РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

Справа
№2-413/2007 рік

25
червня 2007 року Малинський районний суд Житомирської області в складі

головуючої
судді                                                Збицької
К.Д.

секретаря                                                            Гузікової
1.1,

сторін

представника
відповідачів                              ОСОБА_16

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Малині цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  ОСОБА_4 (третя особа
приватний нотаріус Малинського районного нотаріального округу ОСОБА_5) про
визнання договору дарування недійсним

встановив:

позивачка
звернулася до суду з позовом,  яким
просить визнати недійсним договір дарування частини домоволодіння
АДРЕСА_1,  укладений 30 травня 2006 року
між її чоловіком ОСОБА_6,  який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1,  та відповідачами у справі.
Підставою для визнання договору недійсним зазначила те,  що через хворобу та зловживання алкогольними
напоями в момент вчинення правочину ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій
та не міг керувати ними.

У
судовому засіданні позивачка підтримала позов та пояснила,  що перебувала в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6 з 1993 по 1997 рік. Після розлучення з 2001 року проживали разом.  В лютому 2006 року у нього виявили
онкологічне захворювання,  після чого 15
квітня 2006 року вони вдруге зареєстрували шлюб. У чоловіка періодично були
напади,  після яких він втрачав пам'ять
на події. Перший був у лютому 2006 року,
потім 28 травня і в жовтні цього ж року. Вона постійно доглядала його і
про свій намір подарувати будинок матері та братам він ніколи не говорив. Після
встановлення діагнозу деякий час разом з чоловіком проживали в належному йому
будинку по вулиці Комсомольській,  потім
переїхали в її квартиру на вулицю Лисенка.
30 травня 2006 року вранці вона поїхала в Київ за ліками. Попросила сусідку
ОСОБА_7  наглянути за чоловіком.  Коли повернулася біля 15-ї години,  то він був вдома. Зі слів ОСОБА_7 знає,  що коли та хотіла зайти до нього,  то квартира була закрита.

Відповідачі
ОСОБА_2,  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов не
визнали. Вважають,  що укладення договору
було волевиявленням дарувальника і підстави для визнання його недійсним
відсутні. Ініціатором укладення договору був ОСОБА_6. Дізнавшись про
діагноз,  він забажав подарувати рідним
будинок,  щоб уникнути спору щодо спадкового
майна після його смерті. Він самостійно прийшов до нотаріальної контори та
свідомо пояснив нотаріусу про свій намір. Чому він притаїв цей факт від
позивачки їм невідомо. ОСОБА_2 також пояснив,
що в період хвороби він постійно відвідував брата,  спілкувався з ним.  Браг став пригніченим,  більш мовчазним,  але до жовтня 2006 року самостійно
пересувався,  нормально спілкувався з
людьми.

Третя
особа на стороні відповідачів приватний нотаріус ОСОБА_5 вважає позов
безпідставним,  оскільки при посвідченні
договору дарування вона перевіряла дієздатність дарувальника і його психічний стан
у неї сумнівів не викликав. Днів за 10 до укладення договору ОСОБА_6 приходив
до неї на консультацію,  цікавився які
документи потрібно пред'явити. 30 травня до неї разом зайшли дарувальник з
матір'ю та братами,  надали необхідні
документи. Дарувальник пояснив,  що хоче
розділити будинок на всіх в рівних частках,
в тому числі залишити і собі. Діяв він адекватно,  виражав чітке волевиявлення,  власноручно підписав всі екземпляри
документу. Подарував він відповідачам 3/4 частки будинку,  а 1/4 залишив за собою.

З'ясувавши
обставини справи у межах заявлених позовних вимог та перевіривши їх наданими
суду доказами суд дійшов висновку,  що
позов не підлягає задоволенню з наступних

підстав.

Судом
встановлено,  що 30 травня 2006 року
ОСОБА_6 подарував ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  ОСОБА_4 належні йому 3/4 частини житлового
будинку з надвірними будівлями і спорудами,
що знаходиться в місті Малині Житомирської області,  вулиця Комсомольська і належали дарувальнику
на праві приватної власності на підставі договору дарування частки
домоволодіння,  посвідченого 15 серпня
2004 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу,  та на підставі свідоцтва про право власності
на житло,  виданого 13 вересня 1996 року
за №172. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Малинського районного
нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с. 9-13).

З лютого
2006 року ОСОБА_6 періодично перебував на стаціонарному та амбулаторному
лікуванні у зв'язку з виявленим у нього захворюванням - раком правої легені з
метастазами в межистіння та головний мозок,
в тому числі з 9 по 30 березня в інституті онкології (медична карта
№4976/06),  з 4 квітня по 3 травня 2006
року в Житомирському обласному онкологічному диспансері (а.с.  47).

На
підставі висновку МСЕК 5 травня 2006 року внаслідок захворювання,  пов'язаного з аварією на ЧАЕС,  ОСОБА_6 встановлена перша група інвалідності
безстроково з стороннім доглядом (а.с. 22-23).

Помер
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17),  тобто
через сім місяців після укладення договору дарування.

Шлюб між
позивачкою та ОСОБА_6 був зареєстрований 15 квітня 2006 року відділом
реєстрації актів цивільного стану Малинського районного управління юстиції
(а.с. 18).

В період з 3
травня по 20 червня 2006 року ОСОБА_6 знаходився вдома.

