Справа № 2-234/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2007 року Самарський районний суд
м. Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя                                         Сухоруков А.О.,

при секретарі:                                                Ніколайчук Ю.М.,

за участю представника позивача,

адвоката                                                        Маркело
В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у
залі суду в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 - законного представника неповнолітнього ОСОБА_3, до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визначення порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні
квартирою та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

24 червня 2003 року позивач звернувся до суду
із позовом, згідно уточнених 31.07.2003 р. позовних вимог, до ОСОБА_1, в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про розділ квартири
АДРЕСА_1 про визначення порядку користування квартирою, усунення перешкод у
користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди, з проханням виділити
йому, ОСОБА_1в користування житлову кімнату площею 17,0 кв. м, у користування
ОСОБА_3 виділити житлову кімнату площею 9,6 кв. м, кухню коридор, кладову,
туалет, ванну залишити в загальному користуванні; зобов'язати ОСОБА_4. та
ОСОБА_3. звільнити кімнату площею 17 кв. м. у спірній квартирі, стягнення з
ОСОБА_4. та ОСОБА_3. моральної шкоди у розмірі відповідно 3 тисячі гривень і 2
тисячі гривень, стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 03 червня 2002 року в іншій справі № 2-905/2002 за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_2, законний представник - ОСОБА_1, до ОСОБА_4, про
визначення порядку користування житловим приміщенням і вселення, визначався
порядок користування квартирою АДРЕСА_1Виділено у користування ОСОБА_3кімнату
площею 11,6 кв. м, виділено у користуванняОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 кімнати 9,6
кв. м, 17,0 кв. м. Кухню, коридор, кладову, туалет, ванну залишено у спільному
користуванні. Цим же рішенням вселено ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 у квартиру
АДРЕСА_1Це рішення набрало законної сили 5.07.2002 року (а.с. 11), виконано 14.05.2003
року (а.с. 14).

ОСОБА_1 22.09.2003 р. зверталася із
зустрічним позовом у даній справі до ОСОБА_1, третя особа - приватний нотаріус
Камеко Тетяна Павлівна, про визнання недійсним договору дарування ОСОБА_1 ¼ частини квартири АДРЕСА_1 посвідченого 04 листопада 2002
року, та стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 1700 грн.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 30 грудня 2003 року у даній справі у задоволенні як
первісного, так і зустрічного позовів відмовлено (а.с. 73-75). Це рішення
залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2004 року (а.с.
112-113).

Ухвалою Верховного Суду України від 11 жовтня
2006 року у даній справі касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 29 (30) грудня 2003 року і ухвалу Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27 травня 2004 року в частині відмовиОСОБА_1 у
задоволенні позову до ОСОБА_2 - законного представника неповнолітнього ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про про визначення порядку користування житловими кімнатами
квартири, про усунення перешкод у користуванні ними та про стягнення моральної
шкоди скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
В решті, тобто в частині зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - приватний
нотаріус Камеко Тетяна Павлівна, про визнання недійсним договору дарування
ОСОБА_1 ¼ частини квартири АДРЕСА_1 посвідченого 04
листопада 2002 року, та стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 1700
грн., судові рішення залишено без змін (а.с.129-132).

В ухвалі Верховного Суду України зазначено,
що не можна визнати правильним висновок суду про те, що акт виконання рішення
суду від 3 червня 2002 року свідчить про згоду позивача на встановлення порядку
розподілу спірних двох кімнат площею 17 кв.м і 9,6 кв. м між ним і онуком,
оскільки, як вбачається з рішення суду і акту його виконання, вселення
відбулося без зазначення конкретних приміщень та їх розподілу між
ОСОБА_1ОСОБА_2 і ОСОБА_3. Також вказано, що рішення суду не містить мотивів
відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3. і ОСОБА_4 про усунення
перешкод в користуванні жилими приміщеннями площею 17 кв.м і 9,6 кв. та щодо
моральної шкоди і не дано оцінки доводам позивача.

Згідно вимог частини 4 статті 338 Цивільного
процесуального кодексу України, висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з
яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної
інстанції при повторному розгляді справи.

