Справа №
Рішення

Іменем      України

06
серпня 2007 року                                                                        м.
Івано-Франківськ

Івано-Франківський
міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої
- судді                Горейко М.Д.

секретаря                              Семенюка О.Ю.

за
участю позивача ОСОБА_2, його представника по угоді від 11.04.2006 року
ОСОБА_1, представника відповідача по довіреності за №-014/7 від 13.06.2007 року
Мелясова Ігора Анатолійовича,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ
„Станіславська торгова компанія" про визнання недійсними Договору про
повну індивідуальну матеріальну відповідальність та Акту інвентаризації №-F0060 від 21.01.2006
року, -

встановив:

Ухвалою
суду від 31.10.2006 року роз'єднано зустрічний позов ОСОБА_2 до ТзОВ „Станіславська
торгова компанія" про визнання недійсними Договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність та Акту інвентаризації №-F0060 від 21.01.2006
року з первісним позовом ТзОВ „Станіславська торгова компанія" до ОСОБА_2
та інших про відшкодування завданої шкоди в розмірі 70758 грн. 55 коп.,
виділивши його в окреме провадження.

ОСОБА_2
звернувся в суд з позовом до ТзОВ „Станіславська торгова компанія" про
визнання недійсними Договору про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність та Акту інвентаризації від 21.01.2006 року, мотивуючи тим, що
договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність між ним та
відповідачем був укладений з грубими порушеннями чинного законодавства, зокрема
він прийнятий на роботу 01.11.2004 року, а договір укладений 27.10.2004 року.
Вказаний договір укладений в одному екземплярі і зберігався у відповідача.
Всупереч вимог ст. 6 Цивільного кодексу України та ст. 135-1 КЗпП України
відповідач при укладенні наведеного договору відступив від положень актів
цивільного законодавства, оскільки такий не відповідає типовому договору про
повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідачем підмінено
поняття участі працівника у інвентаризації матеріальних цінностей, ввірених
йому, на формальне, неможливе до виконання зобов'язання проводити в
установленому порядку інвентаризацію матеріальних цінностей, яке законодавцем
покладається на роботодавця; відсутнє положення про звільнення працівника від
матеріальної відповідальності в разі спричинення шкоди не з його вини. Не
дотримано відповідачем при укладенні договору також вимог ст. 29 КЗпП України
про роз'яснення працівникові його прав і обов'язків та інформування під
розписку про умови праці, тобто його було введено в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, а саме щодо прав та обов'язків сторін. Саме порушенням
положення типового договору в частині необхідності прийняття ним участі в
інвентаризації матеріальних цінностей, ввірених йому, стала поява Акту
інвентаризації від 21.01.2006 року, яка була проведена без його участі.
Проведення інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей без його участі
є підтвердження її незаконності і необ'єктивності.

В судовому засіданні
позивач та його представник позов підтримали по наведених мотивах, просили про
його задоволення.

Представник
відповідача в судовому засіданні позову не визнав, посилаючись на те, що у
відповідності до п.2 ст. 561 Цивільного Кодексу України договір може бути
розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення
договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або
законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої
цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору. Обов'язкове складання договору в двох
примірниках не передбачено правилами Книги п'ятої, розділу II
Цивільного Кодексу України, які визначають загальний порядок укладання
договорів. Невідповідність спірного договору Типовому договору про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність не може бути підставою для визнання його
недійсним, оскільки Типовий договір не може вважатися обов'язковим до
застосування, оскільки всі типові договори носять рекомендаційний, а не
обов'язковий характер. При цьому посилання позивача на ст. 6 ЦК України є
неслушним, оскільки Постанова Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці
і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних
спілок №-447/24 від 28.12.1977 року, якою затверджений Типовий договір про
повну індивідуальну матеріальну відповідальність є актом не цивільного, а
трудового законодавства. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним Акту
інвентаризації, то і в цій частині позов є безпідставним, так як матеріально
відповідальна особа до складу інвентаризаційної комісії не включається,
оскільки вона є особою, яка перевіряється. Вищенаведена Постанова в частині
обов'язкової участі працівника у проведенні інвентаризації суперечить чинному
законодавству України, зокрема Інструкції по інвентаризації основних засобів,
нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і
документів та розрахунків, затвердженій наказом Міністерства фінансів України
від 11.08.1994 року №-69.

Вислухавши
пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, та з'ясувавши таким
чином фактичні її обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом
встановлено, що позивач працював у відповідача ще до видання наказу про його
прийняття на роботу офіціантом в кафе „Деканат", яке входило до складу
ТзОВ „Станіславська торгова компанія". Кафе тільки відкривалось і ним
виконувались допоміжні роботи по підготовці кафе до здачі в експлуатацію.
Зазначене підтвердив в судовому засіданні сам позивач. Відповідно до ст. 21
КЗпП України трудовий договір вважається укладеним також і тоді, коли працівник
був фактично допущений до роботи, хоча ніякі документи про прийняття на роботу
не оформлялися. Тому посилання представника позивача як на одну з підстав для визнання
Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного між
сторонами 27.10.2004 року судом розцінюється критично. Позивач, підписуючи
вказаний договір, виявив добровільне волевиявлення до покладення на нього
повної матеріальної відповідальності. Відповідач, ввіряючи позивачу певні
матеріальні цінності при фактичному допуску його до роботи запропонував йому
укладення такого договору, а позивач погодився і наведене він не спростував в
судовому засіданні.

