Справа №2-0494
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23 липня 2007
року

Місцевий
Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого                  - судді Кучми А.Ю.

при
секретарях               - Черевко
Я.О.,  Пузіковій Н.А.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.  Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1до
ОСОБА_2про визнання договору дарування недійсним,  -

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернувся до суду з позовом,  в якому
просить визнати недійсним договір дарування АДРЕСА_1укладений між ним та
ОСОБА_227.08.1997,  посилаючись на
те,  що в 1977 році,  після розлучення з колишньою дружиною,  він переїхав жити з м.  Ізюм Харківської області до м.  Харкова,
де придбав собі квартиру. Від шлюбу у нього народилися двоє доньок,  які залишилися проживати з дружиною. Після
переїзду до м.  Харкова,  колишня дружина та діти припинили з ним
спілкуватися і біля 20 років вони майже не бачилися. В середині 1997 року стан
його здоров'я значно погіршився,  він
переніс операцію по видаленню правої нирки,
після чого потребував постійного догляду та медичного лікування. Окрім
того,  потрібні були кошти на ліки,  яких у нього не було,  а тому лікування проходило дуже тяжко і стан
його здоров'я погіршувався. Приблизно в цей час його навістила старша
донька,  ОСОБА_1,
і він,  зважаючи на
скрутний стан,  звернувся ао неї за
допомогою. Вона погодилася надавати допомогу грошима та доглядати його лише за
умови підписання відповідного договору,
що після смерті його квартира залишиться їй,  а не буде поділена між нею та сестрою як спадщина.
Окрім того,  вони домовились,  що батько буде проживати в даній квартирі до
смерті. На таких умовах вони звернулися до нотаріуса для укладання відповідної
угоди. Всі заходи та витрати,  пов'язані
з організацією нотаріального посвідчення договору,  донька взяла на себе. Вона разом із чоловіком
привезли його до нотаріальної контори,
нотаріус дав йому вже надрукований договір і вказав,  де підписати. Після підписання договору,  донька відвезла його додому,  а всі папери щодо укладеної угоди забрала собі.
У подальшому умови домовленості вона виконувала,  надала йому кошти на лікування,  він залишився жити в квартирі,  сам сплачував комунальні платежі,  а донька відвідувала його та допомагала
продуктами харчування і грошима.

В 2004
році донька звернулася до нього з проханням прописати у квартирі її сина,  який мав жити в квартирі та піклуватися про
нього,  оскільки між ними була підписана
відповідна угода. Він (Позивач) не заперечував,
та прописав онука,  ОСОБА_3. На
початку 2005 року між ним та онуком почали виникати непорозуміння і ОСОБА_1
наполіг,  щоб донька забрала сина,  оскільки почав побоюватися за своє життя.
Донька забрала онука,  однак і припинила
провідувати та допомагати йому,  майже
два роки не приїздила,  а лише
спілкувалася по телефону та висилала незначні кошти. Весь цей час про нього
піклувалися лише сусіди та знайомі.

Восени
2006 року,  після підвищення комунальних
тарифів,  в телефонній розмові з
донькою,  він нагадав останній про
укладений договір довічного утримання та попрохав,  щоб остання висилала йому більше грошей,  оскільки його пенсії недостатньо навіть для
оплати комунальних послуг. Проте,  донька
йому повідомила,  що між ними укладений
договір дарування і тому вона не зобов'язана піклуватися про нього. Менш
того,  вона запропонувала йому
виселитися,  оскільки має намір продавати
квартиру. Після цієї телефонної розмови позивач звернувся до нотаріальної
контори,  де йому роз'яснили,  що між ним і ОСОБА_2 укладений саме договір
дарування,  а не довічного утримання.
Тоді ж він отримав копію договору,  що й
змусило його звернутися до суду.

Посилаючись
на дані обставини,  позивач просив
визнати договір дарування недійсним на підставі
ст.  56 ЦК УРСР,  оскільки він при його укладенні помилявся відносно
істотних умов договору і не уклав договір довічного утримання.

