиною,
припускаючи,  що після цього
відповідач добровільно покине спірну квартиру,
але цього не сталося,  бо у
відповідача іншого житла немає,  що також
не оспорює позивач.

Суд
встановив,  що об'єктом власності є жиле приміщення,  тому режим проживання в ньому регулюється
нормами ЖК України.

Згідно  ст.  9
ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку,  передбачених законодавством.

Згідно
зі  ст. 156 ЖК України припинення
сімейних відносин з власником будинку /квартири/ не позбавляє колишніх членів
його сім'ї права користуватися займаним приміщенням.

Відповідно
до  ст. 157 ЖК України члени сім'ї
власника жилого приміщення можуть бути виселені у випадках передбачених ч.1 ст.
116 ЖК України без надання другого жилого приміщення. Із змісту вказаного
витікає,  що підстави для виселення
членів родини власника жилого приміщення обмежені ч.1 ст. 116 ЖК України.

Оцінюючи
пояснення свідка,  які не спростовуються
позивачем,  обставини справи,  суд виходить з того,  що виселення в даному випадку застосовується
тільки до таких винних осіб,  які
систематично руйнують або псують жиле приміщення. Під систематичністю слід
розуміти здійснення двох або більш таких правопорушень. При цьому
необхідно,  щоб до винної особи
попередньо були застосовані заходи попередження / органами прокуратури,  міліції тощо/.

Як
встановлено в судовому засіданні,
відповідач,  проживаючи в спірній
квартирі у якості колишнього члена родини,
не привів жиле приміщення в негідність,
а саме,  не руйнував стіни,  підлогу,
водопровідну систему,  каналізацію
та таке інше,  що взмозі потягнути за
собою суттєве порушення жилого приміщення,
про що позивач не заперечував та підтвердив,  що відповідач,  проживаючи в спірній квартирі тривалий
час,    не наніс суттєвих порушень жилому
приміщенню.

Відповідно
до  ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини,  на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень .

Оцінюючи
наведене,  суд вважає,  що позивач не навів свідчень тому,  що відповідач своїми діями призвів до
руйнування або псування спірну квартиру,
привів у негідність встановлене в ній обладнання,  зруйнував стіни,  підлогу,
вивів із строю водопровідну систему,
каналізацію,  використовував
приміщення не за призначенням та таке інше,
що потягло за собою суттєве пошкодження жилого приміщення власника.
Виходячі зі змісту вказаної норми ЖК України суд вбачає,  що виселенню підлягають лише конкретно винні
в цьому особи,  що мешкають в даному
приміщенні та вина вказаних осіб може носити характер як умислу,  так і грубої необережності. Тому виселення на
цій підставі - це крайній захід і застосовується лише до винних осіб,  які систематично руйнують або псують жиле
приміщення.

Таким
чином,  суд не вбачає підстав для
виселення відповідача зі спірної квартири як колишнього члена родини на тій
лише підставі,  що жиле приміщення,  яке він займає,  необхідне для
проживання власнику

квартири -
позивачу,  бо в цьому випадку виселення
на цій підставі суперечило би правилам ч.4 ст. 9 ЖК України.

Зважаючи
на наведене,  суд приходить до
висновку,  що вимоги позивача не
ґрунтуються на законі,  в їх задоволенні
слід відмовити в повному обсязі.

На
підставі ч.4 ст. 9, ч.1 ст. 116,  ст.
156, 157ЖК України,  керуючись  ст.
ст. 212, 213 ЦПК України

ВИРІШИВ

В позові
ОСОБА_1до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власною АДРЕСА_1і
виселенні з квартири - відмовити

Рішення
може бути оскаржене в Апеляційний суд Донецької області з попередньою подачею
заяви про апеляційне оскарження у продовж 10 днів з дня проголошення рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається у продовж 20 днів після подачі
заяви про апеляційне оскарження.

Заява
про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються апеляційному суду
через суд першої інстанції,  який прийняв
це рішення.

Копія
апеляційної скарги одночасно направляється подачею іі стороною у суд
апеляційної інстанції.

Рішення
суду набуває законної сили по спливу часу на подачу заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо була подана заява про апеляційне оскарження та
апеляційна скарга не була подана у 20-дений строк,  рішення суду набуває сили по спливу
цього  часу.