УХВАЛА

Іменем України

6 грудня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

Панасенкова
В.О., Парапана В.Ф., Михайлова
В.О.

розглянувши
в попередньому судовому засіданні у м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до міського
відділу освіти Мелітопольської міської ради та центру трудової підготовки та
професійної орієнтації молоді про поновлення на роботі, оплаті за час
вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 1
грудня 2005 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 січня
2006 року,

встановила:

Позивачка
звернулась до суду з вищеназваним позовом до відділу освіти Мелітопольської
міської ради.

Рішенням
Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 1 грудня 2005
року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26
січня   2006 року, в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В
касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права та невідповідність висновків фактичним
обставинам справи.

Колегія
суддів дійшла висновку, що підстави для перегляду судових рішень відсутні,
виходячи з наступного.

Судами
встановлено, що в Центрі трудової підготовки та професійної орієнтації молоді,
в якому позивач працювала майстром виробничого навчання зі швейної справи,
відбулися зміни в організації навчально-виховного процесу і праці педагогічних
працівників, які призвели до скорочення педагогічного навантаження, про що
позивач була попереджена за два місяця, але відмовилась від продовження роботи.

Відмовляючи
у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що звільнення позивача
відповідно до вимог п.6 ст.36 КЗпП України пов'язано з істотними змінами умов
праці в зв'язку із скороченням виробничих площ, а також добровільним
відмовленням позивача продовжувати трудові відносини на нових умовах праці і
визнав безпідставним її твердження про необхідність звільнення на підставі п.1
ст.40 КЗпП України.

Справа
33ц-1599/07  Категорія - 2

Головуючий 1
інстанції - Зимогляд В.В. Доповідач - Михайлов
В.О.

Рішення
про суттєві зміни істотних умов праці і скорочення однієї ставки майстра виробничого
навчання на швейній ділянці прийняте уповноваженим органом в межах його
компетенції.

Доцільність
проведення скорочення педагогічного навантаження, а не скорочення чисельності і
штату працівників входить до виключної компетенції власника.

Оскільки
трудовий договір розірвано з працівником на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, а
не п.1 ст.40 КЗпП, посилання ОСОБА_1
на її переважне право на залишення на роботі не можуть бути підставою для
висновку про незаконність її звільнення.

Апеляційний
суд обгрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції та залишив його
рішення без змін.

Відповідно
до ч.2 ст.324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне
застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального
права.

Згідно
ст.335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або(та)
вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішуючи питання про достовірність того чи іншого доказу, про
перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено
і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням
судами норм матеріального та процесуального права, а також відсутні передбачені
ч.1 ст.338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Наведені у
касаційній скарзі доводи висновок судів не спростовують.

Керуючись
ст.ст. 332, 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1
відхилити.

Рішення
Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 1 грудня 2005 року
та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2006 року залишити
без змін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.