За
змістом ст. 135-1 КЗпП України при переведенні працівника на іншу роботу, а в
даному випадку мало місце офіційне оформлення трудових стосунків сторін,
видання відповідачем 01.11.2004 року наказу про прийняття позивача на посаду
офіціанта в кафе „Деканат", переукладення договору про повну матеріальну
відповідальність законодавством не передбачене, а тому не є обов'язковим.
Безумовно, це можливо тільки у випадках, коли законодавство про працю допускає
можливість укладення договору про повну матеріальну відповідальність і на
новому місці роботи ( за новою посадою). Робота офіціанта, на яку був прийнятий
позивач, безпосередньо пов'язана із продажем ( відпуском) товарів (продукції),
їх підготовкою до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства
(організації). Така робота включена до розділу II Переліку
посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими
підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові

договори про повну матеріальну відповідальність
за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки,
продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва,
затвердженого Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС, який продовжує діяти в
Україні і по даний час.

Згідно
довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого
наказом Міністерства зовнішніх економічних зв'язків і торгівлі України
30.11.1999 року № 918 завданням та обов'язком офіціанта є підготовка залу до
обслуговування споживачів. Отримання посуду, приборів, столової білизни.
Полірування посуду, приборів. Складання серветок різними способами. Здійснення
попередньої сервіровки столів. Приймання замовлень від споживачів. Отримання
страви в роздавальні та в буфеті. Подання страв і напоїв. Обслуговування
неофіційних банкетів. Оформлення рахунків і проведення розрахунку по них із
споживачами. Прибирання використаного посуду, приборів. Заміна столової
білизни.

На
пропозицію суду представник відповідача не представив суду посадову інструкцію
чи функціональні обов'язки офіціантів кафе „Деканат", а тому суд виходить
із типової кваліфікаційної характеристики офіціанта.

Отже,
позивач, виконуючи роботу, пов'язану із матеріальними цінностями, які йому
ввірялись в силу його функціональних обов'язків, повинен був укласти договір
про повну матеріальну відповідальність, що в даному і було зроблено сторонами.
Аналізуючи зміст договору, укладеного між сторонами 27.10.20004 року, та доводи
позивача і його представника щодо наявності істотних порушень при укладені
договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору
недійсним, тобто неукладеним, оскільки наведені ними порушення в змісті
договору не впливають на суть договору. Позивач не довів в судовому засіданні,
що при укладенні наведеного договору його було введено в оману щодо обставин,
які мають істотне значення, а саме щодо прав та обов'язків сторін, оскільки всі
права та обов'язки сторін за Договором про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність викладені в тексті договору, який позивач підписав,
ознайомившись з ним.

Щодо
відсутності у Договорі положення про звільнення працівника від матеріальної
відповідальності в разі спричинення шкоди не з його вини, то дане положення
міститься в ст. 130 КЗпП України „Загальні підстави і умови матеріальної
відповідальності працівників", яка є загальною нормою і застосовується в
кожному випадку при вирішенні питання про матеріальну відповідальність
працівників.

З огляду
на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним Договору про повну
індивідуальну матеріальну відповідальність, укладеного між сторонами 27.10.2004
року.

Що
стосується визнання недійсним Акту інвентаризації №-F0060 від 21.01.2006
року, то така позовна вимога також не підлягає задоволенню. Посилання позивача
на те, що інвентаризація була проведена у його відсутності, що в судовому
засіданні не заперечив і представник відповідача та ствердили свідки ОСОБА_3.,
ОСОБА_4., не є підставою для визнання акту недійсним. Як вбачається з наведеного
акту (а. с. 10-20) інвентаризація проводилась на складі кафе „Деканат" і
вона могла б проводитись в присутності комірника. Чинне законодавство, зокрема
Інструкція по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів,
товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків,
затверджена наказом Міністерства фінансів України 11.08.1994 року №-69, не
містить вимоги обов'язкової участі матеріально-відповідальної особи при
проведенні інвентаризації. Крім того, офіціант несе матеріальну
відповідальність за матеріальні цінності, які ввірені були йому в силу його
функціональних обов'язків.

На
підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 21, 130, 135-1 КЗпП України,
Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних
цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом
Міністерства фінансів України 11.08.1994 року №-69, керуючись ст.ст. 213-215
ЦПК України, суд, -

вирішив:

Відмовити
в задоволенні позову ОСОБА_2 до ТзОВ „Станіславська торгова компанія" про
визнання недійсними Договору про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність та Акту інвентаризації №-F0060
від 21.01.2006 року .

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подачі заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. В разі подачі
заяви про апеляційне оскарження рішення суду, але апеляційна скарга не була
подана в строк, рішення набирає законної сили після закінчення цього строку.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення суду до апеляційного суду області може бути
подано протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна
скарга на рішення суду подається протягом 20 днів після подачі заяви про
апеляційне оскарження.

Заява
про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подається через
Івано-Франківській міський суд.