Справа № 22-1136/2007                                         Головуючий
у 1 інстанції Попова С.А.
Категорія 40                                                             Доповідач Песоцька Л.І.
УХВАЛА

Іменем України

25   грудня
2007  року  колегія
суддів  судової  палати
у  цивільних  справах Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого Песоцької Л.І.

Салявіна С.В., Дяченка В.М.

при секретарі Стрілецькій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого
акціонерного товариства „Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча"
(далі ВАТ „ММК ім.Ілліча") про поновлення на роботі, стягнення середньої
заробітної плати, заробітної плати і відшкодування моральної шкоди за
апеляційними скаргами позивача на рішення Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 4 травня 2007 року і додаткове рішення від 20 листопада
2007 року,

встановила:

29 вересня 2006
року ОСОБА_1 звернувся до суду, посилаючись на те, що відповідач порушував його
трудові права, незаконно звільнив з роботи дозувальника цеху шихтопідготовки
аглофабрики з 4 січня 2006 року за п.2 ст.40 КЗпП України, не провів з ним
своєчасно розрахунок. Просив визнати його звільнення незаконним, поновити на
роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за вимушений
прогул і за затримку розрахунку та відшкодування моральної шкоди в розмірі
160000 грн.

У квітні 2007 року позивач звернувся з уточненою заявою, просив поновити
строк звернення до суду, визнати його звільнення незаконним, поновити на роботі,
стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, вихідну допомогу в
сумі 1401 грн. 56 коп., незаконно утриману у грудні 2005 року заробітну плату в
сумі 127 грн. 42 коп., середню заробітну плату за затримку розрахунку і
відшкодування моральної шкоди в розмірі 160000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 4 травня
2007 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з ВАТ "ММК ім.
Ілліча" на користь позивача вихідну допомогу в сумі 1401 грн. 56 коп.,
середню заробітну плату за час затримки розрахунку в сумі 22424 грн. 96 коп. В
задоволені заяви про поновлення строку звернення до суду, позовів про
поновлення на роботі, визнання незаконним наказу про звільнення, стягнення
середньої заробітної плати за вимушений прогул, недосплаченої заробітної плати
відмовлено. Стягнуто з ВАТ „ММК ім. Ілліча" в дохід держави судовий збір в
сумі 238 грн. 27 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі
30 грн.

Додатковим
рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 20 листопада 2007 року відмовлено в задоволенні позову
про відшкодування моральної шкоди.

2

В апеляційній
скарзі, посилаючись на те, що суд без врахування наданих доказів відмовив у
поновленні строку звернення до суду, поновленні на роботі, стягнув середній
заробіток за затримку розрахунку лише по день постановления рішення, не зазначив в рішенні розмір відшкодування моральної
шкоди, позивач просить стягнути з відповідача середню заробітну плату в
сумі 357 грн., яку, як він вважає, відповідач не виплатив у виконання
оскаржуваного рішення суду, середній заробіток за затримку розрахунку по день
розрахунку, визнати його звільнення незаконним, поновити на роботі з 5 січня
2006 року, понудити відповідача звільнити його з роботи з 3 вересня 2007 року
за ч.3 ст.38 КЗпП України, стягнути відшкодування моральної шкоди в розмірі
192000 грн.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення позивач, не погоджуючись з
відмовою в позові, ставить питання про скасування додаткового рішення з
направленням справи за позовом про відшкодування моральної шкоди на новий
розгляд.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, який підтримав доводи
апеляційних скарг, представників відповідача Алхімову C.O. і Політаєва
І.М., які заперечували проти скарг і
просили рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги підлягають частковому задоволенню.

Судом
встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1
працював у ВАТ „ММК ім. Ілліча" з 2002 року вантажником, а з 2 листопада
2003 року - дозувальником аглофабрики. 23 лютого 2003 року з ним стався
нещасний випадок на виробництві. МСЕК йому встановила 22 жовтня 2003 року 3
групу інвалідності з 30% втрати професійної працездатності і протипоказанням
тяжкої фізичної праці, Пов'язаної з підйомом і перенесенням ваги; 17 листопада
2004 року -25% втрати працездатності без інвалідності з обмеженнями за
висновками ЛКК; 10 січня 2005 року і 30 листопада 2005 року - 25% втрати
професійної працездатності. За висновками ЛКК від 8 грудня 2004 року позивачеві
була протипоказана праця з тривалою ходою, на висоті і значним фізичним
навантаженням, він визнаний негодним до виконання роботи дозувальника; від 7
грудня 2005 року - позивач визнаний таким, що потребує праці не пов'язаної з тривалим
знаходженням на ногах і без підйому на висоту. Робота дозувальника цеху
шихтопідготовки, яку виконував позивач, відноситься до робіт з особо шкідливими
і тяжкими умовами праці, тривалим знаходженням на ногах (80% робочого часу). З
22 жовтня 2003 року позивач був переведений на легкий труд зі збереженням
середньої заробітної плати. З жовтня 2003 року по грудень 2005 року йому
пропонувалась інша робота, від пропозицій він відмовився. Наказом-відповідача
від 3 січня 2006 року позивач звільнений з роботи за п.2 ст.40 КЗпП України у
зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я з 4 січня 2005
року. В день звільнення позивач ознайомлений з наказом про звільнення, йому
вручена трудова книжка. Вихідна допомога виплачена не була.