У судовому засіданні
позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили визнати
недійсним договір дарування АДРЕСА_1

Відповідач
в судовому засіданні проти позову заперечувала та зазначила,  що 27.08.1997 між нею та батьком,  укладений договір дарування квартири,  відповідно до якого батько подарував їй свою
квартиру. Це було добровільне і свідоме рішення позивача,  він сам запропонував прийняти в дар
квартиру,  під час підписання договору
знаходився у доброму гуморі та почував себе добре. При цьому між ними була
досягнута згода,  що позивач має право
мешкати в цій квартирі довічно. Окрім того,
вона постійно приїздить до свого батька,
допомагає коштами та продуктами харчування. На протязі 9 років
відповідачка ніколи не мала на меті продавати квартиру та обмежувати батька в
праві на житло.

Також
відповідач наполягала на тому,  що
ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності за вимогами,  що пред'явлені. На підставі зазначеного
відповідач просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши
пояснення сторін,  свідків,  вивчивши матеріали справи,  давши добутому правової оцінки,  встановив такі факти та відповідні їм
правовідносини.

27.08.1997
між позивачем,  ОСОБА_1,
та відповідачем,
ОСОБА_2,  укладено договір дарування АДРЕСА_1

З
пояснень сторін випливає,  що при
укладенні договору між ними було досягнуто згоди стосовно суттєвих умов
угоди,  а саме про довічне проживання
ОСОБА_1 у спірній квартирі та про належний догляд за останнім з боку відповідачки,  що підтверджується також поясненнями свідків
та матеріалами справи. Після укладення договору позивач залишився проживати у
цій квартирі,  оплачував комунальні
послуги. В свою чергу відповідачка час від часу провідувала його,  надавала йому допомогу продуктами
харчування,  купувала ліки та висилала
кошти на сплату комунальних послуг. Це підтверджується показаннями свідків
ОСОБА_4,  ОСОБА_5,  ОСОБА_6та квитанціями про переказ грошових
коштів.

Також
судом встановлено,  що позивач в 1996
році переніс інфаркт та став інвалідом другої групи,  в 1997 році переніс онкологічну операцію по
видаленню правої нирки,  після чого став
потребувати постійного догляду та профілактичного медичного лікування. Це
підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_6,
ОСОБА_7,  ОСОБА_8 та випискою з
амбулаторної картки позивача. Зазначені свідки також підтвердили,  що позивач потребував більшого догляду ніж
надавала йому відповідачка,  та постійно
скаржився що,  між ними укладений
договір,  за яким донька повинна повністю
піклуватися про нього,  доглядати
його,  проте з 2005 року окрім висилання
незначних сум коштів відповідачка нічого більше не робила. Самого ж договору у
позивача не було,  оскільки всі документи
донька забрала собі.

Посилання
відповідача,  що ОСОБА_1 мав намір саме
подарувати їй квартиру,  а не укласти
угоду довічного утримання в ході судового розгляду свого підтвердження не
знайшли. Як визнали у засіданні сторони рукописний напис на зворотному боці
договору „Правові наслідки посвідченого договіра дарування мені нотаріусом
роз'яснені" вчинений не ОСОБА_1,
однак поруч міститься саме його підпис.
Таким чином підтверджується,  що
при укладенні договору у нотаріальній конторі позивач лише ставив свої підписи
у вказаних місцях. Об'єктивного підтвердження,
що ОСОБА_1 детально та повно було роз'яснено умови договору
дарування,  при судовому розгляді не
надано.

Таким
чином,  як вбачається з матеріалів
справи,  пояснень сторін та свідків,  позивач,
укладаючи угоду,  мав намір
отримувати за передану відповідачу у власність квартиру відповідний догляд та
допомогу за життя,  оскільки на момент
укладення угоди він був непрацездатним за станом здоров'я. Саме на умовах
довічного утримання він укладав угоду,  а
відображення його волевиявлення у форму договору дарування свідчить про
невідповідність його волі і зовнішньому прояву,
яке сформоване під впливом помилки.

