Справа
№ 2-75/2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 жовтня 2007 року                                                                                    місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:
головуючого - судді Поповича С.С з участю
секретаря Черкес У.О. адвоката ОСОБА_1

сторін по справі : представника позивачки ОСОБА_2., представника відповідачки ОСОБА_3., відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі
суду в місті Івано-Франківську цивільну справу
за позовом ОСОБА_5доОСОБА_4, ОСОБА_6 згідно з яким позивачка просить
постановити рішення яким визнати договір купівлі-продажу квартириАДРЕСА_1 посвідчений 4 серпня 2003 року, недійсним,
мотивуючи свою позицію по суті спору тим, що спірна квартира придбана в
період перебування сторін у шлюбі і є спільною подружньою власністю, а
відповідач ОСОБА_4 відчужив її без її на те згоди, -

установив:

Відповідач ОСОБА_4 та представник відповідачки ОСОБА_6
ОСОБА_3. позову не визнали, і по суті спору вважають, що підстав для його
задоволення немає, обґрунтовуючи свою позицію тим, що під час придбання ОСОБА_4
вказаної вище квартири позивачка з ОСОБА_4
фактично вже не перебували в шлюбних стосунках і хоч шлюб у і не було
розірвано, але вони спільного подружнього життя вже не вели, а тому спірна
квартира про яку йде спір не є їх спільною сумісною подружньою власністю.

Вислухавши сторін, їх представників, вивчивши матеріали
справи та подані сторонами докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід
відмовити виходячи з наступного.

Як підтверджує свідоцтво про одруження ( а.с. 21 ) та
рішення Тисменицького районного суду від 13
жовтня 2004 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04
лютого 1997 року. Шлюб між ними розірвано вказаним судовим рішенням. По
тексту рішення вказано, що оскільки сторони разом не проживають, не бажають
миритися, то шлюб між ними слід розірвати ( а.с. 71 ). Звертаючись до суду з
позовом про розірвання шлюбу позивачка зазначала, що тривалий час ( півтора
року ) з відповідачем у шлюбних стосунках не перебуває, спільно не проживають,
і спільного господарства не ведуть ( а.с. 59 ).

Під час слухання судом справи про розірвання шлюбу
позивачка на запитання судді відповідала, що примирення між нею та відповідачем
неможливе, що він негативно ставиться до неї і що вони разом не проживають з
квітня 2002 року ( а.с. 69-70 ). Визнання позивачкою даною факту непроживання
спільно з відповідачем ОСОБА_4 є достовірним доказом і при визнанні цього факту
і вказаним відповідачем слід прийти виходячи
зі змісту ст. 61 ЦПК України до достовірного висновку про те, що сторони дійсно
з квітня 2002 року спільним подружнім життям не жиють, спільного
господарства не ведуть.

Письмове заперечення відповідача ОСОБА_4 з долученням
вказаних письмових доказів було подано суду
у грудні 2006 року. Проте після цього з боку позивачки жодних інших
доказів не було надано у підтвердження своєї позиції. Хоч сторонам та їх
представникам було роз"яснено їх права та обов"язки передбачені
ст..ст. 10,11,60,61 ЦПК

2

України, в тому числі і обов'язок доказувати свої вимоги чи заперечення,
спростовувати позицію іншої сторони і що суд повинен вирішувати справу на
підставі доказів наданих сторонами оцінюючи їх в сукупності.

В той же час як вбачається з договору купівлі-продажу
спірної квартири відповідач ОСОБА_4 придбав її 29 серпня 2002 року ( а.с. 4 ), тобто
коли сторони вже не проживали спільно і як підтвердила в суді при слуханні
справи про розірвання шлюбу сама позивачка, вже не вели спільного господарства.

Оспорюваний договір купівлі-продажу вчинено 04 серпня
2003 року ( а.с. 5 ), тобто теж після того як сторони перестали проживати
спільним подружнім життям.

Як вбачається з копії сторінок паспорта позивачки вона
була і є зареєстрована в АДРЕСА_2 ( а.с. 6 ). У спірну квартиру не прописувалась.

По тексту постанови Тисменицького РВВС від 10 травня 2003
року теж достовірно підтверджується, що позивачка фактично проживала в АДРЕСА_2 ( а.с. 61 ), між сторонами мали на той час місце
конфлікти.

Викладені факти достовірно підтверджують, що спірна
квартира дійсно була придбана в той період коли сторони дійсно ще не розірвали
шлюб, але в той же час вже фактично не проживали спільним подружнім життям і не
вели спільного господарства з квітня 2002 року.

Ст. 28 КЗпШС України, що діяв на час виникнення спірних
правовідносин, передбачала, що суд при вирішенні спору про поділ спільного
подружнього майна може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх
роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з
них.

При викладених вище обставинах суд вважає, що спірну
квартиру слід визнати саме такою, що придбана у період роздільного проживання
сторін і в період фактичного припинення шлюбних стосунків. А тому її слід
визнати власністю тільки самого відповідача по справі ОСОБА_4. Тому треба
виходити з того, що відчуживши квартиру належну тільки йому ОСОБА_4 вимог
чинного законодавства та законних інтересів позивачки не порушив. Тому підстав
для визнання спірного договору недійсним немає.

На підставі викладеного, ст.ст.
10,11,58-61 ЦПК України, ст.ст. 22-29 КЗпШС України 1968 року, керуючись ст. ст. 208-218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_5до ОСОБА_4, ОСОБА_6 згідно з
яким позивачка просить постановити рішення яким визнати договір купівлі-продажу
квартириАДРЕСА_1 посвідчений 4 серпня 2003 року недійсним - відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду до
апеляційного суду Івано-Франківської області може бути подано протягом десяти
днів з дня проголошення рішення, апеляційна скарга на рішення подається
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження через суд
першої інстанції.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку
подачі заяви на апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не
було подано.

У разі подання заяви про апеляційне оскарження, але
апеляційна скарга не була подана у строк, рішення суду набирає законної сили
після закінчення цього строку.