Згідно з п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення
строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним
органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або
виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я.

За ч.1 ст.233
КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду
в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відмовляючи
позивачеві в поновленні місячного строку звернення до суду з позовами про визнання незаконним звільнення і
поновлення на роботі, суд вказав на те,

3

що доказів поважності причин
пропуску даного строку не встановлено. Цей висновок підтверджується матеріалами
справи.

З пояснень
позивача, представників відповідача, даних наказу про звільнення, журналу
видачі трудових книжок вбачається, що позивач в день звільнення 4 січня 2006 року ознайомлений з наказом про звільнення
під розписку і йому вручена трудова книжка.

Він зазначав, що
не був згодний із звільненням і 1 лютого 2006 року звернувся в прокуратуру
Іллічівського району міста Маріуполя, а 2 лютого того ж року - в прокуратуру Донецької області. З позовом до суду
про визнання незаконним звільнення і поновлення на роботі звернувся 29
вересня 2006 року.

З урахуванням
зазначеного, тривалості пропуску строку звернення суд обґрунтовано посилання
позивача на звернення до прокуратури не визнав підставою для поновлення строку.

Посилання на
обчислення місячного строку з 1 вересня 2006 року, коли він ознайомився з
листом МСЕК про відсутність обмежень до праці, є такими, що не відповідають
положенням ч.1 ст.233 КЗпП про порядок обчислення строку звернення до суду у
справах про звільнення.

Не погоджуючись
з рішенням, позивач не надав дані, які б спростовували висновки суду про
тривалий пропуск ним строку звернення до суду без поважних причин.

У зв'язку з
відмовою позивачеві в поновленні строку звернення до суду і у зв'язку з цим у задоволені позовів про визнання
незаконним звільнення і поновлення на роботі, підлягають виключенню з
мотивувальної частини рішення висновки суду про „обґрунтованість наказу № 9 від
3 січня 2006 року про звільнення ОСОБА_1 за ст.40 п.2 КЗпП України у зв'язку з
виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я і відмовою від
запропонованих робочих місць та відсутністю підстав для його скасування".
Резолютивну частину рішення в частині відмови у позовах слід викласти в такій
редакції „В задоволенні позовів ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу про звільнення,
поновлення на роботі відмовити за пропуском строку звернення до суду, в
задоволенні позовів про стягнення середньої заробітної плати за вимушений
прогул і недосплаченої заробітної плати - за необґрунтованістю".

Згідно з ч.1
ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

У відповідності
з роз'ясненнями, викладеними у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №
13 від 24 грудня 1999 року „Про практику застосування судами законодавства про
оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної
плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення суду,
якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Встановлено, що позивачеві при звільненні не була виплачена з вини
відповідача вихідна допомога в сумі 1401 грн. 56 коп. Тому суд
задовольнив його вимоги про стягнення вихідної допомоги і середньої заробітної
плати за затримку розрахунку по день постановления
рішення суду в сумі 22424 грн.96 коп. З пояснень позивача і

4

представника
відповідача, копії розрахункового рахунку позивача вбачається, що 22 червня 2007 року відповідач сплатив позивачеві за даним
рішенням суду 23469 грн.

Доводи позивача про те, що суд мав стягнути середню заробітну плату по день
виплати стягнутих за рішенням суду грошових сум,
безпідставні. За рішенням суду проведено розрахунок, який не був
проведений відповідачем. Питання виплати стягнутих
судом грошових сум є питанням виконання рішення суду.

Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у
разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Судом відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з посиланням на відсутність підстав для
задоволення його вимог про незаконне звільнення, поновлення на роботі та
стягнення середньої заробітної плати за вимушений прогул. З цим не можна не
погодитись.

Крім того, спричинення моральної шкоди позивач обґрунтував порушенням відповідачем його конституційних прав, передбачених ст.43
ч.3,4, ст.46 ч.1,2, ст.49 ч.І Конституції України, що при розгляді справи не
встановлено.

Задоволення позову про стягнення вихідної допомоги і стягнення з
відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за затримку її
виплати в сумі 22424 грн. 96 коп. є відповідним відшкодуванням моральної шкоди,
завданої невиплатою цієї суми.

Рішення суду відповідають вимогам ст.ст.10, 60, 213-215 ЦПК України,
підстав для їх скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307,309 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 4 травня
2007 року змінити. Виключити з мотивувальної частини
висновки „про обґрунтованість наказу №9 від 3 січня 2006 року про
звільнення ОСОБА_1 за ст.40 п.2 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я і
відмовою від запропонованих робочих місць та
відсутності підстав для його скасування". Резолютивну частину рішення в частині відмови в позовах викласти в такій
редакції: "В задоволенні позовів ОСОБА_1 про
визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на
роботі відмовити за пропуском строку звернення до суду, в задоволенні позовів про стягнення середньої заробітної плати за
вимушений прогул і недосплаченої заробітної
плати відмовити за необґрунтованістю". В решті частини зазначене рішення і додаткове рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя від 20 листопада 2007 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена, в касаційному порядку протягом двох місяців з дня набрання
законної сили до Верховного Суду України.