30.01.2007 року позивач подав уточнену
позовну заяву, якою збільшив розмір позовних вимог в частині відшкодування
моральної шкоди, просив стягнути з ОСОБА_4 7000 грн., з ОСОБА_5 - 3000 грн., а
також просив стягнути з відповідачів всі судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірна
квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 у ½ частині, ОСОБА_1. та ОСОБА_4. належить по ¼ частини квартири.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 03 червня 2002 року був
визначений порядок користування квартирою: виділено у користування
ОСОБА_3кімнату площею 11,6 кв. м, виділено у користуванняОСОБА_1 ОСОБА_2,
ОСОБА_3 кімнати 9,6 кв. м, 17,0 кв. м. Кухню, коридор, кладову, туалет, ванну
залишено у спільному користуванні. Цим же рішенням вселено ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1

Житлова площа квартири складає 38,5 кв. м,
тобто на ½ частину квартири припадає 19,2 кв. м, а на ¼ частину - 9,6 кв.м.

Крім того, позивач посилається на те, що
відповідач ОСОБА_2. із неповнолітнім сином ОСОБА_3. житлом забезпечені,
проживають у належній на праві приватної власності ОСОБА_2 двокімнатній
квартирі АДРЕСА_1 Позивач, який є інвалідом 2-ї групи і користується пільгами,
наданими законом ветеранам та інвалідам війни, іншого житла, крім частини
спірної квартири, не має. У 1998 році позивач переніс інсульт, має постійні
проблеми зі станом здоров'я і потребує спокою. З часу виконання рішення
Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2002 року - з 14
травня 2003 року, ОСОБА_1 не мав змоги користуватися наданими жилими кімнатами
у спірній квартирі, оскільки відповідачі ОСОБА_4. та ОСОБА_3. зайняли житлову
кімнату площею 17,0 кв. м., а позивачу звільнили кімнату площею 9,6 кв.м, чим
позбавили ОСОБА_1 можливості користуватися своєю власністю.

За твердженнями, викладеними в уточненій
позовній заяві, відповідач ОСОБА_4. постійно провокує скандали, а відповідач
ОСОБА_3. підтримує такі дії. Вони незаконно звинуватили ОСОБА_1 у скоєнні
тяжких злочинів - згвалтуванні і крадіжці, за що ОСОБА_4. була засуджена.
Своїми діями відповідачі ОСОБА_4. та ОСОБА_3., на думку позивача, створили
умови, за яких ОСОБА_1 не може користуватися спірною квартирою.

Щодо моральної шкоди позивач зазначив, що з
травня 2003 року з вини відповідачів ОСОБА_4. та ОСОБА_3. він не може
користуватися спірною квартирою, оскільки ці відповідічі по справі займають всю
квартиру, позивача в кімнату площею 17,0 кв. м не пускають. Відповідачка
ОСОБА_4. спричиняє позивачу нервові стреси, погрожує по телефону фізичною розправою
у разі спроби позивача прийти у спірну квартиру, що позивач пов'язує з
погіршенням свого стану здоров'я. Позивач ОСОБА_1 протягом 3-х років не може
вирішити квартирне питання, змушений мешкати по найманих квартирах, що
спричиняє йому постійні стреси, внаслідок чого стан здоров'я позивача постійно
погіршується, він вимушений проходити стаціонарне лікування.

Відповідачі до розгляду справи Верховним
Судом України категорично заперечували проти надання у користування позивачу
житлової кімнати площею 17,0 кв. м, стали погоджуватися з вимогами в цій
частині пізніше.

Зазначені обставини підтвердили у судовому
засіданні позивач, його представник, позовні вимоги підтримали у повному обсязі
та просили задовольнити позов.

Відповідачі позов визнали у частині позовних
вимог, заявлених щодо визначення порядку користування квартирою. У частині ж
позовних вимог, заявлених щодо усунення перешкод у користуванні квартирою та
відшкодування моральної шкоди, відповідачі позов не визнали, заперечували проти
задоволення цієї частини позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення сторін, покази
свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірна квартира
АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 у ½ частині, з них ¼ частина - на підставі свідоцтва про право приватної
власності на житло від 27 листопада 2000 року № 7/238-2000 (а.с. 7), ¼ частина - на підставі договору дарування частини квартири
ОСОБА_2 посвідченого 04 листопада 2002 року приватним нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу Камеко Т.П. та зареєстрованого в реєстрі за №
1892, а також у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації 11 грудня 2002
року за № 74-149 (а.с. 8); ОСОБА_1. та ОСОБА_2 належить по ¼ частині квартири на підставі свідоцтва про право
приватної власності на житло від 27 листопада 2000 року № 7/238-2000 (а.с.7).