Позивачка
просить визнати договір дарування недійсним на підставі ч.1  ст. 225 Цивільного кодексу України,  відповідно до якої правочин,  який дієздатна фізична особа вчинила у момент,  коли вона не усвідомлювала значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними,  може
бути визнаний недійсним за позовом цієї особи,
а в разі її смерті - за позовом інших осіб,  чиї цивільні права або інтереси порушені.

Неможливість
керувати своїми діями може бути підставою для визнання правочину недійсним за
даною статтею тільки у випадках,  коли
така неможливість настала внаслідок її внутрішнього стану чи впливу зовнішніх
чинників,  але за виключенням навмисних
дій інших осіб.

Пункт 10
Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978р. „Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними" зазначає,  що угода може бути визнана недійсною у
випадках,  коли немає законних підстав
для визнання громадянина недієздатним,
однак с дані про
те,  що в момент укладення угоди він
перебував у такому стані,  коли внаслідок
тимчасового психічного розладу,  нервового
потрясіння та in.
не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними

Вимоги
про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як
висновку судово-психіатричної експертизи,
так і інших доказів,  що
підтверджують чи спростовують доводи позивача про те,  що в момент її укладення він не розумів
значення своїх дій і не міг керувати ними.

Згідно з
ч.3  ст. 10,   ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини,  на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд
визнає,  що позивачка не надала
доказів,  що підтверджують такий стан
дарувальника.

На обліку у
лікарів нарколога та психіатра ОСОБА_6 не перебував ( а.с. 45).

З
показань приватного нотаріуса даритель
заздалегідь самостійно звертався до нею за консультацією щодо порядку
вчинення договору дарування,  що свідчить
про відповідність правочину його волевиявленню. Самостійно з'явився він з усіма
необхідними документами і в день,  призначений
для оформлення договору. Це підтвердили відповідачі у справі.

Дані
обставини спростовують доводи позовної заяви в частині того,  що ОСОБА_6 не розумів що він робить.

З
показань свідка ОСОБА_7 ,  яка єдина зі
всіх опитаних судом свідків бачила ОСОБА_6 30 травня 2006 року,  вона на прохання позивачки за її відсутності
мала навістити хворого,  але двері
квартири були зачинені. Через годину-півтори вона побачила його у дворі на
лавці. На її питання де він був,  ОСОБА_6
не відповів. Це свідчить про те. що ні дружину,
ні сусідів він не бажав повідомляти про вчинені ним дії.

Стан
пригніченості та замкнутості ОСОБА_6 в період хвороби підтвердили свідки
позивачки ОСОБА_8 . ОСОБА_9

За
свідченнями лікаря-онколога ОСОБА_10 ,
яка виїжджала на виклики до хворого,
на початку травня 2006 року стан його був тяжким,  в контакт вступав важко через головні
болі,  судороги,  однак неадекватності у його поведінці та
свідомості не наблюдалося. Однією з причин погіршення стану здоров'я було
вживання ним напередодні алкоголю. Потім хворому стало краще. Станом на 30
травня 2006 року вона його не оглядала.

Опитаний
як спеціаліст лікар-психіатр ОСОБА_11.3азначив,
що хвороба ОСОБА_6 могла викликати у нього депресію,  особливості поведінки,  але жодним чином не могла вплинути на
порушення психіки,  викликати психічний
розлад.

Свідки
ОСОБА_12,  ОСОБА_13 ,  ОСОБА_14,
ОСОБА_15  також засвідчили,  що в травні-червні 2006 року неодноразово
спілкувалися з померлим.  Він був дещо
подавленим,  більш мовчазним,  однак цікавився їхнім життям,  розповідав про свої проблеми зі
здоров'ям,  питав поради. У розмові з
ОСОБА_14 та ОСОБА_15 говорив про свій намір „переписати" хату на
рідних,  тобто вів себе адекватно і
свідомо.

Наведене
свідчить про те,  що при з'ясуванні
обставин справи доказів,  які б давали
підстави вважати ОСОБА_6 в момент вчинення правочину таким,  що не усвідомлював своїх дій та не міг
керувати ними,  в тому числі внаслідок
зловживання алкоголем та перенесеного 28 травня нападу хвороби,  не встановлено,  що є підставою для відмови у задоволенні
позову та скасуванні заходу забезпечення позову,  накладеного ухвалою суду від 23.04.2007 року.

Керуючись  ст.
ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 214 п.8 Цивільно-процесуального кодексу
України,  на підставі  ст. 215,
ч. 1  ст. 225 Цивільного кодексу
України

рішив :

відмовити
в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  ОСОБА_4 (третя особа
приватний нотаріус Малинського районного нотаріального округу ОСОБА_5) про
визнання договору дарування недійсним за безпідставністю.

Скасувати
запобіжний захід у виді накладення заборони ухвалою суду від 23 квітня 2007
року на відчуження домоволодіння №3,  що
знаходиться по вулиці Комсомольській в місті Малині Житомирської області,  та належить в рівних частинах ОСОБА_2,  ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Сторони мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої

інстанції   повністю   або
частково   до   апеляційного
суду   Житомирської   області
через

Малинський
районний суд.

Заяву
про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з
дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження,  але апеляційна скарга не
була подана протягом двадцяти днів з дня подання заяви,  рішення суду набирає законної сили після
закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення,  якщо його не скасовано,  набирає законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.