РІШЕННЯ

іменем України

Справа №2-313/2007

29 серпня
2007 року Славутицький міський суд Київської області у складі судді Орла А.С., при секретарях Потапенко О.О., Костенко-Молочковій С.В., з участю:

позивача ОСОБА_1, представника
позивача ОСОБА_2, відповідачок ОСОБА_3. та ОСОБА_4., адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у судовому засіданні у
м. Славутичі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення грошової
компенсації вартості часток у спільній частковій власності на нерухоме майно,
-

УСТАНОВИВ:

У травні 2007 року до суду звернулися ОСОБА_1. та ОСОБА_6. з позовними вимогами до ОСОБА_3. та ОСОБА_4. про стягнення на користь
кожного з них у солідарному порядку по 40691 гривні
грошової компенсації вартості часток у праві спільної часткової власності на приватизовану квартиру у м. Славутичі.

У судовому засіданні позивач та його представник просили задовольнити
позовні вимоги, посилаючись на неможливість спільного користування квартирою.

Відповідачі та їх представник проти позову заперечували, посилаючись на те,
що рішенням суду встановлений порядок користування
квартирою, позивачам вони не заважають нею користуватись, грошей
на купівлю часток позивачів у них немає і стягнення компенсації поставить їх у тяжке матеріальне становище і вони не
бажають набувати право власності на частки позивачів у разі
стягнення з них грошової компенсації.

Позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від
26.01.98 p., виданого ВП "Чорнобильська АЕС", ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_6. та ОСОБА_4., - позивачам та відповідачам у справі, належить
на праві спільної сумісної власності приватизована чотирикімнатна квартира,
розташована за адресою: Київська область, м. Славутич,АДРЕСА_1. Право власності
зареєстровано у Славутицькому МБТІ за №444/3 від 08.12.98 p..

Відповідно до преамбули Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі Закону) метою приватизації
державного житлового фонду є створення умов для здійснення права
громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні
існуючого житла та формування ринкових відносин.

Згідно ст.1 Закону приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир, кімнат у квартирах та одноквартирних будинків,
де мешкають два і більше наймачів, та належних до них
господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України, яке за правилами ст. З Закону
здійснюється безоплатно у межах встановлених норм
або шляхом продажу надлишків загальної площі.

2

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону передача займаних квартир (будинків)
здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою
згодою всіх повнолітніх членів сім'ї з
обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом РАЦС Славутицького
міського управління юстиції, шлюб між позивачем ОСОБА_1. та відповідачкою
ОСОБА_3. розірвано, актовий запис № 9 від 27.01.06 p..

Рішенням
Славутицького міського суду Київської області від 18 січня 2006 року, яке набрало законної сили, визнано за кожним із
співвласників право власності на одну четверту частку спірної квартири
та встановлено порядок користування нею. У відоособлене користування позивачам
виділені дві кімнати жилою площею 11,6 кв. м. та 9,5 кв. м., відповіла - дві
кімнати жилою площею 15,9 кв. м. та 8,5 кв. м., решта приміщень залишені у їх
спільному користуванні. Згідно рішення суду сторони уклали окремі договори про
надання житлово-комунальних послуг.

З довідки про
місце проживання та реєстрацію видно, що у спірній квартирі проживають та зареєстровані лише ОСОБА_3. та
ОСОБА_4., - відповідачі у справі. Як пояснив у судовому засіданні
ОСОБА_7., - позивач у справі, і підтверджується матеріалами справи, вони з матір'ю проживають та зареєстровані у жилому
будинку за адресою: Чернігівська область, м. Мена, АДРЕСА_1, який
належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від
06.06.01 p..

Згідно ст. 12
Закону власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою на свій
розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти,
укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством
України.

Відповідно до ст. 361 ЦК України (далі Кодексу) співвласник
має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві
спільної часткової власності.

Як видно з
письмового повідомлення від 12.04.07 p., копія якого долучена до справи,
позивачі запропонували відповідачам або викупити їх частки по ціні, визначеній експертом,
або продати їм свої частки по дійсній ціні або продати квартиру і розділити одержані гроші, виходячи з розміру часток кожного
із співвласників.

З письмової
відповіді, приєднаної до справи, видно, що відповідачі від усіх пропозицій
позивачів відмовилися. Натомість запропонували підготовлений варіант обміну
спірної квартири на двокімнатну, у яку б вони могли переселитися, а доплату у
розмірі різниці вартості передати позивачам.

Як пояснив у
суді позивач, з таким варіантом вони не згодні, оскільки розмір доплати
вважають замалим.

Як на підставу своїх вимог позивачі посилаються на ч. 2 ст. 364 ЦК України, яка передбачає право співвласника, який
бажає виділу своєї частки, на одержання грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки у разі, коли
виділ частки у натурі не допускається згідно з законом або є неможливим (ч. 2
ст. 183 Кодексу).

Проте з такими доводами погодитися
не можна, виходячи з наступного.

З аналізу норм статті 364 Кодексу у взаємозв'язку з нормами ст. 365 Кодексу
щодо припинення права на частку у спільному майні випливає, що присудження
грошової компенсації замість права на
частку у праві спільної часткової власності можливе лише за взаємною
згодою співвласників, які бажать виділу, та інших співвласників, оскільки у цьому випадку останні одночасно з присудженим
грошової компенсації набувають право власності на частку, за яку вона
сплачується.

Відповідно до
ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 Кодексу
право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

З письмових заперечень відповідачів, інших матеріалів справи та їх пояснень
у суді видно, що вони не бажають ні купувати, ні іншим способом
набувати право власності на

3

спірні частки,
що належать позивачам, зустрічних позовних вимог про припинення права власності позивачів на спірні частки не заявили і
категорично заперечують проти стягнення з них грошової компенсації
замість права на частки позивачів. При цьому вони посилаються на те, що задоволення вимог позивачів поставить їх у скрутне
матеріальне становище, оскільки вони мають незначні
доходи у виді заробітної плати та пенсії по інвалідності. Разом з тим, вони пропонували позивачам прийнятний, на думку
суду, варіант обміну спірної квартири на меншу з
доплатою, від якого позивачі відмовилися.

Суд ще раз
наголошує, що згідно преамбули Закону метою приватизації державного житлового фонду є, в першу чергу,
створення умов для здійснення права громадян
на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі. Проте позивачі, на відміну від відповідачів, не мають на меті
використовувати спірну квартиру для свого проживання, про що свідчить наявність у них іншого власного житла, їх
тривале непроживання у спірній
квартирі після встановлення судом за їх позовом порядку користування спірною квартирою та намагання
передати спірні частки у користування стороннім
особам на шкоду інтересам відповідачів, що підтверджується долученими до справи копіями договорів та угод. Посилання
позивача ОСОБА_1 та його представника на
неможливість спільного з відповідачами проживання у спірній квартирі суд вважає
непереконливими, надуманими і такими,
що не підтверджуються достовірними доказами.

За таких
обставин справи підстав для стягнення грошової компенсації з відповідачів
замість права власності на частки позивачів немає.

Керуючись ст. 209,215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у рівних частках судові витрати на суму 500 гривень на користь ОСОБА_3 та на суму 500
гривень на користь ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Славутицький міський суд. Заяви про апеляційне оскарження
можуть бути подані протягом десяти днів. Апеляційні
скарги можуть бути подані протягом двадцяти днів після подання
заяв про апеляційне оскарження.