Справа № 22-ц-1525                                         Головуючий
- 29                                                     Суддя-доповідач   - Ільченко О.Ю.
УХВАЛА

іменем       України

11
грудня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного
суду Сумської області в складі:

головуючого -
Смирнової Т.В.,

суддів -    Ільченко О.Ю.,    Данильченко Л.О.

з участю
секретаря судового засідання - Пархомменко А.П.,

та
осіб,  які прийняли участь у справі -
позивачів,  їх представника,  відповідача та його представника

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області

за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення
Зарічного районного суду м.  Суми від 10
жовтня 2007 року

у справі
за позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до
ОСОБА_3,  Сумської міської ради,  третя особа: товариство з обмеженою
відповідальністю «Зарічник»,  Управління
обліку,  розподілу та приватизації житла
Сумської міської ради

про
визнання рішення про приватизацію квартири незаконним,  визнання свідоцтва про право власності на
житло недійсним,  визнання особи
такою,  що втратила право користування
жилим приміщенням,

за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2

про вселення в
квартиру та встановлення порядку користування квартирою,  -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Зарічного районного суду м.  Суми від 10
жовтня 2007 року в задоволенні позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі у зв'язку з необгрунтованістю.

Зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Встановлено
порядок користування квартирою АДРЕСА_1

Стягнуто
з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 24 грн. 50 коп. в рахунок
повернення судових витрат в дольовому порядку.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1,  ОСОБА_2  не погоджуються з рішенням суду ,  вважають його необгрунтованим,  посилається на те,  що відповідач не проживав в спірній квартирі
більше 6 місяців без поважних причин ,
тому не мав права на приватизацію спірного житла.

Зазначають,  що судом не було взято до уваги те,  що про рішення виконкому від 1993 року вони
дізнались лише в судовому засіданні,
згоди на реєстрацію житла вони не надавали,  тому просили скасувати рішення суду та
постановити нове рішення,  яким
задовольнити їх позовні вимоги,  а в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Відмовляючи                у           задоволенні              первісного
позову,    суд   1   інстанції

виходив
з тих обставин,  що позивачі не надали
належних доказів не проживання відповідача без поважних причин в спірній
квартирі на момент приватизації,  а
задовольняючи зустрічний позов суд вважав,
що порушено право відповідача як співвласника спірної квартири,  а тому вселив його до зазначеного житлового
приміщення,  захистив таким чином його
житлові права.

Колегія
суддів дослідивши доводи апеляційної скарги,
перевіривши рішення в межах цих доводів ,  заслухавши заперечення відповідачів,  дійшла висновку,  що скарга підлягає відхиленню виходячи з
таких підстав.

Судом 1
інстанції вірно встановлені фактичні обставини справи щодо отримання в 1976
році ОСОБА_3,  як основним наймачем,  для своєї сім'ї,  що складалась на той час із п'яти осіб,  чотирикімнатної квартири ,  яка в 1993 році рішенням виконкому Сумської
міської ради була переоформлена на ОСОБА_1
( а.с.  6, 7).

Рішенням
виконкому Сумської міської ради народних депутатів від 17.06.1993 року спірна
квартира передана у спільну сумісну власність ОСОБА_1,  ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( а.с.  48-50).
Дане рішення було підставою для видачі свідоцтва про право власності на житло. (
а.с.  47).

Відповідно
до п. 4  ст.  5 Закону України «Про приватизацію державного
житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового
фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України,  які постійно проживають в цих квартирах
(будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до
введення в дію цього Закону.

Згідно з
п.3  ст.
8 зазначеного Закону передача квартир (будинків) у власність громадян
здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації,  що приймаються не пізніше місяця з дня
одержання заяви громадянина.

Доводи
апелянтів про те,  що відповідач на
момент приватизації квартири не проживав в ній,
а тому не мав законного права на приватизацію спірного житла,  не заслуговують на увагу,  оскільки на підтвердження зазначеного
позивачкою ні в суді 1 інстанції ні в апеляційному суді не надано відповідних
доказів,  а із матеріалів справи
вбачається,  що 24.02.1993 року позивачка
ОСОБА_1,  як уповноважений власник ,  сама оформляла документи на приватизацію
квартири та здавала їх в органи приватизації^ а.с.  51). Відмова від проведення приватизації від
позивачки та членів її сім'ї не надходила.

Крім
того,  позивачка в судовому засіданні не
заперечувала ту обставину,  що в період
підготовки документів на приватизацію квартири вона визнавала за відповідачем
право на користування спірною квартирою.

Доводи
апелянтів про те,  що відповідач не
цікавився житлом не знайшло свого підтвердження,  оскільки вони самі в суді апеляційної
інстанції не заперечували того факту,  що
відповідач щомісячно надавав їм кошти і від їх отримання вони відмовились
тільки в 2007 році.

Твердження
апелянтів,  що не були використані
приватизаційні житлові чеки і вони не отримували свідоцтва про   право власності на житло,  не є підставою для

визнання
рішення про приватизацію квартири незаконним,
оскільки ці питання вони можуть вирішити на даний час.  Крім того,
як було встановлено,  погашення
житлових чеків відбувалось при видачі свідоцтв про право власності,  про що робились відповідні   відмітки в паспорті.

Інші
доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду,  рішення постановлене з дотриманням норм
процесуального права і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись  ст.
ст.  303,    307,
308,  313- 315   ЦПК України,     колегія суддів , -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити ,  а
рішення Зарічного районного суду м.  Суми
від 10 жовтня 2007 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала
набрала законної сили,  проте може бути
оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців.