АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

Новодворської
О.І., Висоцької В.С, Олєйникової Л.С.

розглянувши в
попередньому судовому засіданні в м. Донецьку цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, 3-я особа:
Товариство з обмеженою відповідальністю „Україна житло-сервіс", ЗАТ
„Дарна" про визнання права на проживання за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2005 року,

встановила:

29
вересня 2004 р. позивачка ОСОБА_1 звернулася в своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_2 до суду з позовом до відповідача про визнання права
на проживання в кімнаті АДРЕСА_1, посилаючись, що підставою для зайняття ними
даного жилого приміщення було розпорядження адміністрації ЗАТ „Дарна" №8
від 04.11.1996р.

Свої
позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що у квітні 2004 р. нею було отримано
припис ЖРЕО - 402 про добровільне звільнення нею спірного житла, але вона його
не звільнила, а звернулася до Дніпровської райдержадміністрації м. Києва із
заявою про закріплення за нею кімнати та видачу ордера. Оскільки її заяву не
було задоволено, то вона звернулася до суду з позовом про захист свого та сина
права.

Рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва від 19 травня 2005 р. позовні вимоги
задоволені.

Справа № 33ц - 2348кс -07                       Категорія
ЦП: 10

Головуючий у першій інстанції Рубан C.M.

Доповідач Новодворська О.І.                                                  .

2

Визнано
за ОСОБА_1 та її неповнолітнім сином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. народження право
на житло у квартирі АДРЕСА_1.

Зобов'язано
Дніпровську районну у м. Києві державну адміністрацію видати ОСОБА_1 та її
неповнолітньому сину-ОСОБА_2 ордер на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2005 року дане рішення скасоване, у
задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1
звернулася до Верховного Суду України з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування
судом норм матеріального права та порушення процесуального права

Колегія
суддів дійшла висновку, що підстави для перегляду рішення апеляційного суду
відсутні, виходячи з наступного.

Скасовуючи
рішення місцевого суду та, відмовляючи у задоволенні позовних вимог,
апеляційний суд виходив Із того, що задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої
інстанції виходив з того, що у відповідності з довідкою форми №3 ЖРЕО №413,
позивачка разом з неповнолітнім сином зареєстрованаув квартирі АДРЕСА_2 (а.с.
50). Ця квартира складається із двох кімнат, і в цій квартирі ще окрім
позивачки, зареєстровано колишній її чоловік, його мати, сестра колишнього
чоловіка з неповнолітньою дитиною і які чинять їй перешкоди у користуванні квартирою,
а тому вона була змушена звернутися до адміністрації підприємства для надання
їй дозволу проживання у гуртожитку, де з 1996 р. і по теперішній час мешкає
там, оскільки її право на користування спірним житлом ніким не оспорювалось,
тому на думку суду першої інстанції позивачка разом із сином набула права
користування спірним жилим приміщенням.

Непогоджуючись
із таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд посилався на те, що
вони не відповідають встановленим обставинам та вимогам матеріального права.

Згідно ж
4 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення у разі порушення або неправильного застосування норм
матеріального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з березня
1986 р. по липень 2001 р. позивачка працювала на Дарницькому шовковому
комбінаті, швачкою. У травні 1995 р. позивачкою було розірвано шлюб (а.с. 48),
після чого вона звернулася до адміністрації підприємства з проханням їй надати
кімнату в гуртожитку. У відповідності з Розпорядженням Заступника генерального
директора ЗАТ „Дарна" їй було надано право на зайняття жилої кімнати по
АДРЕСА_1 без права реєстрації на вказаній жилій площі /а.с. 6/. Крім того, на
розпорядженні зазначалось, що вселити на звільнену кімнату без зазначення її

3

номеру. В подальшому позивачка була заселена в кімнату АДРЕСА_1 по
теперішній час.

06
жовтня 2003 р. розпорядженням №1855 „ Про зміну статусу гуртожитків"
Київської міської державної адміністрації /а.с. 19/ було змінено статус
гуртожитків у тому числі і по АДРЕСА_1 на жилі будинки для малосімейних з
01.11.2003 р. та доручено Дніпровській районній у м. Києві державній
адміністрації надати в установленому порядку жилі кімнати та видати ордери
сім'ям, які постійно проживають та зареєстровані у жилих будинках.

З
розпорядження, на підставі якого позивачка поселилась на спірну жилу площу,
вбачається, що її поселення було здійснено не в установленому порядку, та в
ньому було обумовлено, що вона поселяється без права на прописку, свою ж
реєстрацію позивачка зберігає за іншою адресою.

Незалежно
від тривалості проживання, позивачка самостійного права на займане жиле
приміщення не набувала, а відмовив тому відмовив у задоволенні її позову про
визнання права на спірну жилу площу.

Відповідно
до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне
застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального
права.

Встановлено
і це вбачається з матеріалів справи, рішення апеляційного суду ухвалено з
додержанням судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального
права, а також відсутні передбачені ч. 1 ст. 338 ЦПК України підстави для
обов'язкового скасування судового рішення.

Наведені
у касаційній скарзі доводи висновок суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись
ст. ст. 332, 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області

ухвалила:

Касаційну
ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Апеляційного суду міста Києва від 23 вересня 2005 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.