Згідно
зі  ст.
425 ЦК УРСР 1963 року,  який діяв
на час укладення договору,  за договором
довічного утримання одна сторона,  що є
непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач),  передає у власність другій стороні
(набувачеві майна) будинок або частину його,
взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно
матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла,  харчування,
догляду і необхідної допомоги.

Згідно з
ч. 1  ст.
243 ЦК УРСР 1963
року,  який діяв на час укладення
договору,  за договором дарування одна
сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. За змістом
зазначеної статті дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на
майно,  не маючи при цьому на меті
отримання будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку
обдарованого,  у свою чергу обдарований
набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язків надання
таких вигод. Договір дарування завжди є безоплатним.  Любе зустрічне майнове надання стороною,  що набуває майно у власність свідчить про
відсутність дарування.

Як видно
з матеріалів справи відповідачка до 2005 року надавала позивачу матеріальне
забезпечення в натурі у вигляді продуктів харчування,  ліків,
догляду і необхідної допомоги та постійно висилала останньому грошові
кошти на сплату комунальних послуг. До того ж між позивачем та відповідачкою
при укладенні спірного договору було досягнуто згоди про довічне проживання
позивача у спірній квартирі. Зазначені обставини свідчать про наявність саме
умов договору довічного утримання,  а не
договору дарування та підтверджує обґрунтованість вимог позивача.

Так
само,  суд приймає до уваги,  що ОСОБА_1 продовж тривалого часу був
впевнений,  що із ОСОБА_2 укладено
договір довічного утримання,  та
лише,  коли йому стало відомо,  що відповідачка має намір продати
квартиру,  він отримав копію укладеного
договору,  пересвідчився в умовах угоди
та звернувся до суду. На думку суду,  це
свідчить саме про то,  що ОСОБА_1
помилявся стосовно умов укладеного договору.

Не
можуть бути прийняті до уваги доводи відповідача про пропуск позивачем строку
позовної давності. З матеріалів справи пояснень свідків та самого позивача
видно,  що останній отримував відповідний
догляд,  фізичну та матеріальну допомогу
до 2005 року,  а про укладення договору
дарування дізнався лише восени 2006 року.

Згідно
закону перебіг строку позовної давності починається від дня,  коли особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права,  або про особу
яка його порушила.

Враховуючи,  що позивач про порушення своїх прав довідався
тільки восени 2006 року,  або міг
довідатися у 2005 році,  суд вважає,  що він не пропустив строк для звернення до
суду з позовом.

Судом
встановлено,  що протягом 9 років,  починаючи з моменту укладення договору,  відповідачка не переоформлювала права
власності на квартиру,  а зробила це лише
восени 2006 року,  тобто після того,  як позивач дізнався про порушення своїх прав,
що також підтверджує обґрунтованість
вимог позивача.

Заслухавши
позивача,  відповідача,  надавши добутому правової оцінки,  суд вважає,
що позивач є пенсіонером,
інвалідом другої групи,  хворіє на
онкологічне захворювання і проходить лікування,
потребує постійного піклування та матеріальної допомоги і тому уклав
угоду саме на умовах довічного утримання. Спірна квартира є єдиним надбанням
позивача,  яке позивач міг би
використовувати для забезпечення більш менш гідного життя.

За таких
обставин суд визнає позовні вимоги ОСОБА_1обґрунтованими та такими,  що підлягають задоволенню.

Керуючись  ст.
ст.  56,  243,
425 ЦК УРСР
(1963р.),   ст.   ст.
10,  11,  209,
212,  214-215 ЦПК України,  -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги
ОСОБА_1задовольнити.

Визнати
недійсним договір дарування квартири,
укладений між ОСОБА_1та ОСОБА_227 серпня 1997 року,  посвідчений державним нотаріусом Сьомої
державної нотаріальної контори Петренко Н.В. за реєстровим номером 3-2873.

Рішення
може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через місцевий
Комінтернівський районний суд м.
Харкова.