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 03 червня 2002 року в іншій справі був визначений порядок
користування квартирою: виділено у користування ОСОБА_3кімнату площею 11,6 кв.
м, виділено у користуванняОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 кімнати 9,6 кв. м, 17,0 кв.
м. Кухню, коридор, кладову, туалет, ванну залишено у спільному користуванні.
Цим же рішенням вселено ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1

Загальна площа квартири згідно технічного
паспорту складає 66,8 кв. м, житлова - 38,5 кв. м (а.с. 9-10), тобто на ½ частину квартири припадає 19,2 кв. м, а на кожну ¼ її частину - 9,6 кв.м.

Відповідач ОСОБА_2. із неповнолітнім сином
ОСОБА_3. житлом забезпечені, проживають у належній на праві приватної власності
ОСОБА_2 двокімнатній квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою про склад
сім'ї від 30.05.2003 р. № 1033 (а.с. 17), договором купівлі-продажу квартири
від 07.02.2002 р. (а.с. 43, з об), довідкою КП „ДМБТІ” від 13.08.03 р. № 4276
(а.с. 44). Позивач, який є інвалідом 2-ї групи і користується пільгами,
наданими законом ветеранам та інвалідам війни (а.с. 2), іншого житла, крім
частини спірної квартири, не має. У 1998 році позивач переніс інсульт, має
постійні проблеми зі станом здоров'я і потребує спокою (а.с. 45-46). З часу
виконання рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня
2002 року - з 14 травня 2003 року, ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_3. був
вселений у дві кімнати площею 9,6 та 17,0 кв. м, без визначення конкретної
житлової площі або кімнати, якою він мав право користуватися, і будучи з 11
грудня 2002 року повноправним власником ½ частини спірної квартири, не мав змоги користуватися
наданими жилими кімнатами у спірній квартирі, оскільки відповідачі ОСОБА_4. та
ОСОБА_3. зайняли житлову кімнату площею 17,0 кв. м., а позивачу звільнили
кімнату площею 9,6 кв.м, чим позбавили ОСОБА_1 можливості користуватися своєю
власністю. Зазначені обставини підтверджуються як поясненнями позивача, так і
поясненнями відповідічів у теперішньому і при першому розгляді справи судом.

За твердженнями, викладеними в уточненій
позовній заяві, відповідач ОСОБА_4. постійно провокує скандали, а відповідач
ОСОБА_3. підтримує такі дії. Вони незаконно звинуватили ОСОБА_1 у скоєнні
тяжких злочинів - згвалтування і крадіжці, за що ОСОБА_4. була засуджена.
Своїми діями відповідачі ОСОБА_4. та ОСОБА_3. на думку позивача створили умови,
за яких ОСОБА_1 не може користуватися спірною квартирою.

Позивач та його представник підтвердили
зазначені обставини, а щодо моральної шкоди позивач зазначив, що з травня 2003
року з вини відповідачів ОСОБА_4. та ОСОБА_3. він не може користуватися спірною
квартирою, оскільки ці відповідічі по справі займають всю квартиру, позивача в
кімнату площею 17,0 кв. м не пускають. Відповідачка ОСОБА_4. спричиняє позивачу
нервові стреси, погрожує по телефону фізичною розправою у разі спроби позивача
прийти у спірну квартиру, а відповідач ОСОБА_3. мешкає у спірній квартирі та
підтримує дії ОСОБА_4., що позивач пов'язує з погіршенням свого стану здоров'я.
Позивач ОСОБА_1 протягом 3-х років не може вирішити квартирне питання, змушений
мешкати по найманих квартирах, що спричиняє йому постійні стреси, внаслідок
чого стан здоров'я позивача постійно погіршується, він вимушений проходити
стаціонарне лікування.

ОСОБА_1 не заперечував, що не намагався
увійти до спірної квартири після вселення 14.05.2003 року, пояснюючи таку свою
поведінку бажанням уникнути конфліктів з ОСОБА_4. та ОСОБА_3., висловив
побоювання, що у такому разі може повторитися ситуація, подібна 05 липня 2002
року, коли ОСОБА_4. за підтримки ОСОБА_3. безпідставно звинуватила його у
вчиненні тяжкого злочину - спробі згвалтування, (а.с. 11-13), а ОСОБА_3.
подавав заяву до органів внутрішніх справ про викрадення паспорта і грошей.

Відповідачі у судовому засіданні в частині
позовних вимог, заявлених щодо усунення перешкод у користуванні квартирою та
відшкодування моральної шкоди, позов не визнали, заперечували проти задоволення
цієї частини позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що не створювали
будь-яких перешкод у користуванні ОСОБА_1 спірною квартирою і зазначили, що
позивач після вселення 14.05.2003 року будь-яких речей у квартирі не залишив, у
нього були і є у теперішній час ключі від квартири, замки не мінялися, проте
ОСОБА_1 після вселення жодного разу не намагався увійти у квартиру. При цьому
пояснили, що кімната площею 9,6 кв. м стоїть порожня і нею ніхто не
користується, а у кімнаті площею 17,0 кв. м знаходяться меблі відповідачів,
зокрема диван, які вони зобов'язуються винести і звільнити кімнату площею 17,0
кв. м при першій спробі ОСОБА_1 зайти у квартиру і користуватися житловою
кімнатою площею 17,0 кв. м. У зв'язку з цим вважали, що ними будь-якої моральної
шкоди позивачу не завдано.

ОСОБА_2., ОСОБА_4. та ОСОБА_3. не
заперечували наявності конфліктної ситуації з ОСОБА_1пов'язаної з вирішенням
житлового питання.

Проте відповідачі до розгляду справи
Верховним Судом України категорично заперечували проти надання у користування
позивачу житлової кімнати площею 17,0 кв. м, стали погоджуватися з вимогами в
цій частині пізніше, про що свідчать протоколи судових засідань при першому
розгляді справи судом. Так, ОСОБА_1 у судовому засіданні 15 липня 2003 року
зазначала, що її син ОСОБА_3. майже постійно знаходиться у спірній квартирі і
користується кімнатою площею 17,0 кв. м, і висловила впевненість, що за судовим
рішенням ОСОБА_1 повинна належати житлова кімната площею 9,6 кв. м (а.с. 52 з
об.), тоді як на той час ОСОБА_1 належала ½ частина спірної квартири. Крім того, не погоджувалась щоб
кімнату площею 17,0 кв. м закривали (а.с. 54), а також у судовому засіданні
17.12.2003 року зазначала, що мешкає у кімнаті площею 17,0 кв. м спірної
квартири, а власну квартиру здає (а.с. 65 з об.-66).

ОСОБА_3. зазначав, що дійсно мешкає у спірній
квартирі і користується кімнатою, наданою у користування ОСОБА_4. як її
чоловік, зареєстрований у квартирі за іншою адресою, щодо якої також
розглядається справа судом з його колишньою дружиною. У судовому засіданні  23.11.2003 р. давав покази, що не перешкоджає
ОСОБА_1 користуватися спірною квартирою, заяви про згвалтування не писав, у
своїй заяві до міліції не зазначав, що особисто ОСОБА_1 викрав у нього паспорт
і гроші, заходив у зал спірної квартири (кімнату площею 17,0 кв.) м до онука
(а.с. 63-63 з об.)

Наявність конфліктної ситуації між позивачем
та відповідачами, пов'язаної з вирішенням житлового питання, погіршення стану
здоров'я позивача підтвердила у судовому засіданні також і свідокОСОБА_6

Згідно ст. 358 Цивільного кодексу України,
кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування
тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві
спільної часткової власності.

З огляду на те, що позивачу ОСОБА_1 належить ½ спірної квартири, що складає 19,2 кв. м житлової площі
квартири, ОСОБА_3. - ¼ її частина,
що складає 9,6 кв. м, визнання відповідачами позову в цій частині, позовні
вимоги щодо визначення порядку користування частиною квартири АДРЕСА_1, слід
задовольнити, виділивши у користуванняОСОБА_1 житлову кімнату площею 17,0 кв.
м, ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 9,6 кв. м. Кухню, коридор, ванну, туалет,
комору залишити у спільному користуванні.

Щодо усунення перешкод у користуванні спірною
квартирою, відшкодування моральної шкоди слід зазначити таке.

Частиною 2 ст. 48 Закону України „Про власність” від 07.02.1991 № 697-XII з наступними змінами і доповненнями передбачено, що власник може вимагати
усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані
з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право
власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права
чи обмежений у його здійсненні.

За обставинами справи, встановленими у судовому
засіданні, з боку відповідачів вчинялися певні дії, які порушували право
власності позивача на ½ спірної квартири та обмежували у його здійсненні, і
полягали у створенні обстановки, за якої позивач не мав змоги володіти та
користуватися належною йому частиною квартири, а також використанні власності
позивача шляхом розміщення власних меблів.

В силу ст. 23 ЦК України, моральна шкода
полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі
знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування визначається
судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних чи душевних
страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є
підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди” від 31 березня 1995 р. №4 з наступними змінами і
доповненнями, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода, зокрема, може полягати у порушенні права власності.

Як зазначено вище, з боку відповідачів
вчинялися дії, якими порушено право власності позивача.

Позовні вимоги у частині відшкодування
моральної шкоди заявлено до відповідачів ОСОБА_4 у сумі 7000 грн., ОСОБА_5 -
3000 грн. При частковому задоволенні цих позовних вимог суд бере до уваги
певним чином обгрунтовану пасивну поведінку позивача у реалізації свого права
власності, а також ступінь вини осіб, яким завдано моральної шкоди, виходячи із
засад розумності і справедливості, вважає за доцільне стягнути моральну шкоду у
грошовому виразі.

Ураховуючи викладене, встановлені в судовому
засіданні обставини, ступінь моральних страждань позивача, суд вважає за
необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в
сумі 2000 гривень, із ОСОБА_3 - 500 гривень.

Відповідно до ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові
витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати
судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини вимог. Статтею 79 ЦПК України до судових
витрат віднесено зокрема судовий збір та витрати на правову допомогу.

При стягненні судових витрат на правову
допомогу суд виходить із наявності цих витрат у розмірі 400 грн. (а.с. 47),
судового збору - відповідно Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне
мито” з урахуванням двох видів позовних вимог - немайнових та стягнення
моральної шкоди, а також розгляд справи судами першої, апеляційної та
касаційної інстанцій, звільнення позивача від сплати судового збору, та стягує
такі витрати з відповідачів на користь відповідно позивача та держави.

Ураховуючи викладене, керуючись ст.ст. 23,
319, 321, 358, ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст.4-8, 10, 11, 18,
57-61, 88, 212-216, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - законного
представника неповнолітнього ОСОБА_3, до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення
порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою та
відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визначити порядок користування частиною
квартири АДРЕСА_1, виділивши у користуванняОСОБА_1 житлову кімнату площею 17,0
кв. м, ОСОБА_3 виділити у користування житлову кімнату площею 9,6 кв. м. Кухню,
коридор, ванну, туалет, комору залишити у спільному користуванні.

Зобов'язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 усунути
перешкоди у користуванні ОСОБА_2 житловою кімнатою площею 17,0 кв. м у квартирі
АДРЕСА_1, звільнити кімнату від речей та забезпечити ОСОБА_1 вільний доступ в
цю кімнату.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 (дві тисячі) гривень.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
відшкодування моральної шкоди в сумі 500 (п'ятсот) гривень.

Стягнути із ОСОБА_2 - законного представника
неповнолітнього ОСОБА_3, на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу
у сумі 100 (сто) гривень.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові
витрати на правову допомогу у сумі 150 (сто п'ятдесят) гривень.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові
витрати на правову допомогу у сумі 50 (п'ятдесят) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 - законного представника
неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_3 солідарно на користь держави судовий
збір щодо немайнових вимог у сумі 34 грн.

Стягнути із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно на
користь держави судовий збір щодо позовних вимог про відшкодування моральної
шкоди у сумі 17 (сімнадцять) грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку
до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд Самарський районний
суд м. Дніпропетровська  шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і
поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч. 4 ст.
295 ЦПК України.

Суддя               (підпис)                          А.О. Сухоруков

Згідно з оригіналом.

Суддя                                                         А.О.
Сухоруков

Рішення законної сили